РОБИН ХОБ

САГА ЗА ЖИВИТЕ КОРАБИ - ТРИЛОГИЯ

Книга първа

Вълшебният кораб

ПОСВЕЩАВА СЕ НА:

Дяволската лапа

Тотемът

И Джей Брус

Безплатният обяд

Лабрадорът (Люспите! Люспите!)

(умело назованият) Смъртен залив

Доверени (Гумени мечета, сър!)

Входната точка

Нос св. Джон

Американският патриот (и кап Уки)

Лесбийската бойкиня

Анита и Марси Джей

Тарпон

Мойва

Делфин

Заливът на добрите вести

А също и на Малкото пиле

Но най вече на Дъждовната дама, където и да се намира тя в момента…

За автора

Маргарет Линдхолм (истинското име на Робин Хоб) е родена в Калифорния и отраснала в Аляска. Понастоящем тя живее в град Такома, щата Вашингтон. На родния читател Робин Хоб е позната с поредиците Придворният убиец и Шутът и убиецът, а в световен мащаб тя е едно от заслужилите имена сред класиците на съвременната фентъзи литература.

Благодарности

Авторката би искала да благодари на Гейл Цимерман от Software Alternatives — за бързата и състрадателна помощ в отстраняването на компютърния вирус, който едва не погълна тази книга.

Пролог

Плетеница

Молкин се надигна рязко, с ожесточено подмятане, изпълнило водата край него с извлечена от дъното мътилка. Късчета от старата кожа полетяха заедно с песъчинките и мръсотията, за да се разстелят за момент, като остатък от току-що напуснат сън. Дългото виещо се тяло се разгърна с лениво движение, което отърси и последните спомени от вече излишната кожа. Пясъкът около него, вече успокоен, започваше да се сляга, а самият Молкин погледна към другите змии — близо две дузини — налягали сред приятно дращещия пясък. Той разтърси гривестата си глава и се протегна.

— Времето… — протръби той с гърления си глас. — Времето настъпи.

Немигащи очи в зелен, златен и меден оттенък се откроиха сред морското дъно, за да погледнат към своя водач. Шривър се прояви като представителка на всички им с питането си:

— Защо? Тук водата е топла, храната — в изобилие. От сто години не е настъпвала зима. Защо трябва да си тръгнем точно сега?

Молкин отново се сгърчи лениво. Люспите на новата му кожа блестяха ярко в синеещите лъчи на слънцето. Завършената неотдавна подмяна бе възобновила величествения вид на златистите му петна. И това величие се оправдаваше: Молкин принадлежеше към носителите на древните знания. Избраните носеха в паметта си неща, случили се във времето преди настоящото време.

Възприятията на водача не бяха съвсем ясни — не всякога се отличаваха с цялостност. Подобно на повечето от онези, разпрострели живота си сред времената, сред двата живота, той често се проявяваше като непоследователен и разсеян.

Сега той тръсна гривата си — жест, който обгърна лицето му с облак парализираща отрова. Молкин погълна собствения си токсин и го издиша през хрилете в знак, потвърждаващ с клетва истинността на думите му.

— Защото вече е време! — настоя предводителят. И неочаквано се изви, за да се изстреля право към повърхността, по-бърз от мехурчетата. Далеч над дъното тялото му разкъса целостта на водната повърхност и за момент разсече големия Недостиг, преди да се гмурне обратно. Трескавите кръгови движения издаваха настойчивост.

— Някои от другите купове вече заминаха — замислено каза Шривър. — Не всички, наистина, не и по-голямата част от тях. Ала напусналите са достатъчно, за да бъде забелязано отсъствието им, когато се надигаме в Недостига, за да пеем. Може би наистина е време.

Сесурея се зарови по-дълбоко в тинята.

— А може би не е — лениво заяви той. — По-добре да изчакаме да видим какво ще направи плетеницата на Обрен. Обрен е… по-сериозен от Молкин.

Край него Шривър се надигна рязко от калта. Аленият оттенък на новата ѝ кожа изглеждаше плашещ с яркостта си. Парчета увехнала червенина още висяха по снагата ѝ. Тя погълна един от тези късове, преди да продължи:

— Щом се съмняваш в казаното от Молкин, върви да се присъединиш към кълбото на Обрен. Лично аз възнамерявам да се вслушам в думите на водача ни и да се отправя на север. По-добре е да заминем преждевременно, отколкото прекалено късно. По-добре да пристигнем рано, отколкото заедно с десетки други купове, с които да трябва да се борим за храна.

Пръстен, оформен от собственото ѝ тяло, премина по цялата му дължина и отстрани последните остатъци ненужни люспи. Шривър тръсна грива и отметна глава. Пронизителният ѝ повик раздвижи водата.

— Аз се вслушвам в думите ти, Молкин! Присъединявам се към теб!

Тя се отправи нагоре, към все още виещия се над тях предводител.

Една по една и останалите змии се освободиха от тинестото дъно и парчетата стара кожа. Всички те, включително и Сесурея, се надигнаха от дълбините и започнаха да кръжат сред топлата вода, точно под тавана на Обилието: тяхната плетеница танцуваше. Предстоеше им да се отправят на север, обратно към водите, съдържащи техния произход.

Време, което почти никой от тях не си спомняше.

Напреднало лято

Глава първа

Свещенослужители и пирати

И Кенит, и ботушите му не обръщаха внимание на вълните, разливащи се по пясъка. Мъжът не отделяше поглед от ивицата водорасли, черупки и отломки, която обозначаваше достъпа на водата. Отливът тъкмо започваше; все по-ниско и по-далече достигаше умолителният позив на водите. Това предоставяше възможност на черния пясък да се протегне напред и да разкрие шистите, до този момент задушавани от вълните.

От другата страна на острова се намираше двумачтовият кораб на Кенит, пуснал котва в Залива на заблудата. Мариета бе навлязла в него рано сутринта, по времето, когато прилежащите му вихри тъкмо прогонваха и последните остатъци от бурята. Тогава отливът все още не бе настъпил; хищните скали на небезизвестния залив бяха покрити с течна зеленина. Сред тези канари лодката си бе проправила път, за да отнесе капитана и Ганкис до тясната извита ивица черен пясък — бряг, който и при най-малката буря бързаше да се скрие под водата. Над него, по-храбри, се издигаха шистови склонове и вечнозелена растителност, макар и превита от ветровете.

Дори непоклатимите Кенитови нерви не можеха да се отърсят от впечатлението за навлизане в нечия полуотворена паст.

Младият Опал бе останал с лодката, за да предотврати проявата на някой от онези необичайни инциденти, които винаги връхлитаха оставените без надзор съдове. За голямо неудоволствие на юнгата Кенит бе взел Ганкис със себе си, с което принуждаваше младока да остане сам. Преди отдалечаването си капитанът бе зърнал момчето да седи на ръба ѝ и да редува наплашени погледи към гората с плахи озъртания към закотвената по-далече в залива Мариета. Котвената верига бе видимо обтегната: корпусът копнееше да последва изстрелващото се в открити води течение.

Легендарни бяха опасностите, свързани с посещаването на този остров. И не ставаше дума за репутацията му на място, сипещо странни инциденти върху посещаващите кораби и екипажите им. Ставаше дума за това, че цялото място бе пропито с необичайната магия на Чуждите. Кенит бе усетил въпросната магия още при стъпването си на брега. Усещането продължаваше да се проявява и по цялото протежение на пътеката, отвеждаща към Плажа на съкровищата.

Въпросната пътека съумяваше да прояви и още една чудатост: никакви откъснати листа или нагли растения не нарушаваха целостта ѝ. Това правеше още по-силно впечатление при вглеждане в обградилата я папрат. От околните дървета все още се процеждаха капки — бисери от отминалата буря. Въздухът бе прохладен, живителен. Ярки цветя, обградили пътеката, противопоставяха височината си на околната мрачина; почти всички те доближаваха човешки бой. Това им даваше оправдателно основание да изпълват околността с омайния си аромат. Може би те се опитваха да призоват посетителите сред себе си и да ги подканят към разходка?

Оранжевият мъх, покрил дънерите, не изглеждаше толкова привлекателен. Неговият цвят напомняше на Кенит за паразитен глад. Само че капитанът не получи възможност да разсъждава дълго над тези си асоциации: голяма паяжина, разгърната насред пътеката, покрита със сребърни капки, принуди него и спътника му да се приведат. Паякът, заел позиция сред нишките ѝ, си позволи да открадне мислите му с вида си, защото се отличаваше със същия неприятен оранжев оттенък и притежаваше големината на бебешки юмрук. Зелена дървесна жаба бе смогнала да се оплете и в момента се мяташе, но арахнидът не ѝ обръщаше внимание.

Докато на свой ред минаваше под паяжината, Ганкис изсумтя отвратено.

Тази пътека разсичаше земите на Чуждите. Една стъпка встрани бе достатъчна да отведе дръзновения сред тях — ако въпросният действително бе тъй дързък, та да напусне отредената за човеци пътека и да навлезе в леса. Според легендите в древни времена тук бяха идвали герои, умишлено напускали пътя, за да подирят селищата на Чуждите, мъдростта на пещерната им богиня или чудати дарове — даряващи невидимост наметала и всесечащи мечове. Дръзнали да дойдат тук бардове се бяха завръщали с гласове, способни да отнемат слуха с мощта си и да запленят слушателя с умението си. Всички знаеха историята за Кейвън Гарванокоси, гостувал на Чуждите в продължение на столетие и половина, а въпреки това се завърнал с непроменен лик, позлатена коса, пламтящи като въглени очи и песни, чиито стихове загатвали за бъдещето.

Кенит изсумтя. Нямаше човек, който да не е чувал за тези истории, пък в същото време никой не бе чувал за съвременници, повторили някое от въпросните постижения. Може би предприелите това предпочитаха да пазят мълчание. А може би никой от тях не бе успял да се завърне. Виж това, второто, му се струваше по-вероятно.

Пиратът нямаше намерение да задържа мислите си на подобни теми, както и не възнамеряваше да се отделя от пътеката. Той бе пристигнал на Острова на Чуждите, за да я извърви цялата.

Всички знаеха какво се крие в края ѝ.

Чакълестата пътека продължаваше да се вие сред хълмовете, докато не изведе пътниците върху тревисто плато, отвъд което започваше плаж. Това бе отсрещният бряг на островчето. Легендите предупреждаваха, че всеки кораб, спуснал котва тук, ще има небитието за свое следващо пристанище. Кенит не бе чувал за съдове, осмелили се да изпробват тези слухове. Евентуални храбреци най-вероятно бяха отнесли храбростта си на дъното.

Небето бе отпочинало добре след снощната буря — нищо друго не можеше да му придаде подобен ясен цвят. Под него каменистият плаж се извиваше в ленива дъга, разсечена от поток, който се губеше сред нататъшните треви в единия си край, а другия насочваше към морето, за да се слее със солеността му. В далечината се издигаха по-тъмни скали — те обгръщаха отсрещния край на плажа. Компания им правеше израстваща край острова скала, приютила собствен малък плаж. Празнината между остров и крайбрежна скала бе защипала отрязък небе и неуморни води.

— Доста силен вятър вилня през нощта, сър. Не даваше мира на вълните. Говори се, че Плажът на съкровищата е най-добре да бъде прекосяван край тревистите дюни… ей там. Хората казват, че при по-силни бури вълните изхвърляли там разни неща. Чупливи неща. Върху скалите те биха се пръснали на късчета, но сред треволяка се запазват.

Ганкис говореше задъхано, затруднен да следва бързата крачка на спътника си.

— Един мой чичо, съпруг на леля ми, казваше, че познавал човек, който точно на това място открил малка дървена кутийка, лъскава и украсена с цветя. Вътре имало стъклена статуетка на жена с пеперудени криле. Ама стъклото не било прозрачно; в него танцували цветове. — Ганкис замълча и погледна изкосо своя предводител. — Искате ли да знаете какво казал за тази находка Чуждият? — плахо попита той.

Кенит поспря, за да срита с върха на ботуша си мокрия пясък. Златен проблясък възнагради постъпката му. Пиратът се приведе небрежно и изтегли златна верига, оказала се прикрепена към медальон.

Мъжът обърса находката в ленения си панталон и я отвори. Капачето се отмести с леко щракване. Солената вода бе смогнала да се просмуче в ръбовете, но не и да достигне вътрешността. Портретът на млада жена му се усмихваше непокътнат, с весел и едновременно укорителен поглед. Кенит изсумтя и прибра медальона в джоба на везаната си жилетка.

— Капитане, знаете, че те няма да ви позволят да го задържите. Никой няма право да задържи за себе си неща от Плажа на съкровищата — плахо изтъкна Ганкис.

— Нима? — осведоми се Кенит. Той вложи известно веселие в гласа си, което успя да обърка спътника му. Тъй като не можеше да определи дали става дума за подигравка, или заплаха, Ганкис незабележимо се поотдръпна, за да отдалечи лицето си от обсега на юмрука на другия пират.

— Така се говори, сър — колебливо продължи Ганкис. — Никой няма право да отнесе намереното. Приятелят на чичо ми не го е сторил, за това зная със сигурност. Чуждият разгледал находката, предсказал му бъдещето по нея, а после го отвел до някакви скали, най-вероятно онези. — Той повдигна ръка към далечния каменист склон. — Там имало хиляди малки дупки… Така де… Как се казваха…

— Ниши — с почти занесен глас подсказа Кенит. — Ниши, Ганкис. Ти също щеше да ги наричаш така, ако можеше да използваш родния си език.

— Да, сър. Ниши. И във всяка от тях имало съкровище. Без онези, които били празни. Чуждият му позволил да ги разгледа. Там имало неща, каквито човек не може да си представи. Чаши от най-фин порцелан с всичките там цветчета, златни бокали за вино със скъпоценни камъни, украсени дървени играчки… какво ли още не. Та приятелят на чичо ми намерил подходяща ниша и поставил пеперудата в нея. Разправяше, че в онзи момент се почувствал като човек, който възстановява част от света. Негови думи били това, капитане. Подир това напуснал острова и се прибрал.

Кенит прочисти гърло. Този звук смогна да изрази презрение, за което повечето хора биха се нуждаели от цяла редица ругатни.

Ганкис сведе глава.

— Той го казва това, сър, не аз — повторно натърти той, зарови ръце в колана на захабените си панталони и почти неохотно додаде: — Този човек е малко размътен в главата. Дарява в храма на Са по една седма от всичко, което заработи. Най-големите си деца също е обрекъл на служба при него. Подобен човек не мисли като нас, сър.

— Ти пък кога ли мислиш, Ганкис — подметна капитанът. Светлите му очи се загледаха към крайбрежието. Отразеният от вълните блясък го накара да примижи. — Върви да се разходиш сред треволяците. И ми донеси всичко, което намериш.

— Тъй вярно.

По-възрастният пират се отдалечи. Пътьом той хвърли един печален поглед към младия капитан, но протестът му се ограничи с тази постъпка: той ловко се насочи нагоре по брега и навлезе сред платото. Там мъжът започна да обхожда методично, вперил поглед пред себе си. Методът му даде успех почти веднага: Ганкис се затича напред и повдигна находката си — нещо, което блесна в светлината на утрото. Сбръчканото лице също сияеше.

— Сър, само да видите какво открих!

— Ако ми го донесеш, може и да видя — раздразнено отбеляза Кенит.

Ганкис забърза обратно като призовано куче. Кафеникавите му очи продължаваха да блестят по нетипичен за годините му начин. Стиснал намереното с две ръце, той умело скочи обратно на плажа. Песъчинките възмутено се разбягаха под ударите на обущата му.

Загледаният в него Кенит се навъси за момент. Старият моряк обичаше да се прекланя пред своя капитан, ала освен това изпитваше типичното за всички пирати нежелание за споделяне на намереното. В действителност Кенит не бе очаквал Ганкис да му предаде откритото; бе възнамерявал просто да го претърси преди връщането на борда. Затова начинът, по който Ганкис търчеше насреща му, ухилен като влюбен селски идиот, определено пораждаше смущение.

Самият Кенит запазваше ироничната си усмивка: както винаги, лицето му не издаваше нищо от мислите. Тази способност бе придобита с усилени тренировки, отдавна доказали ползата си, и придаваше на капитана привидната апатичност на дебнеща котка. Разбира се, високият ръст му позволяваше да гледа с превъзходство към останалите и в чисто физическо отношение, но не това беше най-важното. Неизменното веселие целеше да внуши на следовниците му, че те с нищо не са способни да изненадат своя капитан, способен да предвижда не само действията, а и мислите им. Екипаж с подобни настроения никога нямаше да прояви склонност към бунт. А дори и такава склонност все пак да се зародеше, никой не би се осмелил да направи първата крачка.

Затова той не помръдна от мястото си и остави Ганкис да дотича. И не само това: Кенит умишлено не посегна веднага, а позволи на другия да подържи находката си протегната под присмехулния взор.

Капитанът трябваше да прояви целия си самоконтрол, за да не я грабне от ръцете му още в първия миг — никога през живота си не бе съзирал подобна дрънкулка. Тя представляваше стъклено кълбо, изработено с впечатляващо умение. Никакви драскотини или пукнатини не нарушаваха повърхността ѝ. Самото стъкло се отличаваше с лек син оттенък, който не затрудняваше погледа. Три дребни фигурки с пъстри дрехи и лица стояха прикрепени към малка сцена. Умението на неизвестния творец ги бе съединило — когато Ганкис раздвижи кълбото, фигурките се раздвижиха. Първата започна да се върти на връхчетата на пръстите си, втората започна да се премята над лост. Третата кимаше периодично, в такт с движенията им. Изглеждаше, че трите миниатюри танцуват на някаква осезаема само за тях музика.

Кенит позволи повторна демонстрация, а после, мълчаливо, протегна дългопръста ръка. Плавният му жест получи находката.

Маската на ирония не трепна върху лицето на капитана: нито когато той повдигна кълбото към светлината, нито когато фигурките се раздвижиха в отговор на собствения му жест. Находката стоеше прекалено дребна върху дланта му.

— Детска играчка — пренебрежително определи той.

— Играчка за изключително богат принц — осмели се да вметне Ганкис. — Прекалено е крехко, за да бъде поверено на дете, сър. Едно изпускане и…

— А въпреки това кълбото е преживяло бурните вълни и полета си към брега — с отмерено добродушие изтъкна Кенит.

— Това е така, сър, наистина, само че нали става дума за Плажа на съкровищата. Почти всичко, което водите изплюят тук, е цяло. Поне така съм чувал. Туй било част от магията на това място.

— Магия. — Кенит си позволи да се усмихне още по-широко. Кълбото с фигурките изчезна в дълбокия джоб на тъмносинята му куртка. — Значи вярваш, че магията обсипва брега с подобни дрънкулки?

— А какво друго, капитане? Това топче би трябвало да се е разпаднало на късчета. Или поне пясъкът щеше да го е надраскал. Вместо това то изглежда като току-що напуснало дюкяна на някой бижутер.

Другият тъжно поклати глава.

— Тук няма никаква магия, Ганкис. Става дума за насрещните течения на Ортските плитчини и вятъра, който запраща корабите към островите и вее насреща им по време на целия обратен път. Същото съчетание гарантира гибелта на всеки кораб, опитал да пусне котва от тази страна на острова.

— Тъй вярно — покорно се съгласи Ганкис, но само от почит към йерархията. Погледът му оставаше впит в джоба, приютил кълбото. В отговор усмивката на капитана се разгърна.

— Какво чакаш още? Върви обратно горе и виж какво още ще откриеш.

— Веднага, сър.

След един последен поглед пиратът пое обратно. А Кенит пъхна ръка в джоба и помилва стъклената повърхност, преди да поднови разходката си по плажа. Над него чайките следваха маршрута му и се отпускаха върху вятъра, съсредоточени върху търсенето на храна.

Капитанът не се тревожеше, но и не си позволяваше да забравя, че от другата страна на острова го чака корабът му, закотвен сред коварни води. Той щеше да прекоси целия плаж, както изискваше традицията, но щеше да си тръгне веднага след като изслушаше предсказанието на някого от Чуждите. Освен това Кенит нямаше никакво намерение да оставя събраните съкровища.

Последната мисъл превърна усмивката му в истинска.

Той извади ръка от джоба си и разсеяно докосна другата си китка. Под дантеления маншет се криеше двойната намотка на кожена гривна, пристегнала дървена фигурка. Тя представляваше лице, пронизано в лоба и челюстта. Това позволяваше лицето да бъде пристегнато точно към точката на пулс. Някога то бе имало черен цвят, само че с течение на времето боята бе изчезнала. Но чертите все още се различаваха ясно — нямаше как да бъде другояче, все пак те бяха изсечени. Дребното личице изобразяваше иронична гримаса и представляваше точно копие на Кенитовото. Изработването на този талисман му бе струвало цяло състояние. Не всички, които умееха да обработват магическо дърво, проявяваха склонност да прилагат способностите си — дори и ако бяха достатъчно дръзки да откраднат от въпросния материал.

Възмутителната цена бе една от причините, заради които Кенит и днес си спомняше дърводелеца, изработил фигурката. Дълги часове пиратът бе стоял в осветената му работилница и бе наблюдавал как занаятчията обработва необичайно твърдия материал, за да го превърне в огледален образ на поръчителя. Чакането бе протекло сред мълчание: творецът не бе притежавал способност да говори; пиратът не бе проявил склонност. Всеки би могъл да разбере Кенитовото нежелание да нарушава концентрацията на майстора: обработването на магическо дърво изискваше не само умения на резбар, а и на заклинател. Капризен материал, но с основание — изработеният от него талисман притежаваше способността да защитава притежателя си от магически влияния.

Дори и да можеха да разговарят, Кенит не би имал какво да каже. Възмутително голямата сума бе уредена още преди месеци; неотдавна дърводелецът бе изпратил пратеник, който да съобщи за успешното сдобиване с грижливо пазения материал. Въпросният пратеник бе предал и искане за доплащане — претенция, успяла да вбеси пирата, но не и да наруши външното му спокойствие. В ателието на занаятчията капитанът бе изсипал монети, скъпоценни камъни и верижки от благороден метал върху везните. Едно кимване бе указало достигането на исканото доплащане.

Подобно на мнозина от Бингтаун, занимаващи се с незаконни дела, майсторът бе избрал да се лиши от езика си, за да гарантира тайнствеността на клиентите си. Разбира се, тази постъпка бе по-скоро символична, но Кенит пак я одобряваше.

След края на работата си занаятчията лично бе привързал фигурката към китката на клиента си, изразявайки задоволството си с кимвания.

В отговор Кенит бе отнел живота му. Подобна постъпка беше единственото разумно нещо, а Кенит бе изключително разумен човек. На тръгване пиратът беше прибрал допълнителното възнаграждение, поискано от занаятчията: той не можеше да има доверие на човек, който не спазва условията на първоначалната уговорка, но не това бе причината, а нуждата от тайнственост. Ако се разчуеше, че капитан Кенит носи талисман против заклинания, хората му щяха да започнат да се усъмняват в безстрашието му. А подобно нещо бе недопустимо. Всички смятаха, че капитанът не се бои от нищо и притежава удивителен късмет. Верността на следовниците му се основаваше на това. Те не биваше да мислят, че предводителят им допуска, че нещо би могло да застраши късмета му.

Една година бе изминала от убийството на занаятчията. В течение на този период Кенит бе имал възможност да размишлява над стореното от него и по-точно над евентуалните последици, които смъртта на майстора би имала върху талисмана — до този момент последният така и не оживяваше. По време на договарянето капитанът се бе осведомил за момента, в който малкото личице ще оживее. Отговорът на занаятчията бе представлявал красноречиво свиване на рамене, последвано от ръкомахане, показващо, че никой не е в състояние да предскаже подобно нещо. И Кенит бе останал да чака пълното задействане на талисмана, което щеше да бъде предвещано от очакваната промяна. Но бе настъпил момент, в който той не можеше да чака повече. Инстинктивно бе усетил, че е дошло времето да посети Съкровищния плаж и да се сдобие с богатствата, които океанът е извлякъл за него. Вече не можеше да става дума за чакане; настъпваше време за риск. И този път капитанът трябваше да се осланя на късмета си. Та нали щастието му бе проработило и в деня, когато бе убил дърводелеца? Онзи се бе обърнал неочаквано, едновременно с изтеглянето на пиратската сабя. Впоследствие Кенит размишляваше, че ако занаятчията бе притежавал езика си, крясъкът му би прозвучал много по-гръмко.

Той побърза да прогони майстора от мислите си — точно сега нямаше намерение да размишлява за него. Плажът на съкровищата не беше място, където човек да се отдава на мисли за миналото: тук се криеха богатства, подсигуряващи бъдещето. Затова пиратът продължи да следва извивките на бреговата ивица. Край стъпките му проблясваха раковини, помахваха раци, лежаха изхвърлени водорасли. Нищо от това не представляваше интерес за погледа му — взорът търсеше отломки и захвърлени вещи.

Не му се наложи да търси дълго първата си находка. Очукано сандъче криеше комплект чаени чаши. Хората, които ги бяха създали, и хората, които ги бяха използвали, не интересуваха Кенит — от значение беше единствено качеството на самите вещи. Чашките бяха дванадесет на брой, изработени от вдълбана птича кост. Красяха ги дребни сини изображения, оформени от изключително тънки линии, привидно дело на четка с единствен косъм.

Личеше, че чашите са били употребявани дълго време: боята им бе избеляла, а продължителният допир на пръстите бе изтънил дръжките. Въпреки това пиратът взе сандъчето под мишница и продължи.

В момента вятърът духаше насреща му. Облаци нямаше; скъпите му ботуши хрущяха приятно сред влажния пясък. Понякога той вдигаше очи, за да огледа целия плаж. И съумяваше да скрие нетърпението си.

При поредното поглеждане към земята Кенит забеляза кутийка от кедрово дърво. Солената вода я бе изкривила — за отваряне не можеше да става дума. Капитанът трябваше да я разбие в един камък, за да се запознае със съдържанието ѝ. Вътре той откри изкуствени нокти, дванадесет на брой. Миниатюрни скоби служеха за застопоряването им в края на пръстите; върхът на всеки от тях криеше малка кухина, вероятно за съхраняването на отрова. Пиратът и тях прибра в джоба си. Новото откритие придаде потракване към походката му.

Не го смущаваше, че намереното току-що не беше нито създадено, нито предвидено за човек. Преди малко той се бе присмивал на Ганкисовото суеверие, само че всички знаеха, че до тези скалисти брегове достигат водите на повече от един океан. Корабите, сглупили да подирят приют тук по време на буря, много често изчезваха без каквато и да било следа. Морски вълци разказваха за попадането си сред водите на чужд свят. И Кенит проявяваше склонност да им вярва.

Той хвърли бърз поглед към небето. За момента то оставаше ясно. Виж, вятърът беше студен и сух, но пиратът смяташе, че времето ще се задържи благоприятно по време на целия му престой на острова. Късметът нямаше да го изостави.

Следващото му откритие се оказа далеч по-смущаващо. То се състоеше от червено-синя кожена торба, полузаровена в мокрия пясък. Кожата бе изключително здрава; личеше качествената направа. Солената вода бе смогнала да се пропие в нея и да размие цветовете един в друг. Въпросната соленина бе успяла да обезсмисли наличието на месингови закопчалки. Кенит трябваше да използва ножа си, за да отвори торбата. Вътре той откри котенца, напълно развити, с дълги нокти и цветни петна зад ушите. И шестте бяха мъртви.

Пиратът потисна отвращението си и посегна към най-малкия труп, за да го разгледа. Животинката имаше синя козина, доближаваща лилаво, и розови клепачи. Явно това бе изтърсакът на котилото. Телцето бе ледено, вкочанено и отвратително на допир. Рубинена обица красеше едното ухо.

Капитанът почувства желание да го захвърли. Не, това беше нелепо. Той откъсна обицата и я прибра в джоба си. Сетне, тласкан от непонятен импулс, пиратът върна тялото в торбата, преди да поднови пътя си.

В жилите му течеше възторг. Дърво. Кора и сок, горско ухание и танцуващи във въздуха листа. Дърво. Но също и усет за почвата, влагата, въздуха и светлината — всичко, обгръщащо и пронизващо дървесното същество. Той се движеше с тях, сливаше се и отново се отделяше от съществуването на кора, листа и корени сред въздух и подпочвена вода.

— Уинтроу.

Момчето бавно отдели поглед от дървото пред себе си. Едва след усилие на волята погледът му можа да се съсредоточи върху усмихнатото лице на младия жрец. Берандол го насърчи с кимване, в отговор на което Уинтроу затвори очи за миг, затаи дъх и се отдели от унеса си. Рязко поемане на въздух съпътства следващия му поглед: вдишване след изникването от дълбини. Шарената сянка, земната влага и ветрецът изчезнаха рязко. Уинтроу отново се озова в манастирската работилница — хладна зала с каменен под. Плочите отдавна бяха откраднали топлината на нозете му. Десетина работни маси изпълваха помещението. Още три от тях бяха заети: момчета на неговата възраст работеха бавно, със занесени движения, издаващи транса им. Едното плетеше кошница, а другите двама оформяха глина.

Той сведе поглед към парчетата стъкло и олово на масата пред себе си. Красотата на изображението, което бе създал, изуми дори самия него. И въпреки това предаденият дървесен образ не можеше да се сравнява с удивлението, предизвикано от сливането със самото дърво.

Уинтроу прокара пръст по очертанията на ствола и клоните. Допирът до изображението приличаше на докосване до собственото му тяло — той притежаваше същото познание. Зад себе си момчето можеше да чуе тихото дишане на Берандол. Непосредствено след напускане на транса възприятията запазваха част от чувствителността си. Това му позволи да долови възхищението на жреца, доближаващо се до неговото. Известно време двамата стояха мълчаливо, прославящи Са с възхитата си.

— Уинтроу — тихо повтори свещеникът. Той протегна ръка и проследи очертанията на дракона, надничащ сред клоните на короната, и я насочи надолу, към преплетената с корените змия. Подир това дланта му се озова върху рамото на момчето и внимателно го накара да се отдръпне от масата си. — Още си прекалено малък, за да оставаш в подобно състояние цяла сутрин. Трябва да се научиш да се владееш.

Тези думи свещенослужителят изрече, докато насочваше момчето към изхода на залата.

Уинтроу повдигна ръце и разтри неочаквано започналите да го глождят очи.

— Цялата сутрин? — занесено попита той. — Дори не съм усетил, Берандол.

— Сигурен съм, че е така. Но умората, която изпитваш, ще се прояви като достатъчно убедителна. Човек трябва да бъде внимателен, Уинтроу. Утре, преди да започнеш, помоли някой от дежурните да те събуди към средата на утрото. Талант като твоя е прекалено ценен, за да се окаже пресилен от безотговорна употреба.

— Действително главата започва да ме боли — призна юношата и стисна чело зад тъмнокосия си перчем. Веднага след това той се усмихна. — Но дървото си струваше, Берандол.

Жрецът кимна бавно.

— Това е вярно и в буквалния си смисъл. С парите от този прозорец ще можем да препокрием залата на послушниците. Стига майка Делити да събере сили да лиши манастира от подобно удивително произведение. — Той помълча за момент, преди да добави: — Виждам, че те са се появили отново. Драконът и змията. Предполагам, че ти пак не знаеш…

Недовършеното изречение заместваше въпрос.

— Нямам никакъв спомен да съм ги изобразявал — отвърна Уинтроу.

— Разбирам.

В гласа на Берандол нямаше преценка, само търпение.

Известно време двамата вървяха в дружелюбно мълчание. По време на този преход сетивата на Уинтроу се върнаха в обичайното си състояние; хладните каменни коридори на манастира престанаха да съдържат предишния интерес: изчезна миризмата на солите, попили в стените, затихна проскърцването на наместващи се блокове. Грубата тъкан на кафявата послушническа роба стана поносима за кожата. По време на навлизането им в градината момчето се чувстваше уютно в собственото си тяло. Все още го изпълваше замаяност, по-подходяща за човек, който е спал цял ден. Към това се прибавяше умора, постижима единствено с пълната противоположност на целодневно спане.

Въпреки това Уинтроу крачеше мълчаливо до жреца, както изискваха манастирските обичаи. По пътя си те се разминаваха с мъже и жени в зелени свещенически роби, а също и с помощници в бели одежди. Кимвания служеха за безмълвни поздрави.

В близост до бараката с инструменти момчето бе споходено от неочаквана и смущаваща увереност, че двамата са се отправили именно натам и че му предстои да прекара остатъка от деня сред градината. Във всеки един друг момент Уинтроу би приветствал подобна перспектива, само че след продължителен транс престоят на открито се превръщаше в особено неприятен.

Колебливостта на стъпките му не убягна на Берандол.

— Не се поддавай на тревогите, Уинтроу — тихо го укори свещеникът. — Когато изпитваш притеснение за онова, което би могло да се случи, ти пропускаш възможността да се насладиш на настоящия момент. Онзи, който се тревожи за идното, губи настоящето и отравя следващото с предмисъл. — Берандоловият глас придоби острота. — Ти прекалено често се отдаваш на подобни мисли. Ако ти бъде отказана жреческа степен, то най-вероятно ще бъде заради това.

Момчето хвърли сепнат поглед към свещеника. За момент отчаяние изникна върху невръстното лице. Тогава то откри уловката. И се усмихна широко. Берандол се присъедини към мимиката му, когато момчето каза:

— Но ако се притеснявам за евентуалното си отхвърляне, сам ще съм го предизвикал.

Берандол одобрително го сръчка с лакът.

— Именно. Колко бързо се учиш… Аз бях много по-голям, почти на двадесет, когато най-сетне се научих да съчетавам това Противоречие с живота си.

Уинтроу срамежливо сви рамене.

— Снощи размишлявах над това, преди да заспя. Човек трябва да се подготвя за бъдещето и да очаква бъдещето, без да се бои от бъдещето. Двадесет и седмото Противоречие на Са.

— Едва на тринадесет да достигнеш до двадесет и седмото Противоречие…

— Защо, вие до кое сте достигнали в момента? — простодушно попита момчето.

— Тридесет и третото. Вече две години не успявам да го разреша.

Дребният юноша отново повдигна рамене:

— Аз още не съм стигнал до него.

Двамата навлязоха в сянката на ябълковите дървета, под листа, натежали от горещината на деня. Зрели плодове придърпваха клонките към земята. В отсрещния край на овощната градина послушници обхождаха дърветата и ги поливаха с кофи изворна вода.

— Жрецът не бива да съди, освен ако не е способен да съди с преценката на Са; абсолютно справедливо и с пълна милост. — Берандол поклати глава. — Признавам, че не виждам как подобно нещо е възможно.

В погледа на момчето вече личеше размисъл; челото оставаше леко сбърчено.

— Докато смяташ, че е невъзможно, сам си забраняваш разбирането. — Гласът му звучеше занесено. — Освен ако целта не е да открием точно това — че жреците нямат право да съдят, защото не притежават абсолютна милост и абсолютна справедливост. Може би от нас се иска единствено да прощаваме и утешаваме.

Берандол поклати глава.

— Само за няколко мига ти достигна до мисълта, отнела ми шест месеца. Но има и друго. Край себе си виждам мнозина свещеници, които си позволяват да отсъждат. Бродещите представители на нашия орден се занимават почти изцяло с това: да разрешават неразбирателствата сред народа. В такъв случай те трябва по някакъв начин да са разрешили Тридесет и третото Противоречие.

Момчето го погледна любопитно, понечи да каже нещо, изчерви се и замълча.

Берандол се загледа в повереника си.

— Говори, каквото и да искаше да кажеш. Няма да те укоря.

— Проблемът е, че аз се канех да укоря вас — призна Уинтроу. С просияло лице той додаде: — Но се усетих и спрях.

— И какво щеше да ми кажеш? — настояваше свещеникът. Когато момчето поклати глава, наставникът му се засмя. — Нима мислиш, че ще се наскърбя, след като изрично съм те помолил да споделиш мисълта си? Хайде, слушам те.

— Щях да ви кажа, че трябва да построявате поведението си според наставленията на Са, а не според делата на останалите. — Момчето говореше прямо, но още към края на думите си сведе очи. — Зная, че не е моя работа да ви напомням това.

Берандол изглеждаше прекалено замислен, за да се наскърбява.

— Но ако аз следвам само наставленията, а в сърцето си виждам, че за човека е невъзможно да отрежда като Са, с абсолютна справедливост и пълна милост, принуден съм да заключа… — Той говореше все по-бавно, заради неохотата да изрази достигнатата мисъл. — Трябва да заключа, че или Бродещите притежават много по-развита духовност от мен, или че те имат точно толкова право да отсъждат, колкото и аз. — Погледът му се зарея сред ябълковите дървета. — Възможно ли е цял клон от ордена ни да съществува сред неправда? Не е ли възмутително дори да си помислям подобно нещо?

Притеснените му очи отново се спряха върху момчето до него. То се усмихваше спокойно.

— Ако мислите следват наставлението на Са, те няма как да са нечисти.

— Ще трябва да размишлявам още над това — с въздишка заключи Берандол и с искрена привързаност погледна Уинтроу. — Благословен да е денят, в който ти стана мой ученик. Макар че в много случаи не ставаше ясно кой кого обучава. Ще ми липсваш.

Внезапна тревога изпълни взора на Уинтроу.

— Какво искате да кажете? Да не би да заминавате? Нима ви отзовават тъй скоро?

— Не става дума за мен. Трябваше да ти предам вестта по по-добър начин, но както става винаги, разговорът с теб успя да отвлече мислите ми. Ти си този, който заминава. По тази причина дойдох да те потърся. Викат те обратно у дома. Баба ти и майка ти са изпратили вест, че дядо ти умира. Двете биха искали да си вкъщи в такъв момент.

Сепнат от мъката, изникнала върху лицето на момчето, свещеникът добави:

— Прости нетактичността ми. Ти тъй рядко говориш за семейството си; не знаех, че си толкова привързан към дядо си.

— Не съм — призна Уинтроу. — В действителност почти не го познавам. Когато бях малък, той неизменно пътуваше сред морето. А в моментите, когато си беше вкъщи, той винаги ме плашеше. Не с ожесточение, а с властността си. Присъствието му успяваше да породи впечатлението, че околността е прекалено нищожна за него. Още тогава чувах хората да говорят за него като за някаква легенда. Не помня някога да съм се обръщал към него. Когато дойдеше вкъщи, той връхлиташе като Северния вятър. Вместо да се радвам, аз се стараех да се крия от него. Когато се окажех завлечен пред него, той критикуваше ръста ми. Защо момчето е толкова дребно? Уж момче, а пък е толкова дребно! Не му ли давате месо? Да не би да е злоядо? Тъй подпитваше той, а подир това ме дръпваше и започваше да преценява дебелината на ръката ми. В тези моменти винаги се чувствах засрамен, сякаш аз съм виновен за това, което съм се родил. След влизането си в храма съм го виждал още по-малко, но зная, че мнението му за мен няма да се е променило. Но не заради него не искам да се връщам, нито заради мисълта, че отивам край смъртно легло. Става дума за самото завръщане, Берандол. У дома е толкова… шумно.

Свещеникът сгримасничи състрадателно.

— Струва ми се, че се научих да мисля едва след идването си тук — продължи Уинтроу. — У дома беше прекалено шумно и прекалено населено. Никога нямах време да мисля. От момента, в който бавачката ни вдигнеше от леглата, до мига, в който ни изкъпеха и ни завиеха за лека нощ, ние бяхме обградени от неспирно движение. Непрекъснато ни преобличаха, извеждаха ни на разходка, на приеми или на трапези… край нямаше. Знаете ли, че след пристигането си тук не излязох от килията си цели два дена? Без бавачката, баба или мама да се разпореждат, аз си нямах представа какво да правя. Освен това бях свикнал да представлявам част от цялост, в която влизаме аз и сестра ми. Време е за следобедния сън на децата; време е децата да обядват… На заминаване ми се струваше, че съм изгубил половината си тяло.

Берандол се усмихваше разбиращо.

— Ето какво било да бъдеш Вестрит. Винаги съм се чудил как живеят децата на Търговците от Бингтаун. При мен беше различно и същевременно същото. Аз съм от семейство на свинари. Нямах си бавачка да ме води на излети, но при нас винаги се намираше някаква работа. Сега като се замисля, по-голямата част от времето ни минаваше в усилия просто да оцелеем: ние преживявахме с удивително малко храна, поправяхме неща, за които обикновен човек никога не би заподозрял, че възстановяването им е възможно, грижехме се за свинете… Не е преувеличение да кажа, че животните получаваха повече внимание от нас самите. Изобщо не можеше да става и дума някое от децата да бъде дадено в храма. Но тогава майка ми се разболя. Татко обеща, че ако тя оздравее, той ще обрече едно от децата си на Са. И тъй като тя оцеля, те изпратиха мен. Аз бях изтърсакът: най-малък, само с една здрава ръка. Дори и това беше лишение за тях, но пък далеч по-лесно за преодоляване от липсата на някой от големите ми братя.

— Само една здрава ръка? — изненадано попита Уинтроу.

— Да. Като малък веднъж паднах на нея. Тя заздравяваше дълго, а когато най-сетне се възстанови, остана по-слаба. Но жреците ме излекуваха. Те ме сложиха да поливам овощията. Отговорникът ми даде две различни по големина кофи. По-тежката трябваше да нося със слабата си ръка. В началото аз го сметнах за побъркан, защото родителите ми винаги ме бяха съветвали да правя точно обратното. Това беше първият ми досег с наставленията на Са…

За момент Уинтроу се намръщи в размисъл, преди да се усмихне:

— Подири ли силата си, слабият ще я открие и силен ще стане.

— Именно. — Свещеникът посочи към разпрострялата се пред тях постройка. Излизаше, че двамата са се насочили към килиите на послушниците. — Пратеникът е пристигнал със закъснение. Ще трябва да си събереш багажа бързо и да поемеш веднага, за да не изпуснеш кораба си. Пътят до пристанището е дълъг.

— С кораб! — Отчаянието, за момент напуснало лицето на Уинтроу, отново се завърна. — За това изобщо не бях се сетил. Но пък от Джамаилия до Бингтаун няма друг път. — След миг той се навъси. — А не са ли ми уредили кон до пристанището?

— Нима тъй бързо си готов да се върнеш към удобствата на богатството, Уинтроу? — смъмри го Берандол. Когато момчето сведе глава, посрамено, той продължи: — Не. В съобщението се казва, че приятел е предложил да се нагърби с превоза ти. Близките ти с радост са приели. Подозирам, че семейството ти вече не може да се похвали с някогашното богатство.

Последните думи той изрече по-меко.

— Северната война засегна много от Търговските семейства, защото наруши двойния поток на стоки, пътуващи по река Овна. А и младият ни сатрап не отправя към Бингтаун щедростта, с която сме запомнили предците му. Те смятаха, че онези, които са достатъчно храбри да населяват Прокълнатите брегове, трябва да получават значителен дял от намерените там съкровища. Но младият Косго е на друго мнение. Очевидно той смята, че Бреговете вече са колонизирани и продължителното присъствие вече е прогонило проклятието. Той не само им е наложил нови данъци, но и е раздал някои от околните земи на близки до себе си хора. — Берандол поклати глава.

— Той нарушава думата на своя предтеча и утежнява живота на народ, който винаги е спазвал своята. От това няма да произлезе нищо добро.

— Зная. Трябва да съм благодарен, че не ми се налага да измина подобно разстояние пеш. И все пак е трудно, Берандол, да се примиря с пътуване до място, което ненавиждам, особено пътуване с кораб. През целия път ще се чувствам отвратително.

— Морска болест? — изненадано попита свещенослужителят. — Не знаех, че тя представлява проблем за потомците на мореплаватели.

— Определени условия са в състояние да развълнуват всеки стомах, но не става дума за това. Имам предвид шума, суматохата и тесните пространства. Миризмата. И моряците… По свой си начин те са добри хора, но… — Момчето повдигна рамене. — Те не разполагат с възможността да размишляват над нещата, за които ние говорим тук, Берандол. А дори и да имаха, надали биха се издигнали над нивото на току-що постъпилите ни послушници. Те живеят като животни и постъпват като животни. През цялото пътуване ще се чувствам заобиколен от скотове. Макар че те нямат вина за това — добави той, видял смръщването на свещеника.

Жрецът си пое дъх, само че не произнесе очевидно възнамеряваната реч. Вместо това след миг мълчание каза замислено:

— Минаха две години от последното ти посещение у дома, Уинтроу. Две години от последното ти напускане на манастира и навлизането сред работниците. Оглеждай се и се ослушвай добре, а когато се върнеш, ще искам да ми кажеш дали още разсъждаваш по същия начин. Запомни, защото аз няма да забравя.

— Ще изпълня заръката ви, Берандол — обеща момчето. — Ще ми липсвате.

— Ще започна да ти липсвам по-късно, защото ми е възложено да те придружа до пристанището. Ела, ще ти помогна да си събереш багажа.

Далеч преди края на плажа Кенит усети Чуждия, който го наблюдаваше. Пиратът бе очаквал това, но въпреки всичко проявата го интригуваше. Той бе чувал, че Чуждите са създания на ранната зора и мрака, които рядко се явяват през деня.

Някой по-обикновен човек би се стреснал, но пък въпросният по-обикновен човек не би заслужавал късмета на Кенит. Или фехтовалните му умения. Пиратът продължи да напредва със същата спокойна крачка; не прекъсна и събирането на находки. Той се преструваше, че не осъзнава наблюдаващото го създание, но в същото време изпитваше и необяснима увереност, че Чуждият осъзнава преструвката му. Игра в самата игра, каза си той и се усмихна мислено.

Няколко мига по-късно Ганкис дотича при него и с хриптене оповести, че горе имало Чужд, който наблюдавал.

— Зная — тросна се капитанът, раздразнен. Миг по-късно той вече си връщаше контрола над гласа и лицето. С далеч по-спокоен глас Кенит продължи: — И Чуждият знае, че ние знаем за него. Затова те съветвам да не му обръщаш внимание, както правя аз, и да довършиш търсенето си. Откри ли нещо друго интересно?

— Няколко неща — неохотно призна възрастният моряк. Капитанът търпеливо го изчака да започне да рови из джобовете на захабения си жакет. — Например това.

В случая ставаше дума за някакъв предмет от ярко боядисано дърво: дискове с редици отвори и вложени в тях лостове.

Кенит не можеше да определи същината му.

— Някаква играчка — заяви пиратът, повдигна вежда и зачака.

— Също и това — продължи подчиненият му и протегна роза. Капитанът я прие внимателно, като внимаваше да не се убоде. Едва допирът до необичайно скованото стъбло му показа, че в ръката си държи изкуствено цвете, и то такова, чието тегло не се отличаваше от истинска роза. Във всеки случай огледът му не успя да определи материала, от който тя бе изработена. Този предмет съдържаше и друга мистерия: отделяше миризма, която по нищо не се отличаваше от уханието на току-що отрязана роза.

С ново повдигане на вежда Кенит прикрепи цветето към куртката си — бодлите се погрижиха за застопоряването ѝ. Ганкис стисна устни, но не се осмели да каже нещо.

Капитанът погледна към слънцето и към разливащите се вълни. Повече от час щеше да му бъде нужен, за да се върне до другата страна на острова. Не можеше да рискува да остава прекалено дълго, защото в такъв случай корабът му щеше да се разбие в скалите, оголени от отлива.

Рядък момент на колебание помрачи мислите му. Кенит не бе дошъл на Съкровищния плаж единствено в търсене на съкровища; той бе дошъл да чуе и предсказанието на някой от Чуждите. Нали тъкмо по тази причина бе взел Ганкис за свой придружител и свидетел? Ганкис бе един от малцината му моряци, които никога не украсяваха историите си. Не само екипажът му, а и всеки пират в Заграба би приел думите на Ганкис за истина. А и ако предсказанието не се окажеше благоприятно за Кенит, той лесно щеше да се отърве от свидетеля — Ганкис бе лесен за убиване.

За пореден път капитанът прецени оставащото му време. Някой благоразумен човек би преустановил търсенето си, би се отправил да се срещне с Чуждия, а после би поел към кораба си. Благоразумните люде никога не се доверяваха на късмета си. Ала Кенит отдавна бе решил, че човек трябва да се научи да разчита на късмета си, ако иска да разполага с щастие. До тази идея той бе достигнал със собствени размисли и нямаше намерение да я споделя с никого. Никоя от значимите му победи не бе постигната без късмет. Най-вероятно в деня, в който Кенит станеше благоразумен и предпазлив, късметът му щеше да се наскърби и да го изостави.

Той се подсмихна при мисълта, че това е един риск, който никога нямаше да поеме. Никога не би приел на късмет, че късметът няма да го изостави.

Това заплитане му хареса и му позволи да продължи разходката си с предишното спокойствие. В близост до скалите, издигащи се в края на извития плаж, сетивата му пламнаха заради близостта на Чуждия. Миризмата му бе мамещо сладка, само че се промени в противно разложена, когато вятърът измени посоката си и я донесе по-ясно. Силата ѝ почти донесе със себе си вкус, който на свой ред едва не накара капитана да повърне.

Не само миризмата пораждаше погнуса: присъствието на създанието бе осезаемо. Дишането му се долавяше като насрещен натиск, наблягащ върху очите и шията. Кенит дори не бе усетил изпотяването си: просто в следващия миг откри, че лицето му е започнало да лепне от пот, почти като пренесена от вятъра. Тази неканена асоциация определено не го накара да се почувства по-добре. Въпреки това той стисна зъби; нямаше намерение да проявява слабост.

Вместо това пиратът се изправи и леко намести жилетката си. Вятърът разрошваше перата в шапката му и лъскавочерните му къдрици. Можеше да се каже, че той има прекрасна фигура, която кара и мъжете, и жените да го вземат под внимание — високият му ръст бе придружен с подобаваща мускулатура. Куртката определено не скриваше широките рамене и плоския стомах. Лицето също представляваше повод за гордост: лице на красавец, с високо чело, волева брадичка и прав нос над решителни устни. Брадата бе модно заострена, краищата на мустака старателно намазани. Единственото нещо, което го дразнеше, бяха очите — наследени от майка му, бледи, сини и воднисти. Всеки път, когато ги зърнеше в някое огледало, насреща му надничаше тя, притеснена и насълзена от делата му. Струваше му се, че това са очите на идиот. Те определено нямаха място сред лицето му. За друг човек хората биха казали, че този поглед е мек, търсещ. В момента Кенит се стараеше да придобие студен син взор, но знаеше, че очите му са прекалено бледи за това. Затова той подсили ефекта с леко сбърчване на устната си. Точно в мига, в който погледът му се спря на изчакващия Чужд.

А Чуждият не изглеждаше впечатлен. На ръст той почти не се отличаваше от Кенит.

Странно успокояващо подейства фактът, че легендите се оказваха верни. Ципестите пръсти, очевидната гъвкавост на крайниците, плоските и хлътнали рибешки очи, влажната люспеста кожа: всичко се оказваше точно според очакванията на Кенит. Лисата глава имаше чудата форма, средно между човешка и рибешка. Челюстта се простираше до подушните отвори, достатъчно голяма, за да отхапе човешка глава. Устните бяха прекалено тънки, за да скрият редиците остри зъби. Раменете изглеждаха приведени напред, но по начин, загатващ по-скоро груба сила, а не тромавост.

Създанието носеше и лазурна одежда, наподобяваща наметка. Начинът на сплитането ѝ придаваше гладкостта на листо. Освен това тя обгръщаше Чуждия по начин, достъпен по-скоро за течностите. Да, легендите се оказваха верни. Все пак изненада имаше — по някакъв начин вятърът бе заблудил обонянието му. Миризмата на създанието напомняше лятна градина; издишаният въздух напомняше уханието на рядко вино. А в непроницаемите очи личеше мъдрост. Кенит откри, че копнее да се покаже като достоен за оценката на това създание, да го впечатли с добротата и мъдростта си.

Хрущене на стъпки издаде приближаването на Ганкис. За момент вниманието на Чуждия се раздвои. Рибоподобните очи преустановиха наблюдението си над капитана, което на свой ред прекъсна влиянието на магията. Кенит едва не трепна, но се ограничи само да скръсти ръце, за да притисне талисмана към плътта си. Макар да не беше оживяла, фигурката прояви защитата си, защото влиянието на Чуждия не се прояви повторно. А знанието, което пиратът бе придобил, щеше да му позволи да вложи волята си срещу подобна манипулация.

Погледът на Чуждия отново бе срещнал неговия, но този път Кенит виждаше създанието насреща си в истинската му светлина: студено и люспесто същество от дълбините.

Изглежда създанието осъзнаваше изгубеното си влияние, защото когато то изду торбичките зад челюстта си и изплю първите си думи, Кенит долови известен сарказъм в тях.

— Добре дошъл, поклоннико. Виждам, че морето е възнаградило богато диренето ти. Готов ли си да сториш дарение и да изслушаш предсказанието за находките си?

Гласът стържеше като ръждива панта. Част от Кенит се възхити на усилията, които Чуждият бе положил, за да се научи да учленява човешки думи. По-суровата част от него отхвърли това постижение, приписвайки му сервилническа стойност. Пред него стоеше съвсем различно същество, приело Кенит на своя територия, а въпреки това принудено да учи езика му и да проси за милостиня в замяна на пророчествата си.

Но ако Чуждият го смяташе за превъзхождащ, къде се вписваше саркастичността?

Кенит прокуди този въпрос от съзнанието си, посегна към кесията и извади очакваните две златни монети. По-рано днес той се бе присмял на Ганкис, но в действителност бе проучил основно с какво му предстои да се сблъска. Късметът се проявява най-добре в отсъствието на изненади.

По тази причина капитанът не се трогна, когато Чуждият протегна сивкав и грапав език, а невъзмутимо остави монетите в крайчеца му. Езикът се прибра обратно; нататъшната орис на златото Кенит не можа да определи. Подир това Чуждият се поклони сковано и разчисти участък от пясъка пред себе си за намерените от пирата предмети.

Капитанът ги подреди без да бърза. За начало той остави стъкленото кълбо, до него положи розата, след което внимателно подреди дванадесетте нокътя край цветето. Следваха кутията с чаените чашки и шепа малки кристални топчета, открити близо до края на плажа. Последната находка представляваше медно перо, тежащо съвсем малко повече от истинско. С кимване младият мъж показа, че е приключил, след което леко отстъпи назад.

С гузен поглед към капитана си Ганкис срамежливо прибави дървената играчка и също се отдръпна.

Известно време Чуждият наблюдаваше ветрилообразно подредените съкровища. Накрая той повдигна чудатите си очи и се взря в Кенит.

— Това ли е всичко, което си намерил?

Натъртването нямаше как да бъде пропуснато.

Пиратът леко раздвижи глава и рамене в жест, който можеше да означава и потвърждение, и отхвърляне, а можеше и да бъде оправдан като обикновено раздвижване. Друг отговор от негова страна не последва. Спътникът му неловко пристъпи от крак на крак.

Чуждият шумно напълни торбичките си.

— Онова, което океанът отвежда тук, не е предназначено за човеците. Водата го донася тук, защото тя иска така. Не смей да се противопоставяш на волята ѝ: никое разумно създание не постъпва така. На никой човек не е разрешено да запазва онова, което открие сред Съкровищния плаж.

— В такъв случай находките принадлежат на Чуждите? — спокойно попита Кенит.

Двамата бяха представители на различни видове, но пак лесно можеше да се види, че този въпрос е смутил Чуждия. Последният се нуждаеше от миг, за да се опомни и отговори важно:

— Онова, което океанът извежда на Съкровищния плаж, си остава принадлежност на океана. Ние сме само пазители.

Кенитовата усмивка изтъни устните му.

— В такъв случай нямаш основания за притеснение. Аз съм капитан Кенит и океанът е мой: нещо, което е не само мое твърдение. Всичко, което принадлежи на океана, е и мое. Ти получи златото си, сега е време да пророкуваш. И повече не се тревожи за неща, които по твои собствени думи не ти принадлежат.

Край него Ганкис не можа да сдържи възклицанието си. Чуждият не каза нищо. Вместо това той сведе глава, привеждайки цялото си тяло напред заради липсата на врат — почти като жест на примирение пред господар. Когато плоските очи се повдигнаха отново, те се втренчиха право в душата на Кенит. Сега вече създанието заговори с по-плътен глас, подобаващ на дълбините.

— Това пророчество е тъй видно, че дори някой от вашето потомство би могъл да го разчете. Ти вземаш онова, което не ти принадлежи, капитан Кенит, и го обявяваш за свое. Каквото и да попада в ръцете ти, ти никога не откриваш насита. Следовниците ти се задоволяват с дреболии и дрънкулки, а ти прибираш за себе си онова, което смяташ за най-ценно. — За момент създанието се взря в опулените очи на Ганкис. — Неговата преценка заблуждава и двете страни; обеднява и двете страни.

Това предсказание никак не се харесваше на Кенит.

— Направеното от мен дарение ми е предоставило правото да задам един въпрос, нали? — дръзко се осведоми младият мъж.

Чуждият разтвори паст — не от удивление, по-скоро като заплаха. Редиците зъби действително изглеждаха внушително. Подир това челюстта отново се затвори. Тънките устни почти не се раздвижиха сред просъскания отговор.

— Да.

— Ще успея ли в начинанието си?

Чуждият замислено изду торбичките си.

— Няма ли да зададеш по-конкретен въпрос?

— Нима поличбите изискват конкретността ми? — търпеливо запита Кенит.

Съществото отново се загледа в находките: розата, чашките, ноктите, кристалното кълбо, перото, топчетата.

— Ще успееш да осъществиш най-съкровената си цел — прямо заяви Чуждият.

Върху лицето на капитана изгря усмивка, изчезнала заради заплашителния тон на последвалите думи.

— Онова, към което най-силно се стремиш, ще намери успех. Онази цел, за която бленуваш, ще попадне в ръцете ти.

— Достатъчно — с неочаквана припряност изръмжа Кенит. Той вече не възнамеряваше да настоява за среща с богинята им: тези пророчества му стигаха.

Пиратът се приведе, за да прибере находките си, но създанието неочаквано протегна ципести ръце над тях. Капчици отрова блестяха по върха на всеки от длъгнестите пръсти.

— Съкровищата, разбира се, ще останат на плажа. Лично ще се погрижа за прибирането им.

— Благодаря ти — напевно до искреност отвърна Кенит. Той бавно започна да се изправя, а когато съществото отдръпна ръце, капитанът неочаквано пристъпи напред и стовари подметката си върху стъкленото кълбо. То се строши с камбанен звън. Ганкис извика с вопъла на човек, зърнал смъртта на първородната си рожба; дори Чуждият трепна заради безсмислената разруха. — Жалко — заяви пиратът, докато се обръщаше да си върви. — Но щом аз не мога да притежавам нещо, защо то да попада в чужди ръце?

Той мъдро реши да не подлага розата на същата процедура: подозираше, че макар привидната ѝ крехкост, в действителност е изработена от материал, който не би отстъпил пред натиска на ботуша му. А Кенит не възнамеряваше да накърнява достойнството си с неуспешен опит. Останалите предмети нямаха особена стойност в неговите очи; с тях Чуждият можеше да прави каквото си поиска.

Зад гърба му създанието бе започнало да съска гневно. След един бавно поет дъх то обяви към отдалечаващия се пират:

— Петата, която руши принадлежащото на морето, сама ще бъде погълната от него.

Трясък на стиснати зъби последва това предсказание.

Почти в същия миг Ганкис вече се изравняваше с капитана си: този моряк винаги предпочиташе познатата опасност пред неизвестната.

Няколко крачки по-надолу Кенит спря, обърна се и подвикна към клечащия над съкровищата Чужд:

— Намерих и още нещо, което смятам, че би те заинтересувало. Но мисля, че океанът го е изнесъл за теб, а не за мен, затова го оставих на мястото му. Ако не греша, струва ми се, че Чуждите не обичат котки?

Всеизвестно бе, че Чуждите изпитват дълбок ужас към всички коткоподобни. Чуждият не благоволи да отговори, но Кенит със задоволство забеляза как въздушните торбички се издуват тревожно.

— Ще ги откриеш малко по-нагоре на плажа: цяло котило със сини кожухчета. Бяха в кожена торба, някъде осем на брой. Повечето от тях изглеждаха малко умърлушени след банята си, но не се съмнявам, че разтъпкването ще им се отрази добре. Помни, че те не принадлежат на теб, а на океана. Уверен съм, че ще се отнасяш добре към тях.

Чуждият издаде необичаен звук, напомнящ изсвирване.

— Отведи ги! — замоли той. — Отведи ги, умолявам те!

— Да отнеса от Плажа на съкровищата нещо, което океанът е пожелал да остави тук? И насън не бих се осмелил — увери го Кенит. Той не се засмя, дори не се усмихна, а отново продължи пътя си. След няколко крачки откри, че е започнал да си тананика една грубиянска песен, особено популярна в Заграба. Ширината на крачките му скоро накара Ганкис да се задъха.

— Сър? — каза морякът. — Разрешавате ли да ви попитам нещо, капитане?

— Разрешавам — щедро отвърна Кенит. Той почти очакваше да последва молба за по-бавно ходене. Ако се случеше това, тя щеше да бъде отхвърлена: трябваше да се приберат на борда колкото се може по-бързо, преди отливът да е оголил скалите.

— Какво е начинанието, за което говореше Чуждият?

Кенит понечи да отговори, но се сдържа. Не. Прекалено дълго бе подготвял това и го бе проигравал в ума си. Той възнамеряваше да изчака до отплаването им, когато Ганкис разкажеше на останалите от екипажа за случилото се на острова. Нещо, което нямаше да отнеме дълго: морякът бе от бъбривите, а и останалите така или иначе щяха да се пръскат от любопитство. Когато корабът им навлезеше в открито море и преодолееше значителна част от разстоянието към Заграба, Кенит щеше да призове целия си екипаж. Във въображението си той вече се виждаше да разговаря с хората си, огрян от лунната светлина.

Тази част от обратния път те преодоляха много по-бързо, защото не се оглеждаха за находки. Много скоро двамата отново навлизаха сред стръмната пътека, разсякла гористата част на острова.

През цялото това време Кенит изпитваше тревога за кораба си, но я скриваше умело. Притесненията му бяха основателни, защото в този залив водата прииждаше и се оттегляше с бързина, която не се интересуваше от луната. Съд, смятан за закотвен по безопасно време, неочаквано можеше да се натъкне на невиждани по-рано скали. Кенит нямаше намерение да излага Мариета на риск: те щяха да са напуснали това магично място преди водата да ги е изиграла.

Сред за̀вета на дърветата денят изглеждаше застинал. Топлината на процеждащите се лъчи, съчетана със силните горски ухания, превръщаше деня в изкусително сънлив. Кенит се улови, че е забавил крачка заради обгърналата ги атмосфера на златист покой. На идване клоните все още бяха отронвали дъждовни капки, породили влажна и неприветлива атмосфера на дебнещи лицата лигави клони. Но сега той знаеше със сигурност, че гората е удивително място. Тя криеше съкровища и тайни не по-малко изкусителни от даровете на Съкровищния плаж.

Настойчивото му желание да се върне на борда на Мариета бавно се свлече от него. Капитанът откри, че е спрял насред пътеката. Днес той възнамеряваше да изследва острова. Пред него щяха да се разкрият удивителните места на Чуждите, където човек можеше да преживее потока на столетие само за рамките на една удивителна нощ. Много скоро той щеше да се сдобие с всички тези тайни. Но за момента му беше достатъчно да стои неподвижно и да вдишва златния въздух. Нищо не нарушаваше спокойствието му… С изключение на Ганкис. Морякът непрекъснато дърдореше нещо за отлива и Мариета и увеличаваше настойчивостта си паралелно с Кенитовото решение да не му обръща внимание.

— Защо спряхме тук, капитане? Добре ли сте, сър?

Кенит махна с ръка към него, за да го пропъди, само че морякът не го послуша. Капитанът се огледа в търсене на някакво вдъхновение, въз основа на която идея да прогони шумния досадник. Едновременно с това ръката му напипа златната верига на медальона. Кенит извади находката си, доволен от споходилото го хрумване.

Той прекъсна бръщолевенето на Ганкис с думите:

— Ужас, виж какво без да искам съм отнесъл от плажа. Бъди добро момче и го отнеси обратно. Дай го на Чуждия и се погрижи той да прибере и него.

Ганкис се втренчи в него.

— Няма време, сър! Оставете го тук. Трябва да се върнем на кораба, иначе скалите ще го пронижат. Или пък останалите ще тръгнат без нас. Чак след месец водата ще се доближи толкова. А на този остров човек и една нощ не може да оцелее.

Този досадник започваше наистина да го изнервя. Току-що влудяващият му глас бе прогонил една зелена птичка, канила се да кацне наблизо.

— Не чу ли какво ти казах? Върви!

Тези му думи прозвучаха далеч по-заповеднически. С облекчение той проследи как морякът грабва медальона от ръката му и се затичва обратно.

Най-сетне останал сам, Кенит се усмихна широко и бързо закрачи по пътеката. След като се отдалечеше от мястото, където двамата се бяха разделили, капитанът възнамеряваше да навлезе сред леса. Така Ганкис нямаше да успее да го намери и щеше да се принуди да напусне сам. А всички чудеса на Чуждите щяха да попаднат в ръцете на Кенит.

— Не точно. По-скоро ти ще попаднеш в техните ръце.

Собственият му глас произнесе тези думи — прошепнати по начин, затруднил иначе острия слух на пирата. Той внимателно навлажни устни и се огледа. Докосването на думите го бе разтърсило по начин, напомнящ събуждане. Само преди мигове той бе възнамерявал да стори нещо, но какво?

— Възнамеряваше да влезеш право в ръцете им. Тази пътека е обгърната с двустранна сила. Тя окуражава човеците да се придържат към нея, но постигането на този ефект я кара да отблъсква Чуждите. Магията, предпазваща техния свят от теб, предпазва и теб самия от тях. Стига да се придържаш към границите на пътеката. Ако те успеят да те накарат да я напуснеш, ти ще станеш уязвим за тях. А това не е особено препоръчително.

Кенит повдигна китка към лицето си. Собственото му миниатюрно лице се усмихваше насреща му. Оживяването на талисмана бе придало цвят на дървото. Резбованите къдрици бяха черни досущ като неговите, лицето имаше същия калѐн оттенък, очите притежаваха сходен цвят на подвеждаща слабост.

— Започвах да те смятам за лоша сделка — каза капитанът.

Дървеното личице изсумтя презрително.

— Ако аз съм лоша сделка за теб, то за мен се отнася същото — изтъкна талисманът. — Започвах да мисля, че съм прикрепен към китката на наивен глупак, обречен да погине. Но ти успя да се отърсиш от влиянието на магията. Или, ако трябва да бъдем по-точни, аз ти помогнах да се отърсиш.

— Каква магия? — остро попита Кенит.

Устните на талисмана изобразиха презрителна усмивка.

— Противоположната на заклинанието, почувствано от теб при пристигането ти. Всички, които прекосяват пътеката, се поддават на това заклинание. Магията на Чуждите е тъй силна, че е невъзможно да прекосиш земите им и да не се почувстваш привлечен към нея. Затова те са обгърнали този път с отлагане. Човек усеща повика на земите им, но отлага посещението за утрешния ден. Винаги за утрешния ден, който никога не настъпва. Но твоята заплаха за котките ги разтревожи. Тебе те възнамеряваха да примамят извън пътеката и да използват да прочистиш острова от мъркащата заплаха.

Кенит си позволи известна усмивка доволство.

— Не са очаквали, че ще притежавам талисман, който да ме защитава от магията им.

Резбованата глава стисна устни.

— Аз просто ти показах заклинанието. Осъзнаването на съответната магия е най-силната защита против нея. Самият аз не разполагам със собствена сила, която да използвам насреща им или срещу техните заклинания. — Сините очи се огледаха. — А ако продължаваш да стоиш тук и да си говориш с мен, възможно е гибел да връхлети и двама ни. Водите продължават да се отдръпват. Много скоро помощникът ти ще трябва да избира между изоставянето ти и сигурна смърт. Най-добре върви към залива.

— Ганкис! — смаяно възкликна Кенит и изруга, но въпреки всичко се затича. Нямаше смисъл да се връща за спътника си, трябваше да го изостави. И на всичкото отгоре му бе дал златния медальон! Беше се проявил като глупак, позволявайки да го заблудят по такъв начин. Ето че бе изгубил и свидетеля, и сувенира, който бе възнамерявал да отнесе. Нямаше никакво намерение да се лиши и от живота и кораба си.

С огромни крачки той летеше над виещата се пътека. Златистите лъчи, до неотдавна тъй съблазнителни, сега се бяха превърнали в обикновено задушно пладне, което не позволяваше на дробовете му да се изпълват.

Започналите да проредяват дървета оповестиха приближаването до залива. Мигове по-късно зад него долетя трополенето на Ганкисовите крака: морякът прелетя край него и го подмина. За момент Кенит успя да зърне ужас върху сбръчканото му лице; в следващия миг ботушите на спътника му вече разхвърляха чакъл зад себе си.

До този момент капитанът бе смятал, че тича с цялата си бързина. Подновено усилие го тласна на плажа.

Ганкис бе започнал да отправя викове към юнгата, настояващи за изчакване. Видно беше, че хлапето е престанало да се надява на завръщането им и е започнало да изтласква лодката към оттеглящите се води.

Изникването на Ганкис и Кенит породи вик, долетял от кораба. Някакъв моряк на кърмата трескаво започна да маха към тях. И с основание: Мариета се намираше в голяма опасност; отдръпването на водите почти бе доближило кила до скалите. Някои от моряците бяха наобиколили хаспела и повдигаха котвата.

Пред очите на своя капитан Мариета се разклати и се плъзна встрани, върху повърхността на голям камък. Тази гледка накара сърцето на Кенит да се свие: след себе си, той обичаше кораба повече от всичко.

Подметките му немилостиво потъпкваха водорасли и раковини. Дори и това бързане не бе съумяло да стопи преднината на Ганкис. Двамата почти едновременно достигнаха лодката и я тласнаха във водата. Двамата моряци сграбчиха веслата, а Кенит зае мястото си в задната част.

Котвата на Мариета вече се издигаше, обкичена с морска растителност. Съревнование между весла и платна смаляваше разстоянието между двата неравностойни откъм големина съда. В следващия миг лодката вече се изравняваше, а след още няколко секунди капитан Кенит вече стъпваше на палубата на своя кораб. Заместникът бе заел позиция край кормилото; в мига, в който той видя появата на командира си, помощник-капитан Соркор рязко тласна руля и изрева заповед за отплаване. Вятърът наблегна върху платната и отнесе Мариета далеч от опасната плитчина — в течение, което щеше жестоко да блъска корпуса ѝ, но и щеше да я отнесе далеч от опасните подводни скали на Залива на заблудата.

Един бърз оглед увери Кенит, че всичко е наред. Придружавалият го юнга затрепера, когато погледът на капитана го докосна. Очите на пирата се задържаха върху му само за момент, но това бе достатъчно, за да покаже на момчето, че проявата на неподчинение няма да бъде подмината или забравена. Жалко — до този момент младият моряк можеше да се смята за горд притежател на гладък и непокътнат гръб. Утре и през оставащите от живота му дни това нямаше да бъде така. Тези белези щяха да му напомнят за проявената днес страхливост.

Кенит се ограничи да кимне на заместника си, преди да се оттегли в капитанската каюта. Начинанието му едва не се бе оказало фатално, но въпреки това в гърдите му туптеше триумф. Все пак ставаше дума за човек, надиграл Чуждите в собствената им игра. Късметът му отново се бе проявил, както винаги; скъпият талисман на китката му най-сетне бе оживял, доказвайки се като оправдана инвестиция. И най-ценно от всичко, самото пророчество на Чуждите бе потвърдило амбициите му.

Кенит щеше да стане първият крал на Пиратските острови.

Глава втора

Живи кораби

Змията се плъзгаше сред водите, сред пяната, оставяна от кораба. Люспестото тяло блестеше като кожата на делфин, но с преливане в синкав оттенък. Под муцуната, задържана над струите, се поклащаха заострени мустачета, напомнящи химера. Тъмносините очи уловиха погледа на Брашън и се разшириха в очакване — като погледа на флиртуваща жена. В следващия момент пастта на създанието се разтвори, яркочервена и приютила редици наклонени навътре зъби. В тази раззината празнина имаше достатъчно пространство за изправен човек. Мустачетата се надигнаха рязко, оформили корона около главата на змията — лъвска грива от отровни остроти.

Алената уста се стрелна към Брашън, за да го обгърне със зловонен мрак. С нечленоразделен вик той започна да се мята и размахва ръце, дирещ спасение. Пръстите му напипаха дърво, допирът до което породи огромно облекчение.

Беше му се присънил кошмар.

Брашън бавно си пое дъх и се заслуша в познатите звуци. Дъските на Вивачия тихо поскърцваха, край него останалите спящи дишаха равномерно, вълните тихо се разплискваха край кораба. Горе някой тичаше бос по палубата, забързал да изпълни някакво възложение. Нов дъх донесе неизменната миризма на катран, множество тела и, загатнато като уханието на дамски парфюм, миризмата на товара им.

Морякът се протегна, опрял длани и стъпала в двата края на нара си, подир което отново се омота в одеялото. До неговото дежурство оставаха часове. Не се ли наспеше сега, по-късно щеше да съжалява.

Сред полумрака на спалното помещение той затвори очи, но не можа да се унесе, а ги отвори отново само след няколко секунди. Можеше да усети, че кошмарът му го дебне досами повърхността на заспиването, готов да го погълне. Брашън тихичко изруга. Той трябваше да се наспи, но за почивка не можеше и да става дума, докато не изживееше цялата мора.

Повтарящият се сън се бе превърнал в по-реален от самия спомен. Този кошмар се явяваше на неравни интервали, най-често като придружител на някакво значимо решение. В подобни моменти видението изникваше от дълбините на съня му, за да впие зъбци в душата на моряка и да се опита да я завлече към дъното. Нямаше значение, че той отдавна е зрял мъж, по-добър от почти всичките си колеги. Когато кошмарът го връхлетеше, Брашън се оказваше завлечен обратно сред детството си, сред време, в което всички бяха изпитвали към него основателно презрение. В онези времена дори самият той се бе презирал.

Сега той се опита да открие източника на най-голямата си тревога. Капитанът на кораба го ненавиждаше. Да, така си беше, но пък това не се отразяваше на качествата му. По-рано Брашън бе служил като помощник на капитан Вестрит и бе доказал ценността си. Впоследствие здравето на капитана се бе влошило — Брашън се бе осмелил да се надява, че командването на Вивачия ще бъде поверено на него. Но възрастният Търговец не бе оправдал надеждите му и вместо това бе предал водачеството на своя зет Кайл Хейвън. Нямаше как, все пак ставаше дума за роднинство.

Веднага след назначаването си капитан Хейвън бе проявил правото си да избере заместник. Като следствие на избора му Брашън Трел престана да бъде първи помощник. В това нямаше нищо срамно: новият капитан искаше собствена десница. Тогава Брашън бе премислил случилото се и бе достигнал до заключението, че предпочита да служи като втори помощник на борда на Вивачия, отколкото като пряк заместник на борда на който и да било друг съд. По-късно капитан Хейвън със закъснение бе решил, че иска да назначи свое лице и за втори помощник (което бе означавало, че сегашният трябва да слезе още една позиция в йерархията). Брашън и тогава бе стиснал зъби.

И все пак, въпреки годините, изслужени на борда на Вивачия, и благодарността към Ефрън Вестрит, Брашън подозираше, че това е последният му курс на борда на този кораб. Капитан Хейвън недвусмислено му бе показал, че не се радва на присъствието му сред екипажа си. По време на настоящата част от пътуването капитанът непрекъснато изразяваше това си неудоволствие: когато Брашън забележеше някаква изискваща внимание задача и наредеше на околните да се погрижат, биваше обвинен в надхвърляне на правомощията си. А когато се ограничеше само до преките си задължения, го обвиняваха в ленивост. С всеки изминал ден брегът на Бингтаун се приближаваше, но едновременно с това нарастваше и хапливостта на Кайл Хейвън. Брашън беше решил, че ако завръщането им в родното пристанище не завари капитан Вестрит достатъчно здрав, самият той няма да се върне повече на борда. Това решение го измъчваше, но той се утешаваше с мисълта, че Вивачия далеч не е единственият жив кораб; а и човек с неговата заслужена репутация можеше да си намери място на всеки борд.

Първото му пътуване по море далеч не бе протекло под знака на подобна увереност: тогава простото оцеляване бе представлявало единствената му цел. Първото пътуване на борда на първия кораб и кошмарът бяха неразделно свързани в мислите му.

Брашън бе видял първата си водна змия на четиринадесет — преди десет дълги години. По това време той бе абсолютен новак, намиращ се в открито море от няма и три седмици. Това се бе случило на борда на Пръска, едно разнебитено калсидско корито. Дори и в най-спокойни води този кораб се тътреше като бременна жена, тласкаща количка, а в по-бурни води никой не би могъл да предвиди положенията на палубите ѝ. Във въпросната вечер Брашън страдаше от морска болест; освен това го измъчваше болката от необичайната работа и от заслужения пердах, хвърлен му от помощник-капитана предишната нощ. Духът му също беше посърнал: през нощта мазният Фарси се бе присламчил към него във форпика, за да изрази съчувствие за хвърления му бой, придружено от пъхната под одеялото ръка. Брашън успя да се измъкне, но не и без известно унижение: под тлъстините на Фарси се криеха и мускули, смогнали да отложат бягството на момчето за известно унизително време. Останалите моряци, спящи тук, не бяха реагирали по никакъв начин: те не харесваха Брашън, защото тялото му бе прекалено гладко, а изказът му прекалено изтънчен за вкуса им. Те го наричаха учениче, без да подозират, че това го наскърбява по съвсем различен от очаквания начин. Неприязънта им се дължеше на осъзнаването, че той не притежава опит, а в открито море такъв човек е заплаха за останалите.

Брашън бе избягал на кърмата, където отново се бе увил в одеялото си и бе затихнал. Училището, наставниците и струвалите му се нетърпими уроци сега му изглеждаха изкусителен рай: меки легла, гореща храна и време, което принадлежеше само на него. На борда на Пръска всяко привидно шляене бе възнаграждавано с бой. Ако някой от офицерите го видеше в този момент, или щеше да го изпрати обратно долу, или да му възложи някаква работа. Той знаеше, че трябва да се опита да заспи. Но не можеше; можеше само да се взира в пенестата диря, проточила се след тях. Тази гледка възмути вътрешностите му. Той би повърнал, само че нямаше какво да повърне. Затова той просто опря чело на парапета и се опита да открие късче въздух, което не вони на катран или на солената вода, наобиколила кораба.

Вглеждането в сияйната черна вода, събираща се отново зад корпуса, му донесе мисълта за съществуването на още един вариант: алтернатива, която не бе му хрумвала по-рано, но сега го зовеше — семпла и логична. Да се гмурне във водата. Няколко минути неудобство и всичко щеше да свърши. Никога повече нямаше да му се налага да дава обяснения пред някого или да усеща ударите на служещото вместо камшик въже върху ребрата си. Никога повече нямаше да му се налага да изпитва срам или страх. А най-хубав от всичко бе фактът, че решението можеше да бъде изпълнено в рамките на миг — нерешителността и колебанието не биха смогнали да попречат на проявата му. Една секунда твърдост, нищо повече.

Той се изправи. И се приведе над перилото, събирайки количеството сила, което щеше да му позволи да поеме контрол над съдбата си за нужния период. Тогава, докато си поемаше последен дъх, я видя.

Тя се плъзгаше след кораба, скрила извивките си във водата. Тялото по съвършен начин се вливаше в движенията на океана, но един съзаклятнически лунен лъч показа люспест блясък. Без тази светлина Брашън никога не би осъзнал, че създанието е там.

Дъхът му застина болезнено. Той искаше да изкрещи към вахтените, да ги повика да потвърдят съзряното. Ала тези морски чудовища биваха забелязвани рядко; мнозина от сухоземните жители дори твърдяха, че подобни създания не съществуват. А освен това Брашън знаеше за поверието, съществуващо сред моряците: да видиш морска змия означаваше да видиш собствената си смърт. Моряците щяха да сметнат видяното за зла поличба. А по неписана традиция имаше само един начин корабът да бъде отърван от подобен лош късмет. Брашън щеше да полети от някоя рея заради нечия привидна небрежност, щеше да се подхлъзне пред някой отворен капак и да си строши врата или просто да изчезне безследно в някоя от особено скучните смени.

Само преди мигове той бе възнамерявал да се самоубие, но сега знаеше със сигурност, че няма никакво намерение да умира: нито от собствената си ръка, нито с чужда помощ. Не, той искаше да преживее трижди проклетото пътуване, да се върне на сушата и да си върне живота. Щеше да отиде при баща си, да пълзи и да умолява по невиждан начин. И близките му щяха да го приберат. Може би с подобно действие той щеше да се е отстранил от наследниците на семейство Трел, но това не го интересуваше. Нека Керуин получи родовото богатство, за Брашън бе повече от достатъчно да се озове в позицията на по-младия син. Той нямаше повече да играе на комар, щеше да спре да пие, и от киндина щеше да се откаже. Щеше да се съгласи с всичко, което баща му и дядо му поискаха.

Брашън откри, че е започнал да стиска парапета до болка с мазолестите си ръце. Погледът му не се откъсваше от люспестата цилиндрична форма, извиваща се във водите.

Тогава бе дошло най-лошото, представено по още по-кошмарен начин в сънищата му. Змията бе усетила поражението си. По някакъв начин бе доловила, че той няма да се поддаде на призива ѝ. Потръпване, напомнящо погнусата от противния допир на Фарси, го накара да осъзнае, че изпитваният допреди мигове импулс е бил дело на чуждо внушение.

С едно небрежно извиване змията напусна дирята на килватера и показа цялото си тяло. Туловището притежаваше половината дължина на Пръска и проблясваше. В движенията ѝ не се забелязваше никакво усилие: по-скоро като теглена от кораба. Главата на създанието се отличаваше от сплесканата форма, характерна за сухоземните змии: тя бе удължена и извита като конска, с огромни очи от двете страни. Отровни мустачета се поклащаха под челюстта.

В следващия момент създанието се извъртя във водата, показало бледите си люспи върху корема, за да се взре в Брашън с едно от очите си. Този поглед го накара да отскочи от перилата и да изтича обратно до форпика. Този поглед съпровождаше събуждането му от кошмарите. Макар и огромно, без очакваните мигли, имаше нещо ужасяващо човешко в кръглото синьо око, взирало се подигравателно в него.

Алтея копнееше за една гореща вана. Изкачването на стълбата към палубата съумяваше да породи болка във всеки мускул от тялото ѝ, а към това се прибавяше и главоболието, навлечено от задушния въздух на трюма. Поне бе приключила с работата си. Сега тя щеше да отиде в каютата си, да се измие, пък макар и с помощта на мокра кърпа, да се преоблече, може би дори да подремне за малко. Подир това щеше да отиде да говори с Кайл. Този разговор тя бе отлагала прекалено дълго; колкото повече изчакваше, толкова по-смутена ставаше. Крайно време беше да пристъпи към него, пък после да става каквото ще.

— Госпожице Алтея. — Още при самото ѝ изникване горе Майлд се закова пред нея. — Капитанът ви очаква.

И юнгата се усмихна насреща ѝ — отчасти в извинение, отчасти доволен от длъжността си на тъй важен вестоносец.

— Добре, Майлд — тихо каза тя. Много добре, повториха мислите ѝ. Излизаше, че разговорът няма да бъде предшестван от дрямка, преобличане и умиване. Така да бъде.

Все пак тя отдели момент да приглади коса и да прибере блузата обратно в панталоните. Преди приключването на работата ѝ, това беше най-чистият чифт работни дрехи. Сега грубата памучна тъкан на блузата лепнеше по гърба ѝ заради потта, а панталоните бяха заграбили значително количество катран и кълчища. Тя знаеше, че и лицето ѝ е мръсно. Е, какво пък. Дано Кайл успееше да оцени превъзходството си.

Алтея се приведе в привидно затягане на връзките си. В действителност тя опря длан върху дъските на палубата, затвори очи и остави силата на Вивачия да се влее в нея.

— Корабе — тихо прошепна тя, като молитва. — Помогни ми да се изправя срещу него.

Подир това жената се изправи, възстановила решителността си.

По време на пътя ѝ към капитанската каюта никой от моряците не я погледна в очите. Всички бяха придобили особено усърдие или интерес към намиращото се в някоя друга посока. Алтея не си направи труда да се обръща, за да види дали все пак очите им са я проследили. Вместо това тя продължаваше да крачи с вдигната глава и да се насочва към гибелта си.

Тя рязко почука на вратата и зачака отривистия отговор. След прозвучаването му девойката влезе и спря почти веднага, за да позволи на очите си да привикнат с жълтеникавата светлина на фенера. В мига на това застиване я споходи внезапен пристъп на носталгия. Копнежът не се отнасяше за някоя крайбрежна къща, а за някогашната подредба на същата тази каюта. От онази кука бе висяла бащината мушама; уханието на любимия му ром бе изпълвало въздуха. В онзи ъгъл той собственоръчно бе разпънал хамака ѝ — приютявал я в самото начало, когато Алтея за пръв път бе получила разрешение да заживее на борда на Вивачия.

Разхвърляните принадлежности на Кайл породиха момент на гняв. Някакъв гвоздей от ботуша му бе раздрал лакираните дъски на пода. Ефрън Вестрит никога не би оставил някоя от картите си разгърната, нито би захвърлил мръсна риза на облегалката на стола си. Той не търпеше неподредено бюро не само в собствената си каюта, а и на целия си кораб. Но неговият зет не изглеждаше да споделя тези ценности.

Алтея прекрачи чифт захвърлени панталони и се приближи до капитанската маса. Кайл я остави да изчаква: самият той бе съсредоточен в картата. Означенията върху нея бяха нанесени от ръката на баща ѝ.

Видът на тези очертания вля сила на Алтея, макар и придружена от нов гняв за достъпа на Кайл до семейните карти. Картите на едно Търговско семейство се намираха сред най-големите им ценности. Това бе единственият начин да останат скрити в тайна най-бързите пътища през Вътрешния проток и пристанищата в малко известните поселища.

Но пък баща ѝ бе сметнал, че може да има доверие на Кайл; не на нея се падаше да размишлява над преценката му.

Капитанът продължаваше да не ѝ обръща внимание, но Алтея нямаше намерение да се поддава на примамката му. Тя изчакваше мълчаливо, търпеливо, без да позволява на очевидното му безразличие да ѝ повлияе.

След известно време той повдигна очи към нея, създавайки основания за изтъкването на поредно различие. Синевата на погледа му нямаше нищо общо с черноокия взор на баща ѝ; същото се отнасяше и за буйната руса коса, пълна противоположност на пригладените черни коси на Ефрън Вестрит. За пореден път тя с отврата се почуди какво ли бе прихванало по-голямата ѝ сестра, за да пожелае подобен мъж: та калсидската му кръв личеше не само във външността му, а и в маниерите му. Тя се постара да задържи презрението далеч от лицето си, само че ставаше все по-трудно да се сдържа. Прекалено дълго бе плавала с този човек.

Настоящият отрязък от пътуването се бе проточил до безкрайност. Кайл бе смогнал да разтегли обикновен двумесечен курс край бреговете на Калсид до цели пет месеца ненужни спирания и сделки почти без печалба. Алтея бе сигурна, че с всичко това той цели да покаже на баща ѝ способностите си на прекупвач. Самата тя нямаше поводи да остава впечатлена. В Глига той бе спрял, за да закупи мариновани яйца от морска патица — неизменно рискован товар — и едва бе успял да пусне котва в Бригтаун навреме, за да ги продаде преди развалянето им. От Бриг той бе закупил бали с памук — и в увлечението си не се бе ограничил само до запълването на свободното място в товарните отсеци; част от памука трябваше да остане на палубата. Алтея бе стискала зъби, ограничила се да наблюдава как екипажът ѝ залита под тежестта на балите. По-късно вълните на една неочаквана буря бяха разрушили голяма част от памука, складиран горе.

Алтея дори не си направи труда да запита за евентуални печалби, когато корабът им спря в Дюрса — последното им пристанище до момента. Бъчвите с вино за пореден път бяха разместени, за да отворят място за закупен по прищявка товар. Сега, в добавка към вината и ликьорите, представлявали първоначалния им товар, трюмът се оказа претъпкан със сандъци ядки. Кайл не бе спирал да се прехласва за печалбите, които те щели да донесат — от ароматните масла, извличани от ядките, и от великолепната жълта боя от черупките. Алтея бе сигурна, че при следващото му самохвалство за допълнителните печалби тя няма да успее да се сдържи и просто ще го удуши. Поне този път нямаше да ѝ се налага да изпробва тази си сдържаност: в очите, които я погледнаха, нямаше и следа от себепрослава. Студени като морска вода, в тях проблясваше гняв.

Той не се усмихна и не я покани да седне. Вместо това поде направо:

— Какво си правила в кърмовия трюм?

Явно някой доносник бе побързал да изтърчи при капитана.

Алтея запази гласа си спокоен.

— Преподреждах товара.

— Така.

Тази дума бе изречена по-скоро като обвинение. Но не беше въпрос, така че тя не беше длъжна да отговаря. Вместо това младата жена продължи да се взира спокойно насреща му. Тя знаеше, че Кайл очаква да чуе забързан поток оправдания и извинения. Кефрия би постъпила именно така. Само че Алтея коренно се отличаваше от сестра си. И нищо не я задължаваше да му дава обяснения.

Неочаквано той стовари длан върху плота на масата. Макар че неочакваният трясък я накара да трепне, тя пак не каза нищо. И все така наблюдаваше как той я очаква да каже нещо. Странно усещане за триумф я споходи, когато търпението му не издържа.

— Наредила си на екипажа да променя подредбата на товара?

Алтея отвърна много бавно и много спокойно:

— Не. Нищо подобно. Свърших работата сама. Баща ми ме е учил, че на борда човек сам трябва да открива нужната работа и сам да се заема с нея. И точно това сторих. Подредих бъчвите по начина, по който би ги подредил татко на мое място. Сега те са подредени като всички товари вино, които съм виждала от десет години: с отворите нагоре, без трюмна вода, прикрепени стабилно. Ако предишното клатушкане не ги е повредило, ще издържат пътуването до Бингтаун.

Страните му порозовяха. Как ли Кефрия понасяше мъж, чиито бузи порозовяват от гняв? Тя се приготви. Кайл заговори с предишния тон, но копнежът да закрещи личеше в отсечеността на думите му.

— Баща ти не е на борда, Алтея. Точно това е проблемът. Аз отговарям за този съд; аз определям начина, по който товарът ще бъде подреждан. А ти за пореден път си действала зад гърба ми, нарушавайки моите нареждания. Не мога да допусна подобна намеса между мен и екипажа. Ти посяваш раздор.

Алтея отвърна тихо:

— Свърших работата сама и по своя инициатива. Нито съм давала заповеди на екипажа, нито съм споделяла намерението си с някого. Не съм сторила нищо, с което да заставам между теб и екипажа.

Тя стисна зъби, за да попречи на следващите думи. Не можеше да му каже, че онова, което се изпречва между него и моряците, е собствената му неопитност. Мъжете, които по-рано доброволно биха се хвърлили на смърт по нареждане на баща ѝ, сега открито изразяваха желанието си да се прехвърлят на друг кораб веднага след приключването на настоящия курс. Кайл заплашваше да разруши колектива, който баща ѝ бе градил в продължение на десетилетие.

Капитанът побесня заради възражението ѝ.

— Достатъчно е, че си нарушила моя заповед. Тази постъпка сама по себе си подронва авторитета ми. Твоите своеволия смущават екипажа и ме принуждават да налагам допълнителна дисциплина. Би трябвало да изпитваш срам за последиците, които дързостта ти им докарва. Но теб това изобщо не те интересува. Ти стоиш над капитана… Глупости, Алтея Вестрит надминава дори могъществото на Са! Целият екипаж вижда незачитането ти. Ако ставаше дума за истински моряк, щях да се възползвам от случая, за да покажа, че няма да търпя неподчинение и че моите заповеди са единствената воля, която следва да бъде зачитана на борда на този кораб. Но ти си една обикновена глезла, затова ще се отнасям към теб като към такава и ще ти спестя бичуването. Само до следващата ти проява. Съветвам те да се вслушаш в това предупреждение, млада госпожице. Аз съм капитан на този кораб — тук моята дума е закон.

Алтея не каза нищо, но и не отклони поглед. Тя остана загледана в него, стараеща се да сдържа колкото се може повече от чувствата си. Розовината вече пълзеше и към челото му.

С бавно поемане на въздух Кайл направи опит да се успокои. Погледът му пронизваше с ново ожесточение.

— А ти какво си, Алтея?

Тя не бе очаквала подобен въпрос. На обвиненията и мъмренето мълчанието можеше да служи за реакция. Но такова запитване настояваше за отговор; а отговорът, който тя щеше да даде, можеше да бъде сметнат за открито неподчинение. Какво пък, така да бъде.

— Аз съм собственикът на този съд — с достойнство отвърна младата жена.

— Грешиш! — Този път той наистина изкрещя. В следващия миг се овладя, приведе се над масата и процеди: — Ти си дъщерята на собственика. А дори и ако корабът действително принадлежеше на теб, това не би променило нищо. Не притежателят управлява кораба, а капитанът. Ти не си капитан, не си и помощник-капитан. Дори и моряк не си. Ти единствено заемаш каюта, която по право принадлежи на втория заместник, и се занимаваш само с работата, която ти се прииска да захванеш. Собственик на този кораб е Ефрън Вестрит, твой баща. Той ми повери Вивачия. Ако не можеш да изпитваш уважение към мен, то насочи го към бащиния си избор, оказал доверие на мен.

— Ако не беше възрастта ми, това доверие щеше да бъде оказано на мен. Аз познавам Вивачия. Аз трябваше да стана неин капитан.

Алтея съжали за тези си думи още докато ги изричаше. И двамата знаеха, че това е истина, но с изричането тя бе предоставила на Кайл нужната опорна точка.

— Отново грешиш. Ти е трябвало да си останеш у дома и да се омъжиш за някое глезено като теб конте. Ти нямаш ни най-малка представа какво е нужно за ръководенето на плавателен съд. Тъй като твоят баща ти е позволявал да си играеш на моряче, ти си си внушила, че можеш да бъдеш капитан. Решила си, че си орисана да застанеш начело на бащиния си кораб. Нищо подобно. Единствената причина той изобщо да те доведе на борда е липсата на негови собствени синове. Той едва ли не ми призна това, когато Уинтроу се роди. Ако Вивачия не беше жив кораб, изискващ присъствието на член на семейството, нито за миг не бих търпял присъствието ти. Впрочем, забеляза ли какво казах току-що? Член на семейството. Никъде не е казано, че това трябва да бъдеш ти. Всеки представител на рода Вестрит би могъл да те замени. Нищо не пречи това да бъде някой, чиято фамилия е Хейвън. Моите синове носят и кръвта на сестра ти, това също ги прави Вестрит. Следващия път, когато този кораб отплава от Бингтаун, някой от тях ще е заел мястото ти.

Тя усети, че пребледнява. Този човек си нямаше представа какво бе изрекъл току-що; не подозираше за сериозността на заплахата си. Това само доказваше неразбирането му за същината на живите кораби. Грешка беше подобна личност да застава начело на Вивачия. Здрав, баща ѝ и сам би забелязал това.

Изглежда част от решителността ѝ бе изникнала върху лицето ѝ, защото челюстите му се стегнаха. Тя се зачуди дали не е забелязала наченките на усмивка, която той потисна, когато добави:

— Забранява ти се да напускаш каютата си до края на пътуването. Свободна си.

Алтея не отстъпи. Така или иначе позициите вече бяха изяснени.

— Ти сам каза, че аз не съм моряк. Много добре. Това означава, че аз не съм длъжна да се подчинявам на нарежданията ти. Освен това не проумявам на какво основание си въобразяваш, че ще получиш друга възможност да ръководиш Вивачия. Когато се върнем в Бингтаун, баща ми вече ще се е възстановил и отново ще се намира в състояние да поеме предишните си задължения. И да ги задържи докато получа възможност да го заменя.

Кайл се втренчи в нея.

— Наистина ли мислиш така, Алтея?

Тя потръпна от ненавист, за момент решила, че той се присмива на увереността ѝ във възстановяването на баща ѝ. Но синеокият продължи:

— Баща ти е добър капитан. Когато научи за изпълненията ти — как си анулирала нарежданията ми, как си всявала раздор сред екипажа, как си ми се подигравала зад гърба…

— Подигравала съм ти се? — рязко попита девойката.

Той изсумтя презрително:

— Нима си очаквала, че ще можеш да се напиваш до припадък и да дрънкаш наляво-надясно из Дюрса, без нищо от казаното да стигне до мен? Това само доказва що за глупачка си.

Алтея трескаво започна да се рови из хаотичните си спомени от Дюрса. Да, тя действително се бе напивала, но само веднъж. И смътно си спомняше, че тогава се бе оплакала на неколцина от екипажа. Но кои бяха те? Лицата им оставаха неясни, но тя си спомняше, че Брашън я бе смъмрил. Той дори се бе осмелил да ѝ каже да си затваря човката и да не ги отегчава с проблемите си. Собствените си оплаквания девойката не можеше да си спомни, но самоличността на доносника се изясняваше.

— И какви дрънканици ти предаде Брашън? — осведоми се тя с цялото спокойствие, което можеше да събере. Рибни богове, какви ли ги бе наговорила тогава? Ако бе изтърсила нещо, свързано със семейния бизнес, и Кайл разкажеше…

— Не беше Брашън. Но това само потвърждава мнението ми за него като за човек, който би седнал да слуша подобни мръсотии. Той е същият като теб, решило да си играе на моряк Търговче. Не проумявам защо баща ти изобщо го е оставил на борда. Може би се е надявал, че двамата ще си допаднете. Ако зависи от мен, и него ще оставя в Бингтаун, така че двамцата с него ще можете да си правите компания на сушата. Съмнявам се, че ще успееш да намериш по-пълно твое съответствие, така че по-добре му хвърли мрежата веднага.

След тези думи Кайл седна и се облегна назад. Виждаше се, че смаяното мълчание на Алтея му доставя удоволствие: когато заговори отново, гласът му бе спокоен и доволен.

— Струва ми се, че не ти е приятно да отправям подобни подмятания. Може би сега ще разбереш как се почувствах аз, когато корабният дърводелец се върна, натряскан с грог, и шумно говореше как си му казала, че съм се оженил за сестра ти само защото съм се надявал да докопам семейния кораб. И как такива като мен никога не биха получили възможността да застанат начело на жив кораб. — Спокойният му глас потрепери от гняв.

Тя разпозна собствените си думи. Излизаше, че е била по-пияна от очакваното, за да изрече тези си мисли. Какво пък, сега ѝ оставаше да избере дали да се прояви като страхливка, или като лъжкиня. Или трябваше да потвърди думите си, или да излъже и да заяви, че никога не е изричала подобно нещо. Каквото и да казваше Кайл за нея, тя си оставаше дъщеря на Ефрън Вестрит.

— Да, точно това казах. И то е истина. По какъв начин истината е подигравка?

Кайл неочаквано се надигна и заобиколи масата. Той беше едър: замахът на шамара му изпревари отстъпването ѝ. Алтея полетя към стената, но успя да се подпре и да се изправи. През това време бледният мъж се връщаше в креслото си.

Прекалено далеч бяха стигнали и двамата, прекалено далеч. Алтея винаги се бе опасявала от това. Може би той се бе страхувал от същото? Тялото му трепереше също като нейното.

— Това не беше за мен — дрезгаво каза Кайл, — а заради сестра ти. Била си пияна като талпа, в кръчма, и на практика си я обявила за курва. Осъзнаваш ли това? Наистина ли си мислиш, че тя не би могла да си намери съпруг, освен ако не използва водачеството на жив кораб като примамка? Тя е жена, която всеки мъж би се гордял да има до себе си, въпреки че съюзът с нея не е придружен с огромно наследство. За разлика от теб. Виж, за теб ще трябва да закупят съпруг. Моли се на боговете делата на семейството ти да потръгнат, защото близките ти ще трябва да ти дадат в зестра половин Бингтаун, в противен случай никой свестен мъж не би помислил да те погледне. Сега отивай в каютата си, преди наистина да съм избухнал. Върви!

Алтея опита да се обърне бавно и да напусне с достойна крачка. Намерението ѝ бе прекратено от повторното ставане на Кайл, който заобиколи масата и тласна събеседничката си към вратата.

На излизане девойката забеляза Майлд усърдно да обработва с шкурката си недалечен парапет. Хлапакът имаше слуха на лисугер; несъмнено бе чул всичко. Но пък Алтея не бе казала и сторила нищо, от което да се срамува. Докато Кайл не можеше да твърди същото.

С отметнати рамене и вирната глава тя се отправи към кърмата, към малката каюта, приютявала я още от дванадесетгодишна. Едва вътре, когато затвори вратата след себе си, заплахата на Кайл придоби истинския си смисъл.

Това място бе нейният дом. Кайл не можеше да я прогони от дома ѝ.

Нали?

Още от малка тя бе обожавала това помещение. Никога нямаше да забрави вълнението на притежателка, споходило първото прекрачване на този праг и хвърлянето на торбата с багаж върху койката. Това се бе случило преди почти седем години: седем години тази каюта бе представлявала неин пристан.

Алтея се отпусна върху нара и се обърна с лице към стената. Бузата я болеше, но девойката не направи нищо — нека удареното посинее и да се подуе. Може би покрай белега сестра ѝ и родителите ѝ щяха да осъзнаят що за отрепка са допуснали в семейството си чрез брака между Кефрия и Кайл Хейвън. Та той дори не беше Търговец, а мелез, отчасти калсидец, отчасти пристанищен плъх. Ако не беше бракът му, в момента той щеше да представлява едно нищо. Нищо. Тази отрепка не заслужаваше сълзите ѝ. Само гнева ѝ.

Подир няколко мига ударите на сърцето ѝ се успокоиха. Ръката ѝ занесено се плъзна по завивката, ушита от бавачката ѝ. Девойката се раздвижи, за да погледне към илюминатора в отсрещния край на помещението. Безбрежно сиво море в дъното, обширно небе в горната третина стъкло. Това бе любимата ѝ гледка; свят, постоянно променящ се и същевременно постоянен. Погледът ѝ се премести към вътрешността на каютата. Към малкото бюро, прикрепено към стената и оборудвано с ниски ограждения, които да не позволяват на документите да падат при буря. Към шкафчето с книги и свитъци, застопорили съдържанието си и срещу най-дръзките вълни. Алтея дори притежаваше сгъваема масичка за карти и прилежащ към нея комплект: баща ѝ бе настоял тя да се научи да определя курса сама. Полагащите се за това инструменти лежаха в подплатено сандъче, също фиксирано към стената. Водонепроницаемите дрехи търпеливо висяха на стената. Единственото украшение на помещението представляваше малка картина на Вивачия, която Алтея бе поръчала лично. Неин автор бе Джаред Папас — нещо, което само по себе си придаваше огромна ценност на картината. Но на Алтея бе по-скъп самият образ. Вивачия бе изобразена с издути платна, плавно разсичаща вълните.

Девойката протегна ръка и поглади гредите над главата си. Корабът бе почти събуден; усещането за живота на Вивачия пулсираше през дървото. Тази пулсация се отличаваше от тропота на моряшки нозе и потрепването, породено от неспирното врязване сред вълните: това беше самата същина на съда.

Вивачия беше жив кораб. Преди шестдесет и три години корпусът ѝ бе сглобен; килът, влязъл в ролята на неин гръбнак, бе изработен от магическо дърво. И фигурата на носа бе съставена от същия материал, дори от същото дърво, корпусът също. Прабаба Вестрит бе поръчала този кораб; бащата на Алтея все още изплащаше създалия се така дълг. Това се бе случило по времето, когато се смятало за нормално една жена да притежава подобно влияние: времето преди в Бингтаун да навлезе глупавата калсидска мода човек да изтъква богатството си, като оставя съпругата да бездейства. Баща ѝ обичаше да казва, че прабаба никога не се притеснявала от чуждото мнение, когато станело дума за кораба ѝ. Тя бе плавала на борда на Вивачия в продължение на тридесет и пет години, над седемдесетата си годишнина. Един горещ летен ден тя просто седнала на предната палуба и умряла с думите: Достатъчно, момчета.

След това начело на кораба застанал дядото на Алтея. Него тя си спомняше смътно: едър и смугъл мъж, с глас, в който винаги се долавяше рева на морето. Той бе починал на шестдесет и две, също на борда на Вивачия. По това време Алтея беше само на четири години, но въпреки това бе стояла край носилката му заедно с останалите членове на семейството си, бе станала свидетелка на смъртта му и дори бе почувствала леката тръпка, пронизала Вивачия едновременно с последния дъх на старческото тяло. И малка, тя бе знаела, че това потръпване е едновременно тъга и приветствие: Вивачия щеше да тъжи за дръзкия си капитан, но краят му я бе отвел един живот по-близо до събуждането.

Сега оставаше единствено бащината ѝ смърт, за да бъде процесът приключен. Както винаги, смесени чувства придружиха тази мисъл. Алтея се ужасяваше да мисли за смъртта на баща си. Тази загуба щеше да я покърти. А ако той починеше преди тя да е достигнала пълнолетие и отговорността за нея паднеше върху майка ѝ и Кайл… Девойката побърза да свие кокалче и да потропа по корпуса, за да се предпази.

И в същото време тя не можеше да отрече нетърпението, с което очакваше оживяването на Вивачия. Само колко часове бе прекарала излегната на носа, близо до фигурата, и втренчена в резбованите клепачи? Тази фигура не беше обикновено боядисано дърво, а магическо. За момента тя също бе покрита с обикновена боя, да, но в мига, в който Ефрън Вестрит се разделеше с живота на някоя от палубите, позлатените кичури щяха да придобият истинска златистост, издължените скули щяха да се отърсят от боядисания руж и да порозовеят от собствен живот. Очите щяха да бъдат зелени, Алтея бе сигурна. Разбира се, никой не можеше да предвиди очите на живия кораб, преди те да са се отворили след смъртта на три поколения. И въпреки това Алтея знаеше. Вивачия щеше да има очи с цвета на морска трева. Представата за момента, в който изумрудените очи ще се отворят, накара девойката да се усмихне.

Усмивката изчезна, когато тя си припомни думите на Кайл. Очевидно беше на какво се надява той — да я прогони от кораба и да я замени с един от синовете си. А когато баща ѝ умреше, Кайл щеше да се опита да задържи Вивачия за себе си. Момчето си също щеше да остави на борда, като изисквания Вестрит, за да успокоява кораба. Но пък това изглеждаше необоснована заплаха. Сред синовете му нямаше подходящ; единият бе прекалено малък, а другият бе даден на жреците. Алтея нямаше нищо против племенниците си, само че на Силдин повече подхождаше да обработва полята, отколкото да стои на борда на кораб. Що се отнася до Уинтроу, Кефрия го бе изпратила при жреците още преди години. Уинтроу не се интересуваше от Вивачия и не знаеше нищо за корабоплаването: сестра ѝ се бе погрижила за това. А и той щеше да стане свещеник. Кайл не бе разговарял на тази тема, но последния път, когато Алтея бе видяла момчето, бе станало ясно, че от него ще излезе добър жрец — дребен и слабоват, вечно загледан в далечината, занесено усмихнат, неизменно замислен за Са: ето това беше Уинтроу.

Разбира се, Кайл не би се съобразил с интересите и желанията на момчето. Той дори не би се притеснил да го прибере обратно. Кайл гледаше на децата си като на обикновени инструменти, помощни средства, чиято кръв щеше да му помогне да задържи контрола си над живия кораб. Само че този път проклетият калсидец бе играл прекалено открито. Щом се върнеха в пристанището, Алтея щеше да се погрижи баща ѝ да узнае всичко за плановете на зет си. И за заплахите, които Кайл бе дръзнал да ѝ отправи. Може би тогава Ефрън Вестрит щеше да преосмисли решението си, че Алтея е прекалено млада, за да управлява кораба. Кайл да върви да командва някоя мъртва купчина дъски, както му се полагаше, и да отстъпи Вивачия на грижите на Алтея, където съдът щеше да се намира в безопасност. Тя бе сигурна, че е почувствала потръпване в ответ. Вивачия бе нейна, каквито и заговори да кроеше Кайл. Той никога нямаше да получи този съд.

Девойката отново се намести в леглото. То вече започваше да отеснява: някой ден трябваше да повика корабния дърводелец. Ако койката се преместеше на отсрещната стена, под илюминатора, щеше да има достатъчно място за удължаването ѝ с една педя. Не кой знае какво, но пак. А бюрото щеше да се премести ето там…

В следващия момент Алтея се навъси, припомнила си предателството на дърводелеца. Какво пък, тя никога не бе го харесвала, а и той не бе изпитвал особена симпатия към нея. Трябваше да е съобразила, че именно неговата уста ще предизвика проблеми.

Освен това трябваше да се досети, че виновникът не е бил Брашън. Той не бе от хората, които говорят зад гърба. Не, Брашън ѝ бе казал в лицето (и доста грубо), че тя е незряла хлапачка, на която той ще бъде благодарен да стои далеч от него по време на дежурствата му.

Тези размисли най-сетне ѝ помогнаха да си спомни случилото се в онази пивница. Брашън я бе мъмрил, бе ѝ казал, че тя не трябвало да критикува решенията на капитана пред екипажа, нито да разкрива семейните си дела. На последната му забележка тя бе отговорила веднага.

— Не всички се срамуват да говорят за семейството си, Брашън Трел.

След тези думи тя се бе надигнала от масата.

Тогава бе смятала този отговор за заслужен. Тя отлично знаеше историята на Брашън; освен това бе склонна да се обзаложи, че и половината екипаж също е наясно, дори и ако не смее да говори за това открито. Баща ѝ го спасил от самия праг на затвора за длъжници. Без тази му намеса бъдещето на Брашън несъмнено би съдържало принудителна служба — всички знаеха, че близките му са вдигнали ръце от него и прахосничеството му. И освен това знаеха какво би означавала тази служба. Най-вероятно той щеше да се окаже в Калсид, с лице, покрито с робски татуировки. Единствено щедростта на Ефрън Вестрит го бе спасила. И същият този човек дръзваше да ѝ говори по такъв начин. Брашън Трел определено имаше неоправдано високо мнение за себе си. Като повечето от рода му. На миналогодишния есенен Търговски бал по-малкият брат на Брашън на два пъти си бе позволил да я кани на танц. Да, Керуин бе наследник на рода, но това не му даваше основания за подобна наглост.

Девойката се поусмихна, припомнила си Керуиновото изражение в отговор на хладния ѝ отказ. Реакцията му бе останала напълно любезна, но никакво обучение по маниери не бе успяло да скрие изчервяването му.

По отношение на маниерите Керуин надминаваше брат си, но пък бе много по-слабоват, без мускулатурата на Брашън. Затова пък по-малкият от братята Трел бе проявил достатъчно разсъдливост, за да не прахосва семейната репутация и богатство.

Алтея прокуди и него от мислите си. Тя изпитваше съжаление, задето Кайл щеше да го прогони след края на пътуването, но само известно съжаление. Виж, баща ѝ сигурно щеше да реагира по друг начин. Ефрън винаги бе проявявал известна покровителска привързаност към Брашън, поне на брега. Повечето от другите Търговски фамилии бяха спрели да канят Брашън Трел, когато близките му се отрекоха от него. Но Алтеиният баща само бе свил рамене и бе рекъл:

— Наследник или не, той е добър моряк. Човек, когото не бих приел в дома си, не бих допуснал и на кораба си.

И продължи да го допуска в дома си.

Разбира се, Брашън рядко се възползваше от гостоприемството им, а в редките случаи, когато го стореше, никога не споделяше трапезата им. На борда двамата разговаряха изцяло служебно. Вероятно единствено на нея баща ѝ говореше похвално за решителността на момчето да се осъзнае и да се промени.

И за това тя не бе казала нищо на Кайл. Нека той допусне още една грешка пред баща ѝ. Нека Ефрън види многобройните промени, които Кайл бе склонен да внесе във Вивачия, ако получеше възможността да се разпростре.

Алтея страшно се изкушаваше да се върне обратно на палубата, само за да предизвика нареждането му. Какво щеше да направи Кайл? Да нареди на някой от дежурните да я отведе обратно в каютата? На борда нямаше и едничък моряк, който да се осмели да я докосне — и не само защото ставаше дума за Алтея Вестрит. Повечето от тях я харесваха и уважаваха — това бе нещо, което тя бе заслужила сама, а не закупила благодарение на името си. Противно на казаното от Кайл, тя познаваше кораба по-добре от всички моряци на борда му — с онова знание, достъпно само за дете, раснало сред палубите. Алтея познаваше кътчета в трюмовете, недостъпни за тромавостта на възрастните; бе се катерила по въжета и мачти с онова увлечение, с което връстниците ѝ пълзят сред клоните. Тя не бе вземала участие във вахтите, но познаваше задълженията на всеки от екипажа и умееше да ги върши. Не можеше да сплита въжета с бързината на останалите такелажници, но пък това бе единственото отношение, в което уменията ѝ им отстъпваха: платна тя можеше да реже и зашива не по-зле от всички останали. Отдавна бе разкрила, че именно с това намерение баща ѝ я е довел на борда: за да може Алтея да изучи кораба и всички задължения, свързани с ръководенето му. Кайл я смяташе за обикновена глезена щерка, но самата Алтея не се боеше, че баща ѝ я смята за нещо по-малко от тримата синове, погубени от кървавата чума. Тя не беше заместител на мъжки наследник, а наследницата на Ефрън Вестрит.

И освен това знаеше, че спокойно може да наруши заповедта на Кайл без никакви последици. Но много вероятно беше той да си изкара яда на обикновените моряци и да ги накаже, задето те не са скочили да изпълнят нареждането му. Алтея нямаше намерение да допуска подобно нещо. Този спор засягаше нея и Кайл; тя щеше да разреши проблема си сама. Тук не ставаше дума само за нея: Вивачия заслужаваше добър екипаж. А с изключение на Кайл, баща ѝ бе направил отличен избор за всяка длъжност. Той плащаше добри пари, повече от общоприетото, за да задържа опитни и трудолюбиви хора. И девойката нямаше да даде на Кайл повод да уволни някого от тях.

Тя отново се почувства леко гузна заради допринасянето си в предстоящото на Брашън.

Този път той отказваше да напусне мислите ѝ. В ума ѝ Брашън стоеше пред нея, скръстил ръце и свел глава заради ръста си на превъзходство. Стиснал устни, присвил кафяви очи, с брада, която изглеждаше настръхнала. Този човек бе добър моряк и обещаващ помощник, но имаше труден характер. Макар и лишен от името Трел, той бе запазил аристократизма му. Алтея изпитваше почит към умението, с което Брашън се бе издигал в корабната йерархия, но въпреки това се дразнеше от маниерите му, които показваха, че той смята издаването на заповеди за свое изконно право. По-рано това действително бе така, само че той трябваше да е захвърлил гордостта едновременно с родовото си име.

Алтея рязко се извъртя, за да се надигне, да отиде до сандъка си и да го отвори. Вътре имаше неща, които можеха да прогонят всички тези неприятни мисли. Дрънкулките, закупени за Силдин и Малта, сега я подразниха. Тя бе похарчила значителни суми за подаръци за племенника и племенничката си. Колкото и да обичаше двете деца, в момента тя виждаше в тяхно лице единствено децата на Кайл, които заплашваха да я заменят.

Тя измести скъпата кукла, избрана за Малта, премести и пъстрия пумпал на Силдин. Под тях имаше топове коприна от Глига. Сребристосивият плат бе предназначен за майка ѝ, бледоморавият щеше да бъде подарен на Кефрия. А най-отдолу лежеше зеленият топ, който Алтея бе купила за себе си.

Сега девойката го поглади с опакото на дланта си. Прекрасна тъкан, на допир нежна почти като течност. Веднага след пристигането в Бингтаун тя възнамеряваше да се отправи към улицата на шивачите. Там щеше да накара госпожа Виолет да ѝ скрои рокля за Летния бал. Алтея вече си бе избрала модела: това щеше да бъде рокля, която да подчертава стегнатия ѝ кръст и заоблените бедра, и да привлече партньор, далеч по-мъжествен от братчето на Брашън. Само трябваше да внимава роклята да не се получи прекалено стегната в талията: на Летния бал танците бяха оживени, а в такива обстоятелства човек не би искал да среща затруднения с дишането. Скромното деколте щеше да бъде украсено с кремава дантела, която да прибавя известна пълнота. За това празненство тази година Алтея възнамеряваше да пристегне тъмните си коси с някоя от сребърните шноли. Косата ѝ бе немирна досущ като бащината, но пък гъстотата и цветът ѝ определено компенсираха тази немирност.

Може би майка ѝ най-сетне щеше да ѝ разреши да си сложи сребърната огърлица, завещана на Алтея от баба ѝ. Привидно тази скъпоценност принадлежеше на Алтея, само че майка ѝ не проявяваше желание да се лиши от попечителството над накита и често изтъкваше изключителната му ценност като причина за удълженото пазене. Тази огърлица щеше прекрасно да си подхожда със сребърните обици, които девойката бе купила в Бриг.

Тя се изправи, разтърси топа и задържа разгърналата се тъкан пред себе си. Огледалото в каютата бе малко — не можеше да покаже повече от потъмнялото ѝ лице и част от рамото ѝ, покрито със зелената коприна. Алтея приглади плата, което ѝ даде основание да почувства грубостта на дланите си. Тя поклати глава. Вкъщи щеше да ѝ се наложи да ги изстъргва всеки ден, за да се отърве от мазолите. Прекрасно беше да работи на борда на Вивачия, да усеща как корабът реагира на обгръщащите го стихии, ала кожата ѝ плащаше скъпо за това удоволствие, особено тази на ръцете. Да не говорим и за синините по краката… (Това беше второто по настойчивост възражение на майка ѝ срещу Алтеиното излизане в открито море: как то унищожавало външния ѝ вид на социалните събития. Главното възражение засягаше, че Алтея би трябвало да си остава у дома и да се включва в ръководенето на дома и семейните имоти.)

За момент сърцето ѝ се сви, жегнато от мисълта за един евентуален момент, в който майка ѝ би постигнала целта на настояванията си. Младата жена прогони тази мисъл и остави плата да се свлече от ръцете ѝ: тя посегна нагоре, за да докосне дъските на палубата над главата си.

— Не, корабе, те не могат да ни разделят сега. Не и след всичките тези години, не и когато ти се намираш тъй близо до събуждането си. Никой няма право да ни отнема това.

Тя прошепна думите, макар да знаеше, че изричането им не е нужно. Между нея и Вивачия съществуваше изключително силна връзка.

И Алтея можеше да се закълне, че е почувствала тръпката на ответ да плъзва по дървесината.

— Връзката между нас също е нещо, създало се по намерението на баща ми; по тази причина той ме доведе на борда още толкова малка: за да можем с теб да узреем заедно.

Ново потръпване се разля сред дъските — с недоловимост, която би убягнала от чуждото внимание. Но не и от сетивата на човек, който познаваше кораба тъй добре.

Алтея затвори очи и започна да влива същината си в кораба, всичките си страхове, гняв и надежди. В отговор все още несъбуденият дух на Вивачия се раздвижи в желанието си да я успокои.

В задаващите се години, след съживяването на Вивачия, Алтея щеше да бъде онази, с която корабът ще разговаря най-охотно; на нейната ръка върху кормилото съдът щеше да се покорява с най-голяма готовност. Заради Алтея корабът щеше с готовност да се хвърля към насрещен вятър, с цялото си сърце да се бори с разбушувалото се море. Двете с Вивачия заедно щяха да се насочват към пристанища, които не са понятни дори на търговците от Бингтаун: към чудеса, надминаващи дори онези на Дъждовните земи. А когато Алтея умреше, дете от нейната утроба щеше да заеме мястото ѝ, не потомък на Кайл: това тя обеща и на себе си, и на кораба. Подир това обърса лице и се приведе, за да вдигне коприната.

Той бе задрямал връз пясъка. Задрямал, това беше думата, която човеците винаги използваха, само че той не се съгласяваше с тях. Не можеше да става дума за сравнение със съня, в който те изпадаха. Той не смяташе, че един жив кораб би могъл да спи. Не, дори и това съмнително бягство не бе му разрешено. Вместо това той се съсредоточаваше над друго, потапяше се в някой момент от миналото, с което принуждаваше убийствената скука на настоящето да се оттегли.

Един момент от миналото му бе особено често използван като убежище. Самият той не бе изцяло сигурен в същината на онова, което си припомня. Отнемането на бордовите дневници се бе отразило на паметта му. Понастоящем в нея зееха празнини: места, в които събитията от различните години оставаха изолирани.

Понякога той си мислеше, че трябва да изпитва благодарност за тези празнини.

Във всеки случай, задрямал върху пясъка, той избра да си припомня усещането на ситост и топлота. Лекото стържене на песъчинките под корпуса напомняше за познато чувство, което обаче се изплъзваше от мисълта му, неуспяло да изплува от дълбините на паметта. Всъщност той не се постара да го улови. Достатъчно беше, че се е вкопчил в отдавнашния спомен за усещане на топлина, задоволство и удовлетворение.

Гласовете го откъснаха от размисъла.

— Това ли е? И казваш, че е бил тук… колко беше, тридесет години?

Акцент придружаваше думите. Джамаилски акцент, помисли си Парагон. И то от самата столица. Хората от южните провинции предъвкваха крайните съгласни. Това корабът си спомни, без да се сеща за източника на знание.

— Да, това е — отвърна втори глас, по-възрастен от първия.

— Няма как да е прекарал тук тридесет години — настоя първият. — Кораб, стоял тридесет години на плажа, отдавна ще е прояден от червеи и покрит с водорасли.

— Освен ако не е изработен от магическо дърво — отвърна по-възрастният събеседник. — Живите кораби не изгниват, Мингсли. А налепите и червеите не ги смятат за вкусни. Това е само една от причините тези съдове да са толкова скъпи и тъй търсени. Те издържат цели поколения само срещу незначителна част от поддръжката, която изисква един обикновен кораб. В открито море те сами се грижат за себе си. Видят ли препятствие на пътя, ще уведомят кормчията си. А някои от тях могат да плават почти изцяло сами. И кой друг съд ще те предупреди, че товарът ти е започнал да се размества, или че трюмът е прекалено пълен? Пуснат по вода, един вълшебен кораб е нещо удивително, което трудно може да се опише! Кой друг плавателен…

— Ама разбира се. И би ли ми обяснил защо този кораб е бил извлечен на сушата и изоставен?

По-младият глас звучеше изключително усъмнен. Личеше, че този Мингсли не се доверява на събеседника си.

— Знаеш колко суеверен народ са моряците. — В думите му Парагон почти можа да различи свиването на рамене. — Смята се, че този кораб носи лош късмет. Много лош късмет. Не се притеснявам да ти го кажа, защото, ако не го сторя аз, някой друг ще ти съобщи. Парагон е убил много хора, включително собственика и сина му.

Мингсли се замисли.

— Ако ще го купувам, няма да го купувам за плаване. Съответно, не очаквам да платя цената като за кораб. Щом ще се правим на честни, ще ти кажа, че ме интересува материалът му. Чувал съм множество чудати неща за това дърво. Не става дума само за способността на тези кораби да говорят. Това съм го виждал в пристанището. Разбира се, чужденец като мен не е особено приветстван на Северната стена, където спират живите кораби. И все пак съм ги чувал как говорят. Струва ми се, че щом можеш да накараш една резбована на носа фигура да оживее, нищо не пречи да го постигнеш и с нещо по-малко от същото дърво. Имаш ли представа колко биха платили за нещо подобно в Джамаилия? Дървена играчка, която се движи и говори, наистина жива?

— Нямам представа — каза по-възрастният.

Младият му събеседник се изсмя саркастично.

— Не се и съмнявам! Обзалагам се, че подобно нещо никога не ти е хрумвало, нито на някой друг от местните. Нали се разбрахме да бъдем честни, човече? Как така подобна ценност е останала тук непокътната цели три десетилетия?

— Не зная.

Отговорът на другия бе произнесен прекалено бързо, за да бъде искрен.

— Не знаеш — със съмнение повтори Мингсли. — През цялото време, откакто Бингтаун съществува на Прокълнатия бряг, никой от жителите му не си е направил труда да изнася магическо дърво. И не само това: единственият артикул, изработван от този удивителен материал, са корабите. Хайде, изплюй камъчето. Големината е условие за оживяването? Или дървото трябва да престои известно време в морска вода? Каква е уловката? Слушам те.

— Никой не е опитвал, защото… Бингтаун е необичайно място, Мингсли. Тук имаме наши си традиции, наш си фолклор, наши си суеверия. Когато прадедите ни напуснали Джамаилия и дошли тук в опит да колонизират Прокълнатите брегове… Повечето от тях са избрали да дойдат тук, защото не са имали друга възможност. Сред тях е имало престъпници, други са бягали от срама, който са посипали върху родовото си име, трети се намирали в изключителна немилост пред сатрапа. Идването им тук си е било едва ли не изгнание. Казали са им, че ако успеят да оцелеят, всяко от семействата има право да получи по двеста лефра земя и амнистия. Освен това сатрапът обещал, че ще бъдем оставени да се развиваме в мир, и че ще получим изключително право над стоките, които открием тук. В замяна на това той получава половината от печалбите ни. И дълго време това споразумение работеше.

— Но не и сега. — Мингсли се засмя подигравателно. — Как е възможно някой да смята, че подобно споразумение ще трае вечно? Сатрапите също са хора. А сатрап Косго е открил, че ковчежетата му са прекалено малки, за да смогват да изплащат навиците на удоволствие, с които той се сдоби, докато чакаше баща си най-сетне да умре. Калсидските омайни билки никак не са евтини, а веднъж вкусиш ли ги, останалите треволяци престават да съществуват за теб. Така че той продаде на мен и на хора като мен парцели от Прокълнатите брегове, заедно с правото за търговия. И ние дойдохме, само за да бъдем посрещнати изключително негостоприемно. Държите се сякаш възнамеряваме да задигнем залъка от устите ви, при положение, че всички знаем как бизнесът само поражда нови приходи. Вземи за пример нас двамата. Този кораб е гниел тук в продължение на тридесет години, поне по твои думи, без да допринася никаква полза на стопаните си или на друг. Но ако го закупя, собственикът ще получи добра цена, ти ще си изработиш сносна комисионна, а аз ще притежавам от мистериозното магическо дърво.

Мингсли замълча, а събеседникът му не наруши разпрострялата се тишина. След няколко мига Мингсли продължи недоволно:

— Трябва да призная, че съм разочарован. Ако не греша, ти каза, че този кораб е оживял. Очаквах той да разговаря с нас. Ти не спомена, че е бил увреден. Да не би това да го е убило?

— Парагон говори само когато сам реши. Не се съмнявам, че той е чул всяка наша дума.

Младият изсумтя:

— Истина ли е това, корабе? Чу ли всичко, казано от нас?

Парагон не сметна за необходимо да отговаря. След известно време младежът изсумтя отвратено. Стъпките му бавно започнаха да обхождат кораба, последвани от по-тежката крачка на събеседника му.

След известно време Мингсли заговори отново.

— Боя се, приятелю, че това значително намалява сумата, която съм готов да предложа за този кораб. Първоначалното ми предложение бе основано на идеята, че ще отрежа фигурата от носа, за да я отнеса в столицата Джамаилия и да я продам. Или, по-вероятно, щях да я даря на сатрапа в замяна на нови земи. Но в този му вид… дори и магическо дърво да е, фигурата е изключително грозна. Кой е насякъл лицето така? Дали ще се намери занаятчия, който да го възстанови?

— Вероятно — плахо се съгласи събеседникът. — Но не зная дали това би се оказало разумно. Очаквах, че проявяваш интерес към Парагон в качеството му на жив кораб, а не като източник на материал. Сигурно си спомняш, че още в самото начало те предупредих: още не съм разговарял със собствениците. Не исках да повдигам въпроса пред Лъдчънсови преди да съм се убедил в сериозността на намеренията ти.

— Давад… Наистина ли ме смяташ за толкова наивен? Нима не виждам, че става дума за една захвърлена черупка? Собственикът ще се радва на възможността да се отърве от него. Ако този кораб можеше да плава, нямаше да стои забравен на плажа.

Давад помълча известно време.

— Не мисля, че Лъдчънсови биха се съгласили да го продадат с такава цел. — Той си пое дъх. — Мингсли, съветвам те да размислиш и да се откажеш. Едно е да закупиш кораба и да го преустроиш. Онова, което ти замисляш, е нещо съвсем друго. Никой от Търговците не би имал нещо общо с теб, ако изпълниш намерението си. А моето съдействие ще се окаже съкрушително за името ми.

— В такъв случай те съветвам да бъдеш дискретен, когато им предаваш предложението ми. Както аз самият проявих интереса си към коритото дискретно. — Сега в гласа на Мингсли се долавяше снизхождение. — Известно ми е, че сред бингтаунските Търговци съществуват множество суеверия. Съответно, нямам намерение да ги оспорвам. Ако предложението ми бъде прието, ще спусна кораба по вода и ще го изтегля на друго място, преди да го обезкостя. Изчезналото по-бързо се забравя. Това устройва ли те?

— Би трябвало да ме устройва — притеснено промърмори по-възрастният. — Би трябвало.

— Какво е това униние? Ела, да вървим обратно в града. Вечерята е от мен. „При Суска“. Трябва да признаеш, че това е щедро предложение, защото съм виждал тамошните цени, виждал съм и по колко ядеш. — Младежът сам се засмя на думите си. Кикотът му си остана самотен. — По-късно вечерта ти ще се свържеш с Лъдчънсови и дискретно ще им представиш предложението ми. Всички ще спечелят от това. Пари за собствениците, за теб комисионна, голям товар ценно дърво за моите съдружници. Покажи ми къде е лошият късмет в това, Давад.

— Не мога — тихо отвърна по-старият. — Но се опасявам, че ти самият ще го откриеш. В момента този кораб може и да мълчи, но той е жив и притежава собствено съзнание. Опиташ ли се да го натрошиш на цепеници, уверявам те, че той няма да мълчи дълго.

Младият се засмя весело.

— Ти правиш това нарочно, за да възбудиш интереса ми, Давад, не си мисли, че не зная. Да вървим. Някои от съдружниците ми много биха искали да се срещнат с теб.

— Ти обеща, че ще бъдеш дискретен! — възрази другият.

— О, уверявам те, че бях предпазлив. Само че не мога да очаквам предплата единствено въз основа на неясно обещание. Те искат да знаят какво и от кого купуват. Но до един са дискретни хора, уверявам те.

Дълго време Парагон остана заслушан в оттеглящите се стъпки. В един момент незначителният им звук бе погълнат от по-настойчивото шумене на вълните и крясъците на чайки.

— Натрошен на цепеници. — Парагон изпробва звученето на фразата. — Не звучи приятно. Но пък поне ще бъде по-интересно от стоенето тук. И има вероятност да ме убие. Вероятност.

Тази вероятност му доставяше удоволствие. И покрай всичко друго, му предоставяше нова тема, около която да съсредоточи размисъла си.

Глава трета

Ефрън Вестрит

Ефрън Вестрит умираше.

Роника се вгледа в слабеещото лице на съпруга си и се опита да осъзнае тази мисъл. Ефрън Вестрит умираше. Прилив на гняв, последван от раздразнение, споходи осъзнаването. Как можеше той да ѝ причини това? Да умре точно сега и да я остави сама да се оправя с всичко?

Някъде под разбушувалите се вълни на тези емоции леденото течение на мъката се опитваше да я придърпа към дълбините и да я удави. Тя ожесточено се сражаваше с него, бореше се да задържи само гнева и раздразнението. По-късно, казваше си Роника. По-късно, когато съм преживяла всичко и съм сторила всичко, което трябва да сторя. Тогава ще спра и ще чувствам. По-късно.

В момента тя просто стискаше устни до болка, натопи кърпата в благоуханна вода и внимателно попи лицето му, а после и отпуснатите ръце. Съпругът ѝ се размърда, но не дойде в съзнание. Роника и не очакваше. Вече два пъти днес тя му бе давала маков сироп, за да успокои болката. И поне за момента изглеждаше, че лекарството е помогнало. Дано.

Тя отново попи брадата му. Тромавата Рейч отново му бе позволила да се окапе с бульон. Явно за тази жена усърдието бе несъществуващо понятие. Може би Роника трябваше да я изпрати обратно при Давад Рестарт, макар да не ѝ се искаше: ставаше дума за млада и интелигентна жена, която не заслужаваше да свърши като робиня.

Давад я бе довел в дома им без предупреждение. Роника бе заключила, че Рейч била негова роднина или гостенка: в моментите, в които девойката не се взираше, загледана в нищото, изящният ѝ изказ и маниерите издаваха благороден произход.

Давад бе съумял да шокира Роника, предлагайки ѝ девойката за слугиня — с обяснението, че не се осмелявал да я държи у дома си. Разяснения относно тези си думи той не предостави, а самата Рейч изобщо отказваше да обсъжда темата. Роника предполагаше, че ако я изпрати обратно при Давад, въпросният ще свие рамене и просто ще я изпрати в Калсид, където да бъде продадена в робство. В Бингтаун Рейч оставаше слугиня, която имаше шанса да получи собствен живот, стига да опиташе. Но тя отказваше да се примири с променената си роля: подчиняваше се на възложените ѝ нареждания, но без никакъв ентусиазъм.

Всъщност с напредване на седмиците на Роника започваше да ѝ се струва, че Рейч работи с все по-голяма неохота. Вчера стопанката на дома я бе помолила да се погрижи за Силдин, а младата жена я бе изгледала втрещено. Момчето бе едва на седем, но въпреки това предполагаемата слугиня изпитваше странна неприязън към него. Тя бе започнала да клати глава, мълчаливо и усилено, докато Роника не бе я отпратила да работи в кухнята. Може би с тези изпълнения Рейч се опитваше да открие границите на търпението на новата си господарка. В такъв случай ѝ предстоеше откритието, че Роника Вестрит не е от жените, които заръчват слугите им да бъдат бити или орязват дневните им дажби. Ако Рейч не можеше да открие желанието да приеме удобния живот с леки задължения в заможна къща, то трябваше да се върне обратно при Давад и впоследствие да зачака съдбата си за продан. Това беше всичко. И то беше жалко, защото тя имаше потенциал.

Бе жалко и по още една причина: Давад беше проявил любезност, предлагайки услугите на Рейч, но с тази си постъпка се бе доближил опасно близо до търгуването с роби. Роника никога не бе очаквала, че ще види представител на старите родове да участва в подобна дейност.

Тя тръсна глава, прогонвайки мислите за девойката и Давад. В момента имаше да мисли за други, много по-важни неща от киселото настроение на Рейч и Давадовото залитане към полулегалните професии.

В крайна сметка Ефрън умираше.

Това знание я прободе за пореден път. То беше като треска в стъпалото, която човек не може да открие и да извади. И пробождането от невидимата острота съпровождаше всяка крачка на Роника.

Ефрън умираше. Нейният едър, дързък съпруг, нейният сияен и красив капитан, баща на децата ѝ и неин най-близък спътник внезапно се бе превърнал в рухнала купчина плът, която се потеше, стенеше и прохленчваше като дете. Тя си спомняше, че в сватбения им ден не бе могла да обгърне с две ръце ръката на своя младоженец. Сега въпросната ръка по нищо не се отличаваше от суха пръчка, напъхана в чувалче с месо.

Роника отново се загледа в лицето му. То бе изгубило обветреността на морските ветрове и пръски; почти придобило цвета на ленените чаршафи, сред които лежеше. Косата на съпруга ѝ пак си оставаше черна, но блясъкът на здравина бе изчезнал. Само на моменти той се връщаше, но породен от лепкавостта на пот. Не, трудно беше да открие някаква прилика с онзи Ефрън, когото тя бе обичала в продължение на тридесет и шест години.

Възрастната жена премести кърпата и купата настрана. Знаеше, че трябва да остави съпруга си да почива. Това бе всичко, което тя можеше да стори за него. Да го поддържа чист, да му дава успокояващи болката лекове и да го оставя да спи. С огорчение тя си помисли за всички планове, които двамата бяха съставяли — в онези дълги разговори до зори, когато двамата лежаха прегърнати, захвърлили завивките и милвани от процеждащия се през прозорците нощен хлад.

— Когато момичетата пораснат, омъжим ги и те подемат свой живот — обещаваше ѝ той, — двамата с теб, момичето ми, също ще си поживеем. Намислил съм да те отвлека до Уханните острови. Какво ще кажеш? Дванадесет месеца чист морски въздух, в които единственото ти задължение е да бъдеш жената на капитана. А когато пристигнем, изобщо няма да бързаме да вземаме товар. Двамата ще отидем до Зелените планини. Един от тамошните вождове непрекъснато ме кани да посетя селото му. Ще яздим по едно от техните чудати магаренца, право до ръба на небето, и…

— Бих предпочела да остана тук, с теб — винаги бе отвръщала тя. — Бих предпочела да те виждам край себе си за цяла година, за да наблюдаваме смяната на сезоните. През пролетта бихме могли да отидем до имението сред хълмовете. Ти никога не си виждал тамошните дървета разцъфтели в червено и оранжево, без нито едно листенце. И поне веднъж бих искала да изстрадаш заедно с мен прибирането на мафа. Да ставаш всяка сутрин преди зазоряване, да будиш работниците, да ги изпращаш да прибират узрелите зърна, преди слънцето да е огряло плантацията и да е пресушило сочността им. Заедно сме от тридесет и шест години, но ти нито веднъж не си ми помагал за това. Като се замисля, през всичките тези години ти никога не си си бил у дома по времето, когато брачното ни дърво разцъфва. Никога не си виждал как розовите пъпки набъбват и се разгръщат, пълни с ухание.

— И за това ще има достатъчно време. Букетите и работата няма да ни избягат, когато момичетата пораснат и дълговете бъдат платени.

— И тогава ти ще бъдеш само мой в продължение на една година — заплашваше го тя. А той винаги обещаваше:

— Да, цяла година. Сигурно ще съм ти омръзнал много преди края ѝ: в един момент ще ме молиш да се върна в морето и да те оставя да спиш спокойно.

Роника зарови лице в шепите си. Да, тя получаваше исканата година, но, жестоки богове, точно по такъв начин ли трябваше да се изпълни желанието ѝ? Цяла есен Ефрън бе кашлял, трескав и със зачервени очи, по цял ден загледан в морето — в онези дни, когато се чувстваше достатъчно добре, за да приседне в кревата.

— Само да е посмял да не се грижи добре за тях — изръмжаваше той всеки път, когато небето потъмнееше от буреносни облаци. Мислите му не се отделяха от Алтея и Вивачия. Той бе поверил кораба на Кайл с изключителна неохота: бе искал да повери командването му на Брашън, едно никому неизвестно хлапе. Седмици спорове бяха необходими на Роника, за да го накара да прозре как би изглеждала тази постъпка в очите на останалите в града. Та Кайл беше негов зет, доказал се като капитан на борда на цели три други кораба. Ако начело на Вивачия се окажеше не той, а някой си Брашън, това би представлявало истинска обида, захвърлена в лицето на неговия зет и целия му род: семейство Хейвън не принадлежеше към Търговците, ала пак заемаше място сред старите родове на Бингтаун. А като се вземеше предвид състоянието на финансите на рода Вестрит, рискът от наскърбяване не беше нещо, което те можеха да си позволят. По тази причина миналата есен Роника бе убедила съпруга си да повери безценната си Вивачия на Кайл, а самият той да пропусне един курс, за да даде почивка на дробовете си.

С настъпването на зимата, смрачила небесата и покрила улиците с белота, той бе престанал да кашля. Тогава Роника бе решила, че той започва да оздравява, само за да бъде вцепенена от откритието, че съпругът ѝ вече не се намира в състояние да стори каквото и да било: в началото славният капитан се задъхваше след една обикновена обиколка на къщата. Скоро след това Ефрън спираше да поема дъх при прехода си между спалнята и салона. А пролетта го завари в неспособност да се придвижва сам.

Тази година той най-сетне бе присъствал на разцъфването на сватбеното им дърво. При затоплянето на времето клонките очаквано се бяха разпъпили. И през тези няколко седмици състоянието на Ефрън престана да се влошава, макар и да не се доближаваше до подобрение. Роника седеше край креслото му и шиеше или се занимаваше със сметките, а съпругът ѝ резбоваше парчета слонова кост или изплиташе малки въжени постелки. Двамата често разговаряха за бъдещето; той изразяваше притеснението си за кораба и дъщеря си. Разговорите за Алтея ставаха свидетели на единственото неразбирателство между съпруг и съпруга. Но в това нямаше нищо необичайно. Двамата бяха спорили по този въпрос още след раждането ѝ.

През цялото това време Ефрън така и не бе склонен да признае, че е разглезил малката им дъщеря. В онази ужасяваща година на зараза чумата бе отнесла синовете им един след друг. Дори и сега, почти две десетилетия по-късно, Роника все още усещаше онази мъка в гърдите си, когато се сетеше за това. Трима синове, три искрящи от живот момченца, починали в рамките на една и съща седмица. Кефрия бе оцеляла по чудо. Тогава Роника бе смятала, че тази загуба ще ги влуди: болестта бе лишила дървото на брака им от всичките му мъжки цветове. Но Ефрън бе насочил вниманието и надеждите си към рожбата, притаила се в утробата ѝ. Подобно внимание той не бе проявявал към Роника по време на нито една от предишните ѝ бременности. Дори бе отложил тогавашното си отплаване с две седмици, за да присъства на раждането.

Бебето се оказа момиче. Роника очакваше Ефрън да се разочарова, но нищо подобно не се случи. Вместо това той започна да обсипва малката си дъщеря с внимание — може би смяташе, че волята му ще може да я превърне в наследник. Той бе окуражавал упоритостта и буйния ѝ нрав до степен, докарала майка ѝ до отчаяние. И винаги защитаваше дъщеричката си с оправдания за оживен дух. На Алтея нищо не биваше отказвано; а когато един ден тя поиска да придружи баща си на следващото му пътуване, Ефрън и тук даде съгласие. Пътуването бе кратко; Роника посрещна кораба на пристанището, убедена, че ѝ предстои да се срещне с момиче, на което са втръснали отвратителните условия на борда. Вместо това тя бе зърнала дива маймунка да се мята сред въжетата, с подстригана по момчешки тъмна коса, с голи крачка и ръце. И от този момент Алтея бе започнала да плава с баща си. А сега плаваше без него.

Двамата бяха спорили и за това. Роника бе употребила цялото си красноречие, за да убеди съпруга си да остане. В случая болестта му се бе превърнала в неин съюзник, защото без нея пълното ѝ красноречие не би се оказало достатъчно.

Роника бе смятала, че Алтея също ще си остане у дома. Какво щеше да търси тя на борда на кораб без баща си? Но когато бе споделила това си виждане с Ефрън, той бе останал смаян.

— Семейният ни кораб да напусне пристанището без никой от рода ни на борда? Имаш ли представа що за лош късмет би могло да породи това, жено?

— Вивачия още не се е събудила. А и Кайл би трябвало да бъде достатъчен, все пак той е част от семейството ни вече петнадесет години! Нека Алтея остане у дома за известно време. Това ще се отрази добре на кожата и косата ѝ, а и хората ще могат да я видят. Тя наближава времето да си намери съпруг, Ефрън, или поне в което е редно да си намери ухажор. Само че няма как да бъде ухажвана, без да бъде видяна. Тя се появява веднъж, най-много два пъти годишно — на Пролетния бал или на някое от жътвените празненства. На улицата рядко я разпознават. А когато синовете на Търговските семейства все пак я видят, тя ходи с панталони, куртка, стегната коса и потъмняла кожа. Това не е начинът, по който трябва да представяме дъщеря си в обществото, за да се омъжи подобаващо.

— Подобаващо? Защо да не се омъжи за онзи, който я прави щастлива, както сторихме ние? Вземи за пример Кефрия и Кайл. Помниш ли как всички бяха настръхнали, когато позволих на някакъв калсидски капитан да започне да ухажва голямата ми дъщеря? Но аз знаех, че той е достоен мъж, тя също познаваше сърцето си. Сега и двамата са щастливи. Виж децата им, здрави като чайки. Не, Роника. Ако някой би харесал Алтея единствено напудрена и държана на каишка, то такъв човек не е подходящ жених за нея. Нека тя бъде видяна от мъж, който се възхищава на духа и силата ѝ. Много скоро тя ще трябва да стане дама, съпруга и майка. Съмнявам се, че тази монотонност ще ѝ допадне. Да оставим момичето да си поживее, докато все още разполага с тази възможност.

Тези думи бяха задъхали Ефрън; той уморено се бе отпуснал обратно върху възглавниците.

Роника, заради болестта му, преглътна гнева си, породен от небрежното му захвърляне на собствения ѝ живот, и завистта, изпитвана към безгрижието на дъщеря си. Тя бе премълчала и факта, че състоянието на семейните финанси е много вероятно да наложи Алтея да се омъжи именно по сметка. В мрачните си мисли възрастната жена пресмяташе, че ако успеят да укротят девойката, биха могли да я предложат за съпруга на някой от кредиторите си, за предпочитане някой щедър от тях, който би се съгласил да опрости дълговете вместо сватбен подарък.

Но тогава тя бавно бе поклатила глава. Не. По собствения си фин начин Ефрън бе загатнал най-уязвимата ѝ позиция. Роника се бе омъжила за него, защото го бе обикнала. Точно както Кефрия не бе могла да устои на русолявия чар на Кайл. Семейството наистина се намираше в трудно положение, но въпреки това Роника се надяваше, че Алтея също ще сключи брак с мъж, когото обича.

Сега тя погледна с мъка към мъжа, когото още обичаше.

Следобедното слънце караше Ефрън да се мръщи в съня си. Съпругата му безшумно се надигна, за да отмести пердето. Гледката, представяна от прозореца, вече не ѝ доставяше удоволствие. Някога бе поглеждала към брачното им дърво с огромно удовлетворение. Сега то стоеше почерняло и безлистно насред лятната градина, оголяло като скелет. Споходена от внезапни тръпки, жената побърза да дръпне завесата.

Съпругът ѝ с такова нетърпение бе очаквал времето, в което ще види дървото да разцъфва. Но тази пролет дървесната зараза, която до този момент винаги подминаваше дървото, връхлетя отгоре му. Пъпките бяха изсъхнали и опадали; нито една не се отвори. А миризмата на гниенето им напомняше погребални треви. Никой от двамата не спомена това като лоша поличба — и двамата не бяха от религиозните люде. Но скоро след това Ефрън отново бе започнал да кашля: слаби и мъчителни сухи напъни. Сухи до деня, в който мъжът бе забелязал първите капчици кръв по носната си кърпа.

Това лято се оказваше най-дългото в живота на възрастната жена. Жежките дни бяха същинско мъчение за съпруга ѝ. Той бе заявил, че вдишването на задушния влажен въздух му напомня на вдишването на собствената кръв — и бе започнал да храчи нови секрети в потвърждение. Тялото му бързо се бе стопило, лишено и от волята, и от апетита да се подхранва. Въпреки това за смърт не се говореше. Тя оставаше надвиснала над целия дом, по-потискаща и от влагата на лятото; Роника отказваше да ѝ придава допълнителна плътност, като говори за нея.

Все още станала, жената внимателно премести масичка в близост до стола си. Отгоре ѝ тя постави счетоводните книги, мастилото, перодръжката и няколко разписки, които трябваше да бъдат внесени.

Роника пристъпи към работа намръщена. Числата, които дребната ѝ и прецизна ръка внасяше, определено не променяха настроението към по-добро. Делото ѝ се превръщаше в още по-мъчително заради знанието, че при следващото си събуждане Ефрън ще настои да прегледа сметките. Години наред той не бе проявявал никакъв интерес към делата, свързани с фермите, овощните градини и останалите им земи, а сега настояваше.

— Доверявам се на твоите умели ръце, мила — отвръщаше ѝ той в случаите, когато съпругата му се обърнеше за съвет към него. — Аз се грижа за кораба, за да се уверя, че ще го видим изплатен още докато съм жив. Останалото поверявам на теб.

Едновременно опияняващо и ужасяващо се бе оказало подобно доверие. Не беше необичайно съпругите да се разполагат с богатството, което са донесли със себе си под формата на зестра, а много от жените се занимаваха и с далеч по-големи отговорности. И въпреки това постъпката на Ефрън Вестрит почти бе скандализирала цял Бингтаун — нечувано бе някой открито да повери грижата за цялата си собственост на съпругата. По онова време на подобни дела вече не се гледаше с тъй добро око; смяташе се, че това е проява на лош вкус и връщане към навиците на първите заселници. Иновативността бе част от същината на Търговците, но със забогатяването им бе станало модерно пълното лишаване на жените от подобни задължения. Оказването на подобно доверие се смяташе за плебейско и наивно.

Още от самото начало Роника разбираше, че Ефрън е поверил на грижите ѝ не само богатството си, но и своята репутация. И тя се бе зарекла да се докаже като достойна за тази проява на доверие. В продължение на повече от тридесет години делата им бяха процъфтявали. Лоши реколти, болести по растенията и неочаквани слани не бяха липсвали, но винаги се намираше нещо, което да компенсира проблема: богат добив от плодовите дървета спасяваше зърното или овцете даваха богата вълна, която да преодолее некачествената овощна реколта. Ако не беше огромният дълг, предизвикан от построяването на Вивачия, семейството им щеше да се нареди сред най-заможните. Дори и в сегашното си състояние те живееха отлично, а в някои случаи и повече.

Но не и през последните пет години. През този период положението им бе спаднало в началото до сносно, а по-късно и до състояние, което Роника определяше като неспокойно. Парите изчезваха почти със същата бързина, с която пристигаха; започваше да ѝ се струва, че не минава ден, без тя да моли определен кредитор за седмица или ден отсрочка. Отново и отново тя бе посещавала Ефрън, за да го моли за съвет. Той се бе ограничил до препоръката за продажба на недостатъчните източници на доход. Но точно в това се състоеше проблемът. Повечето от фермите и овощните им градини не бяха изменили продуктивността си, само че продукцията им сега се оказваше изправена срещу конкуренция, липсвала преди: зърно и плодове от Калсид, много по-евтини заради произвелата ги робска ръка. Проклетата Война на Алените кораби на практика бе затворила Севера за търговия. Изпращаните натам товари никога не достигаха целта си, което означаваше загуба на печалбите. Всеки път, когато съпругът ѝ и дъщеря ѝ отплаваха, Роника не спираше да се притеснява. От своя страна Ефрън поставяше пиратите в една категория с морските бури: просто поредната от опасностите, с които всеки добър капитан трябва да се съобразява. След някои от пътуванията си той разказваше за сблъсъци с престъпнически кораби, но всяка една от тези истории притежаваше щастлив завършек — никой пиратски съд не можеше да застраши жив кораб. В случаите, когато тя се опитваше да му обясни за степента, в която войната и пиратите ги засягат, съпругът ѝ просто се засмиваше и ѝ казваше, че той и Вивачия ще трябва да положат по-големи усилия. В онези времена той не бе проявявал интерес към счетоводните книги, нито намерение да се вслушва в мрачните разкази на останалите търговци. Ефрън умееше единствено да вижда успеха на собствените си пътувания — и факта, че дърветата и нивите продължаваха да дават плод. Това му поведение бе вбесявало Роника. Понякога съпругът ѝ се бе излъгвал да посети някоя от земите им: но след един бегъл оглед на тамошните книжа отново изчезваше в морето, отвеждайки Алтея със себе си, а съпругата му оставаше да се оправя сама.

Веднъж тя дори се бе осмелила да каже, че може би е време да възобновят търговията по Дъждовната река. Семейството им притежаваше и правата, и създадените контакти, а също и жив кораб. По времето на баба му и баща му това място бе представлявало главният източник на стоки за продан. Но след епидемията от чума Ефрън бе отказвал да навлиза в тази река. Липсваха конкретни доказателства, че болестта е дошла именно от Дъждовните земи. Пък и кой би могъл да определи мястото, където се заражда дадена зараза? Нямаше смисъл да се самообвиняват и сами да се лишават от най-доходния си участък. Ала Ефрън само бе поклатил глава и бе накарал съпругата си да обещае, че никога повече няма да повдига тази тема. Самият той нямаше нищо против Дъждовните Търговци и не отричаше екзотичността и красотата на стоките им. И въпреки това си бе втълпил, че човек не може да търгува с магия, дори и в съвсем незначителна степен, без да си плати за това. И добавяше, че би предпочел да мизерства, отколкото да рискува.

Първо тя бе продала ябълковата градина, заедно с малката винарна, с която тъй се бе гордяла. Лозите също бяха продадени, също мъчително: тях Роника бе закупила много скоро след сватбата си. В действителност това бе първата ѝ сделка, дълги години радвала я с процъфтяването на дърветата. Но сега, десетилетия по-късно, тя ги бе продала: сантименталността не бе ѝ попречила да осъзнае предложената ѝ цена. Приходите от тази продажба представляваха една година спокойствие. И така бе продължило. Войната и пиратите продължаваха да затягат финансовата примка около шията на Бингтаун, което бе принудило Ефръновата съпруга да жертва парцел след парцел в името на останалите имоти. Тази наложителност ѝ причиняваше срам: Роника произлизаше от рода Карок, друго от първите Търговски семейства в Бингтаун.

Нещата, които тя виждаше около себе си, пораждаха нови и нови тревоги. В Бингтаун навлизаха нови, стръвни прекупвачи, които изкупуваха старите земи и донасяха със себе си промяна. Именно те доведоха тук търговията с роби, в началото само като рядко и преходно пристанище преди крайната цел (Калсид), а впоследствие все по-оживено. Изглеждаше, че робите надминават всяка останала стока. И не всички от тях биваха отвеждани. Все повече и повече ниви и овощия биваха обработвани от роби. Разбира се, притежателите твърдяха, че става дума за доброволно продаващи труда си слуги, но всички знаеха как неефективните сред тези слуги често отпътуват към Калсид, за да бъдат препродадени. Сред тези работници започваха да се срещат хора с робски татуировки — друг калсидски обичай, придобил популярност в столицата и започнал да се просмуква в Бингтаун. Всичко това е по вина на тези новодошли, мрачно си помисли Роника. В Бингтаун те бяха пристигнали от град Джамаилия, ала атмосферата, която донасяха със себе си, изглеждаше внесена право от Калсид.

Официално законът в Бингтаун забраняваше притежаването на роби освен за препродажба, но това не изглеждаше да притеснява новодошлите. Няколко подкупа се оказваха достатъчни, за да могат данъчните чиновници на сатрапа да решат, че окованите пътници с татуирани лица в действителност са обикновена наемна ръка, а не роби. Съветът на Търговците се бе оплаквал напразно. Дори някои от семействата на първите заселници бяха започнали да пренебрегват закона против робовладелството. Хора като Давад Рестарт. Явно той не подбираше средства, за да оцелее в тези трудни времена. Самият той бе загатнал за тази промяна по време на един разговор миналия месец, когато Роника бе споделила с него тревогата си за пшеничните си поля. Привидно случайно той се бе впуснал в гласни размишления за степента, в която използването на роби намалявала разходите. Бе последвал намек, че той е в състояние да осигури набавянето на съответната работна ръка — само срещу малък дял от печалбите.

Роника се срамуваше да се замисля за изкушението, което беше изпитала тогава.

По време на нанасянето на последната противна разписка шумоленето на пола привлече вниманието ѝ — Рейч бе влязла в стаята. Роника я погледна. Толкова ѝ бе втръснало да гледа смесицата от гняв и тъга, неизменно залепена върху лицето на слугинята. Едва ли не младата жена очакваше от нея да отмени всичките сполетели я неправди. Толкова ли не можеше да види, че Роника си има достатъчно проблеми покрай умиращия си съпруг и финансовите затруднения? Старицата знаеше, че Давад е проявил искрено желание да помогне, изпращайки девойката при тях, но имаше моменти, в които ѝ се искаше глезлата просто да изчезне. Само че нямаше начин да се отърват от нея: без значение колко се дразнеше Роника от капризите ѝ, тя никога не би я изпратила обратно при Давад. Ефрън никога не бе одобрявал робството. От своя страна Роника смяташе, че това е нещо, за което повечето роби сами са си виновни. И въпреки това ѝ се струваше непочтително да изпрати в робство жена, която е помагала в гледането на болния ѝ съпруг. Без значение колко калпаво го е правила.

— Какво има? — остро попита възрастната жена. Въпрос, наложен от мълчаливото спиране на девойката.

— Давад иска да ви види, госпожо — промълви Рейч.

— Искаш да кажеш, че Търговецът Рестарт е дошъл да ни посети — поправи я Роника.

Другата мълчаливо кимна. Стопанката понечи да я скастри, но се отказа.

— Ще го приема в салона — заръча домакинята. Подир това проследи мрачния поглед на слугинята до вратата на стаята, където Давад вече изчакваше.

Както винаги, той носеше спретнати дрехи, в които по-внимателният оглед откриваше дребни несъответствия. Панталоните му леко висяха около коленете, а бродираният жакет стоеше стегнат достатъчно силно, за да се изкриви грозно и да придаде на скромното шкембенце несправедливо огромни мащаби. Търговецът бе оформил косата си в къдрици с помощта на помада, но повечето от тях се бяха изправили, превръщайки се в мазни кичури. А дори и да не бяха, подобна прическа подхождаше само на млад мъж.

По някакъв начин Роника успя да събере достатъчно сили, за да отвърне на усмивката му. Едновременно с това тя остави перодръжката върху масата и затвори книгата. Дано поне мастилото да бе засъхнало.

Домакинята понечи да се надигне, но Давад махна с ръка. Последващ негов жест пропъди Рейч. Самият той се приближи към леглото на Ефрън.

— Как е той? — попита Давад, свел до шепот ехтящия си глас.

— Сам виждаш — тихо отвърна Роника. И се постара да потисне раздразнението си от лекотата, с която неочакваният гост бе сметнал, че има право да пристъпва край болничното ложе на съпруга ѝ. Жената преглътна и смущението си: появата му я бе заварила над счетоводната книга, с омастилена ръка и свъсени в пресметливост вежди. Тя правеше тези усилия да се успокои, защото знаеше, че Давад е дошъл с добри намерения. Изненадваше я само начинът, по който той смогва да съчетае уважавания си произход с непознаването на маниерите. Последния недостиг той демонстрира и сега, като си придърпа стол непоканен, та да приседне от другата страна на леглото. Роника мислено сгърчи лице, когато краката на стола шумно одраха пода. За щастие Ефрън не се размърда.

Вече седнал, пълничкият Търговец посочи към счетоводната книга.

— А там как са нещата?

— В същото състояние като финансите на останалите Търговци — заобиколи тя подпитването му. — Война, лоша реколта и пирати измъчват всички ни. Остава ни единствено да стискаме зъби в очакването на по-добри дни. Ами ти как си, Давад?

Този въпрос целеше да му напомни поне отчасти за обноските.

Ръката му с разтворени пръсти за момент се отпусна върху стомаха.

— И по-добре съм бил. Пристигам от трапезата на Фулерьон. Готвачът му се отличава с оскърбително неумение да си служи с подправките, само че езикът на Фулерьон не е способен да усети подобна тънкост. — Давад се облегна назад и въздъхна мъченически. — Какво пък, човек трябва да проявява учтивост и да яде, за да не наскърби домакина.

Роника трябваше да положи ново усилие, за да усмири раздразнението си. Тя посочи към вратата.

— Бихме могли да продължим разговора си на терасата. Мисля, че храносмилането ти не би имало против чаша суроватка. — Жената понечи да се надигне, а Давад не се помръдна.

— Не е нужно да си правиш труда. Дошъл съм по бърза работа. Не чак толкова бърза, че да не приема чаша вино, разбира се. Вие с Ефрън притежавате най-добрата изба в Бингтаун.

— Не искам да притеснявам Ефрън — прямо каза тя.

— Ще се постарая да говоря тихо. Макар че, ако трябва да съм честен, бих предпочел да отправя предложението си към него, а не към съпругата му. Той скоро ли ще се събуди?

— Не. — Усетила задавянето си, Роника леко се закашля, за да го прикрие. — Но можеш да разкажеш предложението си на мен, а аз ще се погрижа да го предам на Ефрън веднага щом той се събуди.

Тя се престори, че е забравила за виното. Това беше дребнаво, но пък Роника бе придобила навика да извлича удоволствие и от най-малката победа.

— Разбира се, на всяка цена. Цял Бингтаун знае, че ти се разполагаш с кесията му. И с доверието му, естествено. — Давад кимна весело насреща ѝ: очевидно смяташе думите си за комплимент.

— Предложението? — напомни Роника.

— То идва от Фулерьон, разбира се. Мисля, че то беше единствената причина да ме покани на обяд. Наглецът си мисли, че аз си нямам друга работа, освен да бъда посредник между заможните семейства в града. Ако не смятах, че вие двамата с Ефрън ще имате полза от офертата му, изобщо нямаше да се занимавам. Пък и не исках да го настройвам срещу себе си. Той е един алчен дребен прекупвач, но… — Той сви рамене. — В днешно време човек не може да прави бизнес в Бингтаун без хора като него.

— И какво предложение те е изпратил да направиш?

— Да, разбира се. Става дума за крайбрежните ви земи. Той проявява интерес към тях.

Давад забеляза чинията с бисквити и плодове, която тя бе оставила край кревата, и си взе една бисквитка. Шокирана от думите му, Роника дори не обърна внимание:

— Те са част от наследствената територия на рода Вестрит. Предоставени от самия сатрап Есклепий.

— Да, ние с теб познаваме значимостта на подобни детайли, но новодошли като Фулерьон… — помирително поде посетителят.

— Те също разбират. Притежаването на тези земи прави от семейство Вестрит Търговски род. Те са били част от споразумението със сатрапа. Двеста лефра плодна земя за всяко семейство, склонно да се засели на Прокълнатите брегове и търпи опасността край Дъждовната река. В онези дни не е имало наплив от желаещи. Всички знаят, че в бързите води на Дъждовната река тече странност. Тези земи и дялът от монопола над стоките от реката правят от семейство Вестрит Търговци. Наистина ли мислиш, че някой Търговски род би склонил да продаде тези си земи?

Вече не бе възможно тя да сдържа гнева си.

— Не беше нужно да ми изнасяш урок по история, Роника Вестрит — меко възрази Давад и си взе поредна бисквита. — Нужно ли е да ти напомням, че моето семейство е пристигнало със същата експедиция? Представителите на рода Рестарт са в същата степен Търговци като Вестритови. Известно ми е значението на тези земи.

— Тогава как така изобщо си се съгласил да ми отправяш подобно предложение? — разпалено попита жената.

— Защото половин Бингтаун знае за отчаяното ви положение. Помисли, жено. Вие не разполагате с възможността да наемете работници, които да обработват земите ви. За разлика от Фулерьон. Тази покупка ще увеличи териториите му до степен, която ще му позволи да кандидатства за място в Съвета. Между нас да си остане, според мен това е и главната му цел. Не е нужно да му продаваш точно тези земи, макар че това беше желанието му. Предложи му някой друг парцел със същата площ; той вероятно ще се съгласи. — Давад се облегна назад с недоволно изражение. — Продай му пшеничните ниви. И без това не можеш да ги обработваш.

— Да ги продам, за да може той да се сдобие с място в бингтаунския Съвет, да разреши официално робите, да започне да обработва закупените от мен земи и да продава зърното на цени, с които аз не мога да се сражавам. Или ти. Или всеки друг честен Търговец. Помисли, Давад Рестарт. Това предложение не само ме подканва да предам семейството си, но и всички нас. И без това в Съвета ни са се намърдали достатъчно мошеници. Търговците едва успяват да удържат влиянието им. Нямам никакво намерение да продавам земя и съветническо кресло на поредния пристигнал наготово натрапник.

Давад понечи да отвърне остро, но се овладя. Сключил ръце върху корема си, той каза:

— Това е неизбежно, Роника.

В гласа му тя долови неподправено съжаление.

— Дните на Търговците отминават. Войните, пиратите: всичко това ни засегна прекалено дълбоко. Сега войните почти са приключили, но тези спекуланти тепърва започват да пристигат; като бълхи, връхлитащи умиращ заек. Те ще пресушат жилите ни. Нуждаем се от парите им, за да оцеляваме, затова те ни принуждават да продаваме евтино онова, за което сме плащали със собствените си кръв и рожби.

За момент гласът му потрепери. Роника неочаквано си припомни, че в годината на чума заразата бе отнела всичките му деца и го бе оставила вдовец. Той така и не се бе оженил повторно.

— Неизбежно е, Роника — повтори мъжът. — Оцелелите ще бъдат онези от нас, които са се научили да се приспособяват. В началото, когато семействата ни са се заселвали в Бингтаун, те са били бедни, гладни и неограничено приспособими. Ние сме изгубили тези качества. Превърнали сме се в онова, от което сме дирили спасение. Угоени традиционалисти, отчаяно борещи се да задържат монополите си. Единствената причина за презрението ни към новодошлите е фактът, че те в такава степен ни напомнят на нас. Или по-скоро на предците ни и историите, които сме чували за тях.

За момент Роника се чувстваше склонна да изрази съгласие. Тогава се появи гневът.

— Те нямат нищо общо с някогашните Търговци! Дедите ни са били вълци, а тези натрапници са лешояди. Първият Карок, стъпил на този бряг, рискувал всичко: разпродал всичко, за да закупи дял от кораба, и обрекъл на сатрапа половината от печалбите си за двадесет години напред. И за какво? За правото да получи земя и гарантирано участие в монопола. Каква земя? Каквато успеел да обработва. Какъв монопол? Върху каквито стоки успеел да намери. И къде го изпращала тази великолепна сделка? На крайморска територия, наричана Прокълнатите брегове, на която дори божествата обръщат гръб. Какво открили тук заселниците? Непознати дотогава болести, странност, способна да отнеме разсъдъка в рамките на една нощ, и прокобата, че половината ни деца не са изцяло човеци.

Пребледнелият Давад напразно ѝ правеше знаци да замълчи. Но Роника не спираше.

— Имаш ли представа какво е да си жена, Давад, и да носиш нещо в утробата си в продължение на три четвърти година, без да знаеш дали то е наследникът, когото семейството ти очаква с трепет, уродливо чудовище, което съпругът ти трябва да удуши със собствените си ръце, или може би нещо по средата? Сигурно знаеш как се чувства мъжът. Спомням си, че твоята Дорил забременя трикратно, а имахте само две деца.

— Които чумата отнесе — примирено призна Давад. Неочаквано той отпусна лице в шепите си, а Роника изпита съжаление. Тя съжаляваше за изреченото, съжаляваше и жалкото подобие на човек, останало без съпруга, която да му каже да прекрои туниката си и да смъмри шивача за грозно стоящите панталони. Тя съжаляваше и за всички тях, родени тук, където и трябваше да умрат, а в промеждутъка на двете събития да изпълняват споразумението, сключено от предците им. А най-лошата част от него бе, че всички те бяха обикнали Бингтаун, тучните му хълмове и долини. Свеж като джунгла, с черна и богата почва, чиста като кристал вода и обилен дивеч в горите — земя, предложила невъобразими богатства на изтерзаните имигранти, първи осмелили се да навлязат в тези земи. Същинският договор бе сключен не със сатрапа, на чието име се водеха териториите, а със самата земя. Красота и плодородие уравновесяваха заразата и смъртта.

Имаше и нещо друго — гордостта от това да назовеш себе си Търговец от Бингтаун, в дързостта не само да навлезеш сред странността на Дъждовната река, а и да я обявиш за свое притежание. Първите Търговци бяха опитали да се заселят в самото ѝ устие — домовете им бяха изникнали край реката, сред корените на дървета и протегнали мостове един към друг. Менящите височината води бяха струели под нозете им, а нощем буреносните ветрове бяха разклащали дървесните им домове. Понякога самата земя се разтърсвала в гърчове: в онези моменти реката потъмнявала до смъртоносно млечно бяло. И това продължавало ден, а може би месец.

В продължение на две години заселниците живели там, в противоборство с насекомите, треските и бързата река, която поглъщала всичко изтървано в нея. Но не тези затруднения бяха се превърнали в причината за оттеглянето им, а странността. Малката група на Търговците била изтласкана на юг от смърт, зараза и лудост — паника, която връхлитала жена насред работата ѝ или тласкала някой мъж да се хвърли в реката. Триста и седем семейства изграждали първите заселници. След изминаването на три години оставали само шестдесет и два рода. И до днес от устието на Дъждовната река до Бингтаун се простираше редица изоставени поселища, показваща маршрута на изоставени домове. Едва тук, в Бингтаун, край бреговете на залива, впоследствие наречен Търговски, те бяха намерили поносима дистанция от реката и всичко онова, носено от струите ѝ. За семействата, избрали да останат като заселници край Дъждовната река, бе по-добре да се мълчи. Дъждовните Търговци бяха техни родственици и необходима част от същината на Бингтаун. И все пак…

— Давад… — Роника протегна ръка над Ефрън и леко докосна госта по рамото. — Прости ми. Заговорих прекалено остро за неща, които е по-добре да бъдат премълчавани.

— Няма проблем — излъга старият им приятел, все така заровил лице. В следващия миг той повдигна глава. — Онова, за което ние, Търговците, не обичаме да говорим, е честа тема за разговорите на новодошлите. Не си ли забелязала колко малко от тях са довели съпругите и дъщерите си? Те не са дошли тук да се установяват. Да, ще закупят земя, ще заемат места в Съвета и ще изцеждат богатства от Бингтаун, но ще продължават да се връщат в Джамаилия. Именно там те ще сключват бракове и ще държат жените си; там ще се раждат децата им; там те ще прекарат старините си, като изпратят някой от синовете си тук в замяна. — Давад изсумтя презрително. — Имигрантите от Трите кораба мога да уважавам. При пристигането им ние открито им казахме стойността на убежището им, а въпреки това те останаха. Но тези натрапници, които пристигат сега, се надяват единствено да оберат реколтата, която ние сме напоявали с кръвта си.

— Сатрапът е не по-малко виновен от тях — съгласи се Роника. — Той наруши споразумението, сключено от неговия предтеча Есклепий. Единствено нашият Съвет има правото да преотстъпва земя на новодошли. Имигрантите от Трите кораба дойдоха с празни, но склонни да работят ръце, затова те станаха част от нас. А новите пристигат стиснали документи за поземлена собственост и заграбват лефрите си без да се съобразяват кого и какво нараняват. Фелко Трийвс встъпи в собственост на земите си над бирената долина на Търговеца Друр и ги превърна в пасбище. И сега потоците на Друр, които по-рано бяха чисти като стъкло, са пожълтели от кравешка урина. Такава бира не може да се пие. Или когато Трудо Фелс огради гората, от която по-рано всички имаха право да секат дърва за огрев и мебели. Или…

— Всичко това е известно и на мен — уморено я прекъсна Давад. — Само горчилка ще ни донесе предъвкването на тези случки, Роника. Също както е безсмислено да се преструваме, че нещата пак ще тръгнат както преди. Няма. Това е само първият наплив на промяната. Можем да скочим върху вълната или да се оставим тя да ни удави. Нима мислиш, че когато процъфтяването на новодошлите проличи, сатрапът няма да продаде още земи? Тепърва ще пристигат още спекуланти. Единственият начин да оцелеем се свежда до приспособяването. Да се учим от тях, когато е нужно; да следваме техните методи, когато се налага.

— Разбира се. — Гласът на Ефрън напомняше ръждясала панта, отваряща се след дълъг застой. — Бихме могли да се научим да харесваме робството до степен, в която няма да се свеним да продадем собствените си внуци. И да приветстваме в залива си морските змии, които робовладелските кораби привличат с честото изхвърляне на умрял товар — тъкмо вече няма да имаме нужда от гробища.

Това беше дълга реч за един болен, принудила го да спре, за да си поеме дъх. Веднага след раздвижването му Роника се бе надигнала, за да вземе маковата отвара. Тя дори извади тапата от непрозрачната бутилка, но Ефрън бавно поклати глава.

— Не — каза той. Нов дъх трябваше да отмине преди следващите му думи. — Още не.

Болникът насочи уморения си поглед към Давад. Последният не се опитваше да скрие отвращението си от слабостта на Ефрън. И все пак, докато лежащият кашляше, Давад направи опит да се усмихне.

— Радвам се да те видя буден, Ефрън. Надявам се, че разговорът ни не те е смущавал.

В продължение на един миг Ефрън остана загледан в него. Сетне, с небрежната грубост на истински болните, той престана да му обръща внимание и се обърна към съпругата си.

— Някакви новини от Вивачия? — попита мъжът. По същия начин умиращ от глад би се поинтересувал за храна.

Роника колебливо поклати глава и остави бутилката обратно.

— Но скоро трябва да пристигне. Получихме вест от манастира, че Уинтроу вече е поел към дома.

Тези думи тя изрече с бодър тон, но Ефрън само извъртя глава.

— И какво ще направи той? Ще гледа замислено и ще поиска дарение за манастира си, преди да си замине? Това момче престана да съществува за мен, когато майка му го даде в жертва на Са. — Ефрън затвори очи и дълго време мълча. Едва следващата реплика повдигна клепачите му. — Проклет да е Кайл. Трябваше да се е върнал още преди седмици… Освен ако не е отвел кораба на дъното с все Алтея. Знаех си, че трябва да се доверя на Брашън. Кайл е добър капитан, но само човек с кръвта на Търговец умее истински да се оправя с жив кораб.

Роника почувства как бузите ѝ се наливат с руменина. Тя се чувстваше засрамена от начина, по който съпругът ѝ говореше за своя зет пред хора извън семейството.

— Искаш ли да хапнеш нещо, Ефрън? Жаден ли си? — попита жената, за да смени темата.

— Нищо не искам. — Той се задави. — Аз умирам. Искам проклетият кораб тук, за да мога да умра на палубата му и да го съживя. Така целият ми живот няма да е отишъл напразно. Нима това е прекалено много? Да искам да видя осъществяването на мечтата си? — Ефрън вдиша задавено. — Хайде, дай ми лекарството, Роника.

Тя отля от гъстия сироп в една лъжица и я приближи до устата на съпруга си. След като изпи маковата отвара, мъжът си пое дъх и кимна към каната. Водата той изпи на малки глътки; с хрипкава въздишка се отпусна обратно върху възглавницата. Бръчките върху челото му изглеждаха отпуснати, подобна слабост бе обхванала и устата. Погледа си той спря върху Давад, но не към неканения посетител бяха насочени думите му.

— Недей да продаваш нищо, любима. Потърпи. Щом умра върху палубата на кораба си, ще се погрижа Вивачия да ти служи добре. Двамата с нея ще се врязваме във вълните като никой съд досега. Нищо няма да ти липсва, Роника, обещавам ти. Просто поддържай курса; всичко ще се оправи.

С всяка следваща дума гласът му ставаше по-завален. Самата Роника затаи дъх едновременно с поредното му вдишване.

— Поддържай курса — повтори той. На съпругата му се струваше, че тези думи не са насочени и към нея. Изглежда макът вече го бе пренесъл на борда на обичния му кораб.

Омразните сълзи отново я връхлитаха. И неотклонно се бореха с решимостта ѝ да не ги пропусне. Те я задавяха до болка, която почти спря дъха ѝ.

Един бегъл поглед към Давад показа, че той не е проявил тактичността да извърне поглед, но поне изглеждаше смутен.

— Корабът — чу се да казва Роника. — Винаги за проклетия кораб става дума. Нищо друго не го интересува.

Би предпочела Давад да си мисли, че сълзите ѝ са породени именно от това, а не от гасненето на съпруга ѝ. Тя изхлипа, непростимо шумно, не можа да се сдържа повече и трябваше да посегне към носната кърпичка, за да попие очи.

— Аз трябва да вървя — със закъснение осъзна Давад.

— Толкова рано? — по навик отвърна Роника. И успя да намери сили да отговори в съответствие с позицията си. — Много ти благодаря, че се отби. Позволи ми да те изпратя до вратата — додаде тя, за да не му позволи да си промени решението.

Старицата се надигна и леко намести завивката на Ефрън, който промърмори нещо за топсела. Давад я хвана под ръка, което Роника си наложи да изтърпи.

Извън мрачната стая на болника жената примижа. По-рано тя винаги бе изпитвала гордост от яркия си и просторен дом; сега слънчевата светлина, нахлуваща през огромните прозорци, ѝ се струваше остра и неприятна. И атриумът вече не ѝ доставяше предишната гордост — изоставен от грижите ѝ, той се бе превърнал в сбирщина вехнещи лиани и чезнещи цветя. Тя опита да си обещае, че след смъртта на Ефрън отново ще намери време да се погрижи за градината си. В следващия миг тази мисъл ѝ се стори противна и предателска — едва ли не очакване съпругът ѝ да почине по-бързо, за да може тя да се върне към работата в градината си.

— Мълчалива си — нетактично отбеляза Давад. В действителност тя съвсем бе забравила присъствието му, включително и допира.

Преди Роника да е успяла да състави учтивото си извинение, гостът мрачно добави:

— Но доколкото си спомням, когато Дорил почина, аз нямах за какво да говоря с никого.

Двамата вече доближаваха входната врата. Неочаквано той се обърна към нея и взе ръцете ѝ.

— Ако има нещо, което бих могъл да направя… каквото и да е… нали ще ми кажеш?

Ръцете му бяха влажни от пот, дъхът му миришеше на прекалено много подправки, а най-лошата част бе абсолютната искреност в очите му. Роника знаеше, че той е неин приятел, но в този момент можеше да мисли единствено за евентуалното бъдеще. По времето на Дорил Давад бе влиятелен мъж, винаги стегнат Търговец с отлични обноски, който устройваше приеми в дома си и просперираше не само във финансовите, но и в обществените си дела. Понастоящем огромният му дом се бе превърнал в поредица прашни и занемарени стаи, за която се грижеха безчестни и забравени слуги. Роника знаеше, че тя и Ефрън са сред малкото семейства, които все още включват Давад в гостите си. Когато Ефрън починеше, нима и тя щеше да се превърне в изолирана отломка като Давад — вдовица, която е прекалено възрастна за втори брак, но прекалено млада, за да остава да седи в някой ъгъл?

Страхът ѝ намери проява във внезапен изблик на горчилка.

— Каквото и да е, Давад? В такъв случай би могъл да платиш дълговете ми, да се погрижиш за прибирането на реколтата ми и да намериш подходящ съпруг на Алтея.

Дори тя остана стресната от собствените си думи. А Давад стреснато се вторачи в нея.

Роника рязко издърпа ръце от потните му длани.

— Прости ми, Давад — искрено каза тя. — Не зная какво ме прихвана…

— Няма значение — бързо я прекъсна мъжът. — Говориш с човек, който е заровил портрета на съпругата си, за да не му се налага да вижда вече изчезналото. В такива моменти казваш и вършиш неща… Можеш да разчиташ на мен, Роника. За каквото и да е. Аз съм твой приятел.

Застлана с бели плочи пътека отвеждаше до коня му. Давад неумело се покатери на седлото и повдигна ръка. Роника помаха в отговор и няколко мига следи отдалечаването му. А после повдигна очи, за да се вгледа в Бингтаун. За пръв път от разболяването на Ефрън тя истински обръщаше внимание на града.

Той се бе променил. Домът на семейството ѝ, подобно на голяма част от домовете на Търговците, се намираше върху хълм над пристанището. През дърветата по склона прозираха калдъръмени улици и бели постройки, а отвъд тях започваха синеещите се води на залива. От това място тя не можеше да види централния пазар, но бе сигурна, че е оживен както винаги: това бе факт, неизменен като изгряването на слънцето. Широките пазарни улици повтаряха извивката на брега. Централният пазар бе обширен, проектиран и издигнат със същото усърдие, което бива влагано в създаването на благородническо имение. Групи дървета разстилаха сенките си над малки градини, където пейки и столове подканяха уморения купувач към отдих. Сто и двадесет магазина с големи витрини и приветстващи врати предлагаха артикули. В слънчев ден като днешния дюкяните разпъваха пъстри тенти, за да примамват клиенти със сянката си.

Роника се усмихна. Майка ѝ и баба ѝ винаги ѝ бяха казвали с гордост, че Бингтаун не прилича на град, свил се в страх от заобикалящата го пустош, а изглежда като всички останали населени места от земите на сатрапа. Улиците бяха прави и чисти, с отдалечени от тях места за изхвърляне на боклуците. Дори и те бяха прочиствани редовно. И извън пазарната част градът запазваше цивилизования си вид. Къщите от бял камък блестяха под слънцето. Портокалови и лимонови дръвчета изпълваха въздуха с уханието си — в отплата за капризността, изискваща отглеждането им в дървени саксии, които трябваше да бъдат прибирани всяка зима. Бингтаун бе перлата на Прокълнатите брегове, най-изолираната и същевременно най-ярката звезда от градовете на сатрапа. Поне така Роника бе чувала.

В нов прилив на горчилка тя се зачуди над истинността на думите на предците си. Ефрън ѝ бе обещал, че някой ден двамата ще посетят свещения град Джамаилия, където ще направят поклонение в градините на Са и дори ще видят бляскавия палат на самия сатрап. Още една мечта, която никога нямаше да се осъществи.

Прогонила тези мисли, жената отново се загледа в града. На пръв поглед всичко изглеждаше както преди: малко повече кораби стояха на котва, малко повече люде крачеха по улиците, но това трябваше да се очаква. Бингтаун се разгръщаше; този растеж тя бе наблюдавала през целия си живот.

Едва при поглеждането си към околните хълмове Роника осъзна причината за усещането си за промяна. Ковашкият хълм, чиито склонове бяха оставали зад високи и зелени дъбове, понастоящем лисееше. Тя бе чула, че един от новодошлите спекуланти е придобил земя там и използва роби, за да изсича дърветата. Но до този момент не бе съзирала обезлесен по подобен начин хълм. Жежкостта немилостиво се изливаше върху оголената стръмнина; оставащата растителност изглеждаше изсушена.

Ковашкият хълм бе най-шокиращата промяна, но далеч не единствената. На изток някой бе разчистил място върху склона на друг хълм — там биваше строена къща. Не, не къща, а имение. Мащабът на постройката и сам по себе си бе стряскащ, но още по-смущаваща оставаше бройката на работниците, които се суетяха из строежа. В светлината на обедното слънце те приличаха на бели мравки. В момента те издигаха една от стените.

На запад нов, прав път прорязваше хълмовете. Дървесните корони скриваха по-голямата му част, но и по съзираните промеждутъци можеше да се види, че той е широк и натоварен.

Всичко това породи притеснение у нея. Може би Давад се оказваше по-прав от очакваното. Може би промените, настъпващи в Бингтаун, далеч не се изчерпваха с нарастване на населението. А ако той бе прав за това, имаше вероятност да се окаже прав и в изказването си, че приспособяването е единственият начин за оцеляване сред тази вълна спекуланти.

Тя обърна гръб на Бингтаун и неприятните си мисли: в момента не можеше да си позволи да губи време по подобен начин. Собствените проблеми и страхове ѝ стигаха. Бингтаун трябваше да се оправя сам.

Глава четвърта

Заграба

Кенит навлажни кърпичката си с лимоново масло, леко я прокара над брадата и мустаците си и се загледа в позлатеното огледало над умивалника си. Маслото придаваше приятен блясък, но не заради този си ефект биваше използвано то, а заради цитрусовия си аромат. Но дори и той не се оказваше достатъчен, за да задържи вонята на Заграба далеч от ноздрите на капитана. Завръщането тук приличаше на пускане на котва в робска подмишница.

Той напусна каютата си и се насочи към палубата. Вън въздухът бе също тъй влажен и зноен, с още по-силна воня.

Кенит навъсено се загледа в приближаващите се заграбски брегове. Пиратското убежище бе отлично избрано. За да го открие, човек трябваше не само да познава пътя, но и да притежава съвършени умения в прекарването на кораб сред водите на множеството протоци. Бистрата река, отвеждаща до тази лагуна, на вид по нищо не се отличаваше от десетината други, които се виеха сред островчетата на Подвижния бряг и отвеждаха до морето. Но само на пръв поглед: тя притежаваше тесен и дълбок канал, достъпен за мореплаващи съдове, и спокойна лагуна, която и най-свирепите бури не вълнуваха.

Някога, несъмнено, мястото бе изглеждало красиво. Но днес обрасли с мъх кейове и пристани стърчаха от всяко късче бряг. Обилната растителност, обгръщала речните брегове, отдавна бе прочистена, за да отстъпи място на тинеста кал. Движенията на водата и вятъра бяха недостатъчни, за да разчистят отпадъците и дима от скупчените постройки на пиратския град. Дъждовете на късната есен щяха да прочистят града и лагуната, поне за кратко, ала до тяхната поява имаше много време. В горещ летен ден като днешния пристанището в Заграба по нищо не се отличаваше от преливащо цукало.

Оставането на котва тук за повече от няколко дни започваше да заплашва корпусите със загниване. На пръсти се брояха кладенците, чиято вода не предизвикваше разстройство (а онези без треска бяха още по-малко). И въпреки това Кенит можа да забележи, че екипажът му работи с охота. Дори онези в лодките, повели Мариета към пристанището, гребяха енергично — за техните носове тази воня представляваше приятната миризма на завръщане у дома и заплащане. Както изискваше традицията, плячката щеше да бъде раздадена право на палубата, още щом Мариета спуснеше котва. Само след няколко часа моряците щяха да са се отдали на типичните си забавления — пиво и курви.

Да, още преди утрешния изгрев по-голямата част от придобитата с труд плячка щеше да е преляла в ръцете на изнежените пивничари и сводници. Тази реалност накара Кенит да поклати глава със съжаление и отново да приглади мустаци с ароматизираната кърпичка. Той се възползва от този жест, за да се усмихне леко. Поне този път хората му нямаше да се ограничат да пръскат дяловете си от плячката, а щяха да разпространят из Заграба и първите кълнове на амбицията на своя капитан. Кенит бе готов да се обзаложи, че още утре сутринта половината град ще е чул историята за пророчеството, което капитан Кенит получил на Острова на Чуждите. Този път той бе решил да прояви изключителна щедрост в поделянето на плячката. Нямаше да оповестява и изтъква намерението си, разбира се. Нито щеше да пресилва нещата: двойното заплащане щеше да свърши работа. И от него джобовете на моряците му щяха да натежат. Той искаше цял Заграба да забележи и запомни, че хората от неговия кораб винаги се завръщат с претъпкани кесии. Бързо щяха да бъдат направени заключения за късмета и щедростта на капитана им. Бързо щяха да поникнат мисли, че малко от този късмет и тази щедрост не биха навредили на цялата Заграба.

Помощник-капитанът почтително се приближи до перилото, на което Кенит стоеше облегнат.

— Соркор, виждаш ли онази отвесна скала? Една кула там би предоставила гледка към обширен участък от реката, а няколко балисти биха разрушили всеки кораб, случайно натъкнал се на канала ни. Заграба не само би узнала предварително за някоя подготвяна атака, а би могла и да се защитава. Ти какво ще кажеш?

Соркор прехапа устна, с което ограничи реакцията си. При всяко навлизане в пристанището Кенит му предлагаше тази идея. И всеки път морският вълк отговаряше по сходен начин.

— Ако успеехме да намерим достатъчно камък в това тресавище, нищо не би попречило, сър. Тогава бихме могли и да изтъркаляме канари за хвърляне. Но кой би платил за подобна конструкция? И кой ще се грижи за нея? Заграба не би могла да прекрати споровете си, за да построи и поддържа такова отбранително съоръжение.

— Ако начело на града стоеше достатъчно силен водач, начинанието би било напълно осъществимо. То е само малък пример за многото неща, които бихме могли да постигнем.

Соркор погледна предпазливо към капитана си. По-рано разговорът им не бе получавал такъв развой.

— Заграба е град на свободни хора. Без владетел.

— Наистина е така — съгласи се Кенит. И пробно додаде: — И това е причината над нас да властва алчността на спекуланти и сводници. Огледай се. Всеки от нас излага на риск живота си. А когато дойде време отново да вдигнем котва, къде ще се намира златото ни? Вече няма да обтяга джобовете ни. И за какво ще е било похарчено? Боляща от махмурлук глава. И може би срамни въшки, ако човек се е отбил в някой по-евтин бардак. С колкото повече пари разполагаш да похарчиш, толкова повече скача цената на бирата, хляба или жените.

— Но иначе си прав. Заграба не се нуждае от владетел, а от водач. Човек, който да вдъхнови останалите да поведат себе си; който да ги събуди, за да могат те да си отворят очите и да осъзнаят всичко онова, което биха могли да притежават.

Кенит отново се загледа към моряците, превиващи гърбове над веслата — корабните лодки почти бяха достигнали пристанището. Нищо в спокойната стойка на капитана не издаваше, че изречените току-що думи са част от внимателно обмислена реч.

Кенит имаше високо мнение за първия си помощник. Соркор бе не само добър моряк, а и интелигентен човек, макар и без образование. Ако Кенит успееше да убеди него, останалите от екипажа също биха започнали да се вслушват.

Капитанът повдигна очи към лицето му. Смуглото лице на помощника бе смръщено. Тази мимика бе разкривила белега, останал от робската татуировка.

Известно време Соркор мълча, замислен. Накрая той каза:

— Тук сме свободни хора. Това не е било винаги така. Повече от половината, които идват тук, са били или са щели да бъдат роби. Мнозина още носят татуировка или белега, останал от нея. А останалите… Те биха се изправили пред камшика или бесилката, ако решат да се върнат обратно. Преди няколко нощи вие ни говорихте за пиратски крал. Вие не сте първият, който казва подобни неща. Изглежда, че колкото повече спекуланти пристигат тук, толкова по-често се говори за подобни идеи. Кметове, съвети, крале, пазачи. Но ние сме се наситили на всичко това. За повечето от нас точно тези неща са причината да избягаме. Никой от нас не иска да ни се казва какво ни е позволено да правим и какво не е. На борда, да ме простите, сър, си получаваме достатъчна доза от това.

— Не са нужни извинения, Соркор. Но не би било зле да размислиш над следното: анархията е неорганизирано потисничество.

Кенит внимателно наблюдаваше лицето на събеседника си. Изникналото объркване му показа, че подбраните думи са били грешни. Видна беше нуждата от още работа над ораторските умения.

— Или поне така биха казали повечето люде — топло се усмихна той. — Аз изпитвам по-голямо доверие към останалите. И освен това обичам да се говори просто и ясно. Какво е Заграба сега? Приемственост на хулигани. Помниш ли когато Поди и шайката му трошаха глави наляво-надясно и задигаха кесии? Почти се беше превърнало в даденост, че ако някой моряк слезе на брега сам, без другарите си, той ще бъде ограбен и пребит. И че ако това станеше, най-доброто, на което можеше да се надява, бе сбиване с хората на Поди. Ако екипажите на три кораба не се бяха разбрали помежду си и не бяха нападнали наглеците, това щеше да продължава и до днес.

— В настоящия момент мога да ти изброя поне три пивници, където е еднакво вероятно да получиш удар по тила с къса палка вместо курвата, за която си платил. Но никой не прави нищо. Смята се, че това е проблем на онзи, който е пребит и ограбен.

Кенит крадешком погледна към Соркор. Челото на помощника бе сбърчено, но той леко кимаше.

С необичайно вълнение капитанът осъзна, че кормчията е започнал да поделя вниманието си между техния разговор и своите задължения. Във всеки един друг момент Кенит би го смъмрил. В този случай това представляваше една малка победа.

Но Соркор забеляза невниманието едновременно с капитана си.

— Гледай си в ръцете! Работа ти е да удържаш кораба, не да слухтиш!

И помощникът се отправи към него, готов да прибави удар към укорите си. Лицето на кормчията се напрегна, но самият той не трепна и не се отдръпна. Кенит остави Соркор да се оправя с ленивеца и се отдалечи.

Ботушите му стъпваха по излъскани до съвършенство дъски. Навсякъде погледът му откриваше точност и подреденост. Нямаше моряк, който да бездейства; всяка част от оборудването, която не бе непосредствено използвана, бе внимателно подредена. Капитанът кимна одобрително. Нищо от този ред не бе присъствало преди пет години, когато за първи път той бе стъпил на борда на Мариета. Тогава съдът бе изглеждал по типичния за пиратската флотилия занемарен начин. А капитанът, посрещнал го с псувня и пиянски замах, по нищо не се бе отличавал от екипажа си.

Но именно по тази причина Кенит бе избрал Мариета за свой кораб. Годините немара и окъсаните платна не бяха смогнали да скрият изяществото на чертите ѝ. А капитанът си плачеше за отстраняване. Всеки капитан, който бе принуден сам да ругае и бие, вместо да повери това на офицерите си, бе достигнал края на кариерата си. За седемнадесет месеца Кенит бе отстранил капитана; след още четири същата орис бе сполетяла и първия помощник. По времето, когато той бе придобил пълен контрол над Мариета, моряците с готовност следваха всяка негова заповед. За свой помощник новият капитан бе избрал Соркор; с особени грижи го бе убедил да приеме.

Веднъж стъпили начело, двамата със Соркор бяха извели съда в открито море, далеч от всякаква суша. Там те бяха прочистили екипажа — както комарджия изхвърля слабите карти от ръката си. Тъй като единствено капитанът и неговият помощник умееха да четат карти, заплахата от бунт бе почти несъществуваща. И въпреки това Кенит не бе позволил Соркоровата строгост да премине в тормоз: той вярваше, че повечето хора са най-щастливи под ръководството на справедлива ръка. Ако въпросната ръка предоставяше чистота и сигурността от ясно разграничена йерархия, екипажът щеше да бъде още по-доволен. Онези, които можеха да станат сносни моряци, се превърнаха в такива.

Мариета бе плавала до изчерпване на запасите от корабни сухари и знанията за звездите, познати на капитана и неговия помощник.

Тогава двамата бяха отвели Мариета в пристанище — тъй далечно, че дори Соркор не знаеше езика на тамошните люде. В онзи момент корабът се бе отличавал с дисциплина, подобаваща за спретнат търговски съд, с екипаж, който се втурва да работи при първата заповед. Там Кенит бе изхарчил дълго пазените дялове за поправка на кораба. После Мариета се бе отделила от брега, за да се отдаде на месец прецизно пиратство, каквото малките пристанища по онези брегове виждаха за първи път. Накрая корабът се бе завърнал в Заграба претоварен с екзотични стоки и чудати монети. Оставащите на борда му моряци бяха придобили удивителни богатства и изпитваха непоколебима вярност към новия си капитан. Само в рамките на едно пътуване Кенит се бе сдобил с кораб, репутация и богатство.

Но още при първата стъпка върху кейовете на Заграба усещането за достигнато постижение се бе откъснало от него — както се отронва мъртва кожа. Той се бе загледал в моряците си, облечени в скъпи копринени дрехи, с натежали от монети, слонова кост и чудати бижута торби. В онзи момент Кенит бе осъзнал, че те са просто моряци, чиято плячка ще изчезне в пастта на пиратския град само в рамките на часове. И внезапно безупречните палуби на Мариета, прясната боя на корпуса и съвсем новите платна бяха изгубили победоносния си смисъл. Седмицата престой на сушата Кенит бе прекарал в мрачината на каютата си, сам. Никога не бе очаквал, че успехът ще го обезкуражи по подобен начин. В онзи момент той се бе чувствал измамен.

Бяха му нужни месеци, за да се опомни. Този период той бе прекарал в някакво полусъзнание, втрещен от потисналата го безнадеждност. Частицата от него, останала вкопчена в реалността, бе осъзнала отличния избор в лицето на Соркор. Първият помощник изпълняваше задълженията си съвсем спокойно, без нито веднъж да досади на капитана с въпросите си. А нямаше признаци, че моряците са забелязали нещо странно. Кенит винаги бе споделял мнението, че капитанът никога не трябва да се обръща пряко към екипажа, а да предава нарежданията си на първия помощник. Този навик му послужи добре в онези дни на отчаяние. Кенит се бе почувствал отново здрав едва в утрото, в което Соркор бе потропал на вратата на капитанската каюта, за да обяви, че на хоризонта има тлъстичък търговски кораб, и да се осведоми за следващи действия.

Следващите действия бяха включвали успешно преследване и също успешен абордаж, довел до сдобиването с отличен товар вино и благовония. Кенит лично бе повел атаката, оставяйки Мариета на грижите на Соркор. До този момент той бе гледал на сраженията и убиването като на един от неприятните аспекти на избраната от него кариера. Във въпросния ден сърцето му за първи път бе пламнало в гнева на битката. Отново и отново той убиваше гнева и разочарованието си — до един шокиращ момент на осъзнаване, че не са му останали противници. Тогава той бе обърнал гръб на последния убит от него и бе открил, че моряците му са се струпали на чуждата палуба и възхитено се взират в капитана си. От шепота им Кенит не бе чул почти нищо, но и не бе нужно. Смесицата от ужас и почит в погледите им бе красноречива. Той бе смятал, че е спечелил хората си с дисциплина, но в действителност едва тази битка му бе предоставила същинската им вярност. Моряците не си позволяваха да разговарят фамилиарно с него или по някакъв друг начин да изразяват привързаността си. Но когато се върнеха в Заграба, те неизменно се хвалеха с непоклатимата дисциплина на борда — а чрез нея и себе си, като хора, способни да отговарят на изискванията ѝ. И разказваха обширно за жестокостта му с меч, която репутация се предаваше и на кораба.

От този момент те винаги очакваха от своя капитан да предвожда абордажите. Първия път, когато той бе задържал хората си и бе проявил пощада към предалите се пленници, моряците му бяха започнали да мърморят. До момента, в който бяха получили огромни дялове от заловената плячка. Това сложи край на недоволството им: грижата за алчността може да отстрани почти всички проблеми в един пиратски екипаж.

В последващите години Кенит бе започнал да гради малката си империя. В Калсид той бе заздравил връзки с прекупвачи от по-сенчестите пристанища — тези лица купуваха необичайни стоки без никакви въпроси. Освен това капитанът бе установил партньорство с онези от по-дребните калсидски благородници, които не се свенят да влизат в ролята на посредници при откупването на кораби, товари и екипажи. От подобни аристократи човек можеше да получи много повече, отколкото в Заграба и Черепорт.

В последните месеци Кенит бе започнал да си мечтае, че тези калсидски благородници биха могли да му помогнат в припознаването на пиратските острови — след като той убедеше обитателите на въпросните острови да го изберат за свой предводител. За пореден път той изчисли ползите, които можеше да предложи на двете страни. За пиратите предимствата се изразяваха в легитимност и отстраняване на заплахата от бесило. Открити търговски взаимоотношения с други пристанища. Обединени, пиратските бази можеха да се отбраняват срещу робовладелците, които отвличаха жителите им.

Кратка тревога породи мисълта, че тези предимства може да не се окажат достатъчни за пиратите. Кенит прокуди тази идея.

За калсидските прекупвачи и Търговците от Бингтаун предимствата бяха по-ясни. Безопасно плаване през вътрешните води до крайбрежието на Бингтаун, Калсид и земите отвъд. Не безплатно, разбира се. Безплатни неща не съществуваха. Но щеше да бъде безопасно.

Усмивка пробяга по устните му. Тази промяна търгуващите щяха да харесат.

Изникналото на палубата оживление го откъсна от размислите му: моряците хвърляха въжета към брега. Някои от тях наместваха понтоните, които да не позволят на Мариета да остъргва кея.

Кенит стоеше мълчаливо, заслушан в издаваните от Соркор нареждания. Навсякъде около него царяха приготовленията по застопоряването на кораба. Самият капитан не помръдна и не каза нищо, докато всички моряци не се събраха на средната палуба в нетърпеливо очакване на подялбата на плячката. Едва когато Соркор застана до него, Кенит му кимна леко и се обърна към екипажа си.

— Отправям ви същото предложение, което направих и при предишните три влизания в пристанището. Онези от вас, които желаят, могат да получат полагащите им се дялове и да ги отнесат на брега. Разумните и търпеливите могат да изчакат и да позволят на първия помощник и на мен да продадем товара срещу по-голяма печалба. Избралите да сторят това могат да се върнат на борда вдругиден, за да получат увеличения си дял.

Той започна да обхожда с очи лицата на хората си. Някои от моряците отвръщаха на погледа му, други се споглеждаха с другарите си. И всички шаваха нетърпеливо като деца. Сушата, ромът и жените ги очакваха.

Кенит прочисти гърло.

— Онези от вас, проявили търпение да ми позволят да продам товара, могат да потвърдят, че са получили много по-голям пай от полагалото им се първоначално. Един търговец на вино ще плати повече за целия товар с бренди в сравнение с онова, което бихте могли да получите срещу една бъчва, разменена на бартер с някой пивничар. Топовете коприна, продадени на едро, биха донесли по-голяма печалба от общата стойност на отделните топове.

Той замълча. Под него моряците все така пристъпваха от крак на крак, което го накара да стисне зъби. Отново и отново той им обясняваше и демонстрираше, че неговата идея е далеч по-доходоносна. И те го знаеха. И бяха готови да го признаят. Само че в мига, в който корабът се окажеше в пристанището, разумът ги напускаше.

Кенит си позволи кратка раздразнена въздишка, преди да се обърне към първия си офицер.

— Донеси списъка със спечеленото от нас, помощник-капитан Соркор.

Соркор вече го бе подготвил. Той винаги бе готов с всичко. Мъжът повдигна списъка и го разгърна в привидно четене. В действителност Кенит знаеше, че помощникът му е запомнил цялата плячка. Соркор бе неграмотен: не можеше да прочете дори собственото си име. Но това не му пречеше да изброи с пълна точност каква част от четиридесет топа коприна се полага на всеки от екипажа.

Изреждането на плячката пораждаше доволно мълвене сред екипажа. А на кея вече се бяха събрали проститутки, които изчакваха слизането на моряците и подвикваха. Някои от момичетата дори съобщаваха цените си. Хората на Кенит се въртяха нетърпеливо и непрекъснато местеха погледи между свитъка на първия помощник и насладите, които ги очакваха на калната суша. В края на изреждането си Соркор трябваше да изкрещи двукратно за тишина. Развълнуваните мъже утихнаха, а капитанът заговори отново. Умишлено тихо.

— Онези от вас, които желаят да вложат своя дял, да дойдат пред каютата ми и да влизат един по един. Останалите да вървят със Соркор.

Той се обърна и слезе към каютата си. Смяташе за най-разумно да оставя на помощника си разпределянето на плячката. Припряността им означаваше, че трябва да приемат неговата преценка за стойността на една трета топ коприна и нейното съотношение с две пети бъчва или половин доза киндин. Щом те нямаха търпението да получат дяловете си в пари, справедливо беше да получат прецененото от помощника. До този момент до Кенит не бе достигало недоволство от начина, по който протичаше разпределянето на дяловете. Или, подобно на Кенит, моряците не се съмняваха в честността на Соркор, или просто не смееха да отнесат оплакванията си до капитанската каюта. И двата случая го устройваха.

Опашката от моряци, дошли да получат предплата, бе разочароващо къса. Кенит даде на всеки от тях по пет селдера. Тази сума бе достатъчна, за да им предостави жени, храна и алкохол за вечерта, а също и сносно легло в някоя странноприемница, ако им се приискаше да прекарат нощта на сушата.

Всички, получили парите си, напуснаха кораба. Кенит се качи обратно на палубата точно навреме, за да види как и последният моряк изчезва сред претъпкания кей. Струваше му се, че наблюдава как късове кърваво месо изчезват сред акули. Струпаните на брега веднага се скупчваха край слезлия моряк — самостоятелно работещите момичета се заеха да съобщават тарифите си, а сводниците крещяха над главите им в изтъкване, че един заможен млад мъж като него можел да си позволи нещо по-хубаво: жена за цяла нощ, в легло, край което имало цяла бутилка с ром. Не толкова настойчиво, но пак със забележимо присъствие, чираци предлагаха пресен хляб, десерти и пресни плодове. Младият пират се усмихваше насреща им, поласкан от насрещното усърдие. Изглежда той бе забравил, че щом те изтръскат и последната монета от джоба му, те със същата радост биха го захвърлили в някоя канавка.

Кенит обърна гръб на тази гледка. Приключил с поделянето на плячката, Соркор стоеше на кърмовата палуба и гледаше към града.

Капитанът леко се навъси. Помощникът му сигурно бе знаел предварително кои от моряците ще искат да получат полагащото им се веднага, и бе изчислил какво да им даде. Следващата мисъл отново изглади челото му: този метод бе по-ефективен, пък и Соркор винаги постъпваше така.

Кенит му подаде тежка кесия, която първият помощник прие безмълвно. Но след миг той раздвижи рамене и се обърна към капитана си.

— Ще дойдеш ли с мен, за да превърнем товара си в злато, Соркор?

Соркор засрамено пристъпи встрани.

— Ако нямате нищо против, бих предпочел най-напред да получа малко време за себе си.

Капитанът прикри разочарованието си.

— За мен е все едно — излъга той. Сетне добави тихо. — Възнамерявам да отстраня онези, които винаги настояват да получат дяла си директно. Колкото повече продавам на едро, толкова по-голяма е печалбата. Ти как мислиш?

Соркор прочисти гърлото си с преглъщане.

— Това е тяхно право, сър, да получат своя пай в стока, стига да поискат. В Заграба винаги е било така. — Той замълча, за да почеше белязаната си буза. По този му жест Кенит разбра, че помощникът му внимателно е преценил думите си. — Те са добри хора, сър. Добри моряци, истински другари. И никой от тях не бяга от работа, без значение каква. Но те не са избрали пиратството, за да се съобразяват с чужди правила, колкото и добре да им се отразяват тези правила. — С известно затруднение той погледна капитана си в очите. — Никой не става пират, за да бъде управляван.

Следващите думи на помощника съдържаха по-голяма увереност:

— А и страшно скъпо ще ни излезе да ги заменим. Говорим за опитни моряци, сър, не за някакви сополанковци, забърсани от бардака. Хората, които биха се съгласили да изчакват получаването на плячката си, не са достатъчно дръзки, за да проявяват инициатива. Тези като тях биха изчаквали, докато вие разчиствате вражеската палуба, и биха я прекосили едва в самия край на битката. — Соркор поклати глава, по-скоро на себе си. — Вие разполагате с верността на хората от екипажа си, сър. Те са готови да ви последват навсякъде. Но не би било разумно да опитвате да ги принуждавате да ви се подчиняват по подобен начин. Всичките тези приказки за крале и предводители ги смущават. Не можете да принудите някого да се сражава с желание за вас…

Гласът на Соркор заглъхна. Той сепнато погледна към Кенит като човек, за момент забравил с кого говори.

Внезапни ледени тръпки на гняв пронизаха капитана.

— Несъмнено си прав, Соркор. Погрижи се на борда да има зорка вахта, защото няма да се връщам вечерта. Поверявам ти командването.

С тези думи Кенит се обърна и се отдалечи. Умишлено не се обърна да види изражението на помощника си. С нареждането си на практика той бе принудил Соркор да не напуска кораба, защото по взаимно съгласие бе прието, че един от двамата винаги трябва да спи на борда. Нищо, нека да се цупи. Току-що помощник-капитанът бе сринал всичките мечти, които Кенит бе подхранвал през последните няколко месеца.

Крачещ тежко по палубните дъски, той сам се удивляваше на глупостта си. Защо си бе губил времето с мечти? Кенит завинаги щеше да си остане капитан на кораб нехранимайковци, неспособни да мислят с горната си глава.

С едно движение той се озова на сушата. Изчакващи веднага се понесоха към него, но едно смръщване веднага ги отпрати. Поне с такава репутация той се ползваше в Заграба.

Тази мисъл само донесе допълнителна горчилка. Репутация в Заграба. Постижение толкова похвално, колкото оглеждането в локва от урина. Той имаше собствен кораб. И докога щеше да остава начело? Докато подчинените му продължаваха да вярват в пестника и в меча му. Десет години по-късно някой по-силен, по-бърз или по-коварен щеше да го замени; тогава Кенит щеше да се превърне в някой от сиволиките просяци, които издебваха и ограбваха пияници и хленчеха пред пивниците.

Гневът му кипеше като отрова. В такъв момент би било най-разумно да се оттегли в уединение и да изчака отвратителното настроение да се оттече. Но същото това настроение, внезапната омраза към самия себе си и към света, не му позволяваше да постъпи разумно. Той ненавиждаше лепкавата черна кал на уличките, презираше схлупените постройки, край които пристъпваше, мразеше смрадта и шумотевицата на Заграба. В този момент на Кенит се искаше да отмъсти на света и на собствената си глупост, като унищожи всичко.

Сега не беше моментът за сделки, но той не се интересуваше. Посредниците в Заграба вземаха тъй висок процент, че работата с тях оставаше почти безсмислена. Едно спиране в Калсид щеше да донесе много по-висока печалба. Цялата плячка на практика той подаряваше на тези чакали. В гнева си той не възрази, когато спекулантът закупи коприната на половината от реалната ѝ цена. Но когато наглецът се опита да повтори постижението си и с брендито и киндина, той се натъкна на ледения гняв на Кенит и трябваше да надплати възнамеряваното, за да задържи клиента си. Сделката бе скрепена с кимване, защото капитанът се отвращаваше от ръкостискането с подобен човек. Златото щеше да бъде изплатено утре, когато прекупвачът изпратеше докерите си да разтоварят. Без да каже нищо повече, Кенит напусна салона му.

Вън вече се спускаше лятна привечер. Пиянското веселие, долитащо от кръчмите, звучеше по-гръмко; жаби и насекоми от околните блата предоставяха фон. Захлаждането на деня даде повод на нов букет от миризми да се нахвърли върху Кенитовия нос. Мазната улична кал шумно се опитваше да засмуче крачките му.

Капитанът се стараеше да върви в средата на улицата, далеч от мрачините на напречните улички и потенциалните нападатели, скрити в тях. Повечето от тези хора притежаваха достатъчно отчаяние, за да нападнат всеки, който им предоставеше тази възможност.

Неочаквано той осъзна, че е гладен и ожаднял. И уморен. И натъжен.

Вълната на гнева се бе оттеглила, оставила след себе си умора и мъка. Напразно капитанът се опитваше да открие виновника за ситуацията му. Не му харесваше да заявява, че вината, както винаги, си е негова. А нямаше кого друг да обвини и накаже. Както и да отстраняваше вината от себе си, тя винаги се връщаше.

Оказа се, че краката му са го отвели в публичния дом на Бетел. Между спуснатите кепенци се процеждаше светлина. Долиташе и слаба музика, съпроводена от нечий женски глас.

Не повече от десетина бяха сградите в Заграба, които притежаваха повече от един етаж. Публичният дом на Бетел бе една от тях. Боядисан в бяло, с дребни балкончета и покрив от червени керемиди, той изглеждаше досущ като някой от калсидските подобни заведения, по някакво чудо озовало се сред калта на пиратското пристанище. Саксии с цветя се опитваха да освежат въздуха; меден и месингов фенер лееха подканяща светлина от двете страни на зелено-златния праг. Двамата юнаци, стоящи на пост, се подсмихнаха насреща му, с което си спечелиха прилив на омраза. Едри безмозъчни глупаци, които преживяваха единствено благодарение на мускулите си. Те смятаха, че това винаги ще бъде достатъчно; Кенит бе на друго мнение. В момента той копнееше да ги сграбчи за шиите и да смаже ухилените им лица едно в друго. Много му се искаше да усети как пръстите му смазват дъха им.

Вместо това капитанът бавно се усмихна насреща им. Този отговор превърна мимиките им в подобия на озъбване. И все пак двамата отстъпиха встрани. Те почти потръпнаха, когато Кенит мина край тях.

Приятно беше да остави мръсотията на Заграба зад себе си. Той се бе озовал в покрито с килим фоайе, осветено от мека жълтеникава светлина. Познатата миризма на парфюм напояваше въздуха, примесена с дима от киндин. Пеенето и придружаващите го удари на тимпан тук звучаха по-силно.

Някакво хлапе изникна пред него и мълчаливо посочи към окаляните му ботуши. В отговор на лекото кимване от страна на Кенит то бързо се зае да изчетква по-големите налепи, подир което обърса ботушите с мек парцал. Последва купа с хладка вода, от която капитанът се възползва, за да обърше потта и прахта от лицето и ръцете си. Момчето остана загледано в пирата, който го потупа по обръснатата глава. Хлапакът се усмихна широко и се стрелна да му отвори следващата врата.

С отварянето на бялата преграда песента се усили. Вече се виждаше и източникът ѝ: руса жена, седнала на пода пред три малки барабана. Тя възпяваше любимия си, отпътувал в морето.

Кенит не ѝ обърна никакво внимание: той не бе дошъл тук, за да слуша подобни сантиментални глупости. Но и не получи възможност да се изнерви: Бетел вече се надигаше от трона си, обсипан с възглавнички, и пристъпваше към посетителя, за да го хване за ръката.

— Кенит! — с привързан укор възкликна тя. — Ето те и теб, палавнико! Мариета пристигна преди часове! Къде се забави толкова?

Този месец тя бе къносала косата си, а парфюмът ѝ я обгръщаше тежко като бижутата. Гърдите ѝ напираха над роклята като вълни, заплашващи да залеят бордовете.

Той не обърна внимание на думите ѝ — това внимание целеше да го поласкае, което знание от своя страна правеше цялата рутина на Бетел дразнеща. Разбира се, че тя щеше да го помни. Той ѝ плащаше да го помни.

Кенит плъзна поглед из стаята — подредена с вкус, приютила няколко жени и мъже, разположени на кресла и ниски дивани. Две от жените му се усмихнаха. Те бяха нови. Нито една от останалите не му обърна внимание.

Той отново се обърна към Бетел, та да прекъсне задължителните ѝ бъбрения.

— Не виждам Ета.

Бетел се нацупи.

— Да не мислиш, че си единственият, който я цени? Тя не можеше да те чака вечно. Щом си дошъл късно, господин Кенит, ще трябва…

— Върви да я доведеш и я изпрати в най-горната стая. Почакай. Накарай я най-напред да се изкъпе, докато аз се навечерям. Искам пресен хляб, да няма риба или свинско. По твоя преценка. И още нещо: ако отново ми пробуташ от онова гнило грозде вместо вино, този дом ще ме изгуби като свой клиент.

— Нима очакваш, че бих могла да почукам на вратата и да кажа на един от клиентите, че трябва да освободи Ета? Да не би да смяташ, че твоите пари имат по-висока стойност от парите на останалите? Щом си дошъл късно, ще трябва да избираш от…

Той не ѝ обърна внимание, а се насочи към виещото се стълбище в края на залата. На втория етаж капитанът поспря за момент. Долитащите скърцания и тласъци му напомняха за стена, зад която търчат плъхове. Кенит изсумтя презрително.

Друга врата го отведе до ново стълбище, отвеждащо до третия етаж. Тук, под самия покрив, имаше едно-единствено помещение, чийто прозорец гледаше право към лагуната.

По навик капитанът се приближи до него, за да погледне. Мариета спокойно бе притихнала до кея; самотен фенер проблясваше на палубата ѝ. На борда всичко бе спокойно.

Почукването на вратата го накара да се обърне.

— Влез — остро каза Кенит.

Изникналият слуга се отличаваше с лице, носещо белезите от множество побоища. Въпреки това в движенията му личеше плавно усърдие. Той чевръсто накладе огън в камината и запали два свещника. Едва на тяхната мека светлина Кенит осъзна колко мрачно е станало навън: капитанът се отдръпна от прозореца и се настани в креслото до камината. Вечерта изобщо не беше студена, просто той изпитваше влечение към примамливото ухание на смолистото гориво и извиващите се пламъци.

Второ почукване оповести появата на още двама слуги. Единият разстла снежнобяла покривка над масата и постави поднос с храна, а другият подаде на Кенит купа и кана с гореща вода, ароматизирана с лавандула. Поне тази част от предпочитанията му Бетел бе запомнила, помисли си той с неволна гордост. Подир повторното умиване капитанът отпрати слугите и седна да вечеря.

Храната не трябваше да притежава забележителни качества, за да надмине предлаганото на борда, но тази бе отлична. Месото бе крехко и сочно, хлябът бе току-що опечен, още топъл, а компотът, предоставен за гарнитура, отлично се вписа като контрапункт на основното ястие. Виното не беше забележително, но бе повече от задоволително.

Кенит се постара да отдаде заслуженото на храната. Той рядко се отдаваше на телесни удоволствия — освен в моментите, когато го връхлетеше горчилка. Тогава той си позволяваше известна утеха.

Тези глезотии му напомниха за времето, когато заради някаква болест майка му полагаше особени грижи за него. Капитанът изсумтя през нос и отблъсна тази мисъл с все чинията. Освен това си позволи да си налее втора чаша вино, протегна ботуши към огъня и се облегна в креслото. Така той се ограничи да се взира в пламъците и да внимава да не мисли за нищо.

С тихо потропване десертът пристигна.

— Влез — рече равнодушно Кенит. Краткото удоволствие, предизвикано от храната, вече бе отминало. Ямата на депресията, зинала пред него, беше бездънна. Всичко беше напразно. Напразно и мимолетно.

— Нося ти топъл ябълков пай с прясна сметана — тихо каза Ета.

Той извърна единствено глава към нея.

— Хубаво — безстрастно отвърна капитанът и задържа погледа си върху нея. Изящна. Тя носеше само бяла рокля. На ръст Ета бе почти колкото него, с дълги крайници и гъвкава като плачеща върба.

Кенит се облегна назад и скръсти ръце, за да я остави сама да сложи десерта пред него. Уханието на ябълки и канела се смесваше с меденото ухание на кожата ѝ.

След миг Ета се изправи и го погледна безстрастно. Лицето ѝ не издаваше нищо.

Неочаквано той откри, че я желае.

— Съблечи си роклята и легни. Без да се завиваш.

Тя веднага се подчини. Беше истинско удоволствие да наблюдава как тя се подчинява, как подгъва юргана, преди да се изправи и да обвие ръце около себе си, за да се съблече и остави дрехата на сандъка пред кревата. Кенит не пропусна хълбоците ѝ, леката заобленост на корема, скромните извивки на гърдите. Косата ѝ бе къса и права, подстригана по момчешки. Дори лицето ѝ изглеждаше издължено.

Без да го поглежда, жената зае мястото си върху чаршафите. И очакването ѝ бе мълчаливо.

Кенит се надигна и започна да разкопчава ризата си.

— Чиста ли си? — грубо се осведоми той.

— Колкото сапунът и горещата вода са в състояние да изчистят — отвърна Ета. Тя лежеше тъй неподвижно. Може би заради ненавист?

— Страхуваш ли се от мен? — попита капитанът. В следващия момент той осъзна, че този въпрос не би могъл да съответства на поведението ѝ.

— Понякога — отвърна тя. Гласът ѝ бе или сдържан, или безразличен.

Куртката пиратът преметна през таблата на леглото. Ризата и сгънатите му панталони се присъединиха към роклята ѝ. Беше му приятно да я кара да чака разсъбличането му. Умишлено отложено удоволствие, помисли си той, също като пая с крем върху масата. Това удоволствие също го очакваше.

Кенит приседна на леглото и плъзна ръце по кожата ѝ. Отвърна му леко настръхване, но Ета не помръдна и не каза нищо. С течение на годините тя бе придобила разбиране за исканията му. В случая капитанът плащаше в замяна на желаното. Насърчавания и окуражавания не му бяха необходими. И одобрението ѝ също не беше необходимо. От значение беше единствено неговото собствено удоволствие.

Загледан в лицето ѝ, той продължаваше да насочва ръката си надолу. Нейният поглед не търсеше неговия, а изучаваше тавана, в подражание на изследващите тялото ѝ длани.

Една-единствена неравност разрушаваше гладката кожа. В пъпа ѝ имаше малък бял череп от магическо дърво. Този талисман бе нанизан на тънка сребърна нишка, съединила два от краищата на пъпа. Половината от парите, които Ета изкараше, отиваха за изплащането на талисмана. Скоро след времето, в което Кенит бе започнал да се възползва от услугите ѝ, тя му бе обяснила как черепът я предпазва от болести и бременност. Така пиратът бе научил, че магическото дърво може да се използва като талисман. Това бе го вдъхновило да се сдобие със собствен талисман — лицето, пристегнало китката му.

Покрай тези мисли той се сети, че след напускането на Острова на Чуждите лицето не се бе обадило повече. Поредна загуба на време и пари; поредно доказателство за глупостта му. Той скръцна със зъби.

Ета потръпна. Кенит осъзна, че е започнал да стиска хълбока ѝ почти до болка. Той отпусна ръка и я насочи по бедрото ѝ. Престани, заповяда си той. Не се разсейвай.

Почувствал се готов, той разтвори бедрата ѝ и се покатери върху нея. Само след десетина тласъка напрежението, гнева и яростта го напуснаха. Известно време пиратът остана да лежи отгоре ѝ, отпочиващ, преди да я обладае отново, бавно. Този път ръцете ѝ го обгърнаха, за да го придърпат, а бедрата ѝ се извиваха към неговите. Кенит не виждаше нищо лошо в нейното удоволствие, стига то да не пречеше на неговото. Но сам се изненада, когато после я целуна. По време на тази проява тя остана да лежи неподвижно — нещо, което му даде повод за размисъл по време на надигането си. Да целува курвата. Какво пък, той можеше да прави каквото си поиска, нали си плащаше. Но пак не можеше да не се замисли за нещата, които нейната уста бе правила по-рано тази вечер.

В едно от отделенията на сандъка имаше копринен халат. Кенит го облече и отново се върна на масата, за да си изяде десерта. Ета остана в леглото, където ѝ беше мястото. Клиентът ѝ бе погълнал две хапки пай, когато тя проговори.

— Заради закъснението ти започнах да се опасявам, че никога няма да се появиш.

Вилицата на Кенит откъсна поредна хапка сладкиш: хрупкава, трошаща се кора и мека плодова вътрешност. Към залъка той прибави малко сметана и бавно започна да дъвче.

Погълнал и тази си хапка, пиратът се осведоми:

— Нима си мислиш, че ме е грижа от какво се опасяваш?

Погледът ѝ почти докосна неговия.

— Мисля, че за теб би имало значение, ако в момента не се намирах тук. По същия начин твоето отсъствие имаше значение за мен.

Капитанът преглътна следващ залък.

— Това е глупав разговор. Нямам намерение да го продължавам.

— Да.

Може би това означаваше, че тя се подчинява на искането му, а може би действително потвърждаваше разговора като глупав? За Кенит нямаше значение.

Той дояде десерта си сред мълчание. Това довършване стана повод да си налее нова чаша вино и да се облегне в креслото си. Умът му вече се връщаше към последните няколко седмици, в преоценка. Заключението не се оказа особено благоприятно — Кенит се самообяви за глупак. Той трябваше да отложи посещението си до Острова на Чуждите. И не бе трябвало да дрънка за амбициите си пред екипажа. Идиот. В този момент сигурно цяла Заграба му се присмиваше. Не беше трудно човек да си представи гаврите, подмятани из пивниците.

— Крал на пиратите — несъмнено крещяха те. — Изтрябвал ни е крал. Пък и да ни трябваше, точно него ли щяхме да изберем? — И щяха да се пръскат от смях.

Срамът го сграбчи. За пореден път Кенит се бе унижил. И, както винаги, пак си беше виновен сам. Глупак, глупак, трижди проклет глупак. Единствено укриването на глупостта му даваше някакъв шанс за успех.

Той остана загледан в огъня си, разсеяно започнал да върти пръстена си. Веднъж хвърли и поглед към талисмана, пристегнат към китката. Собственото му иронично изражение му се подиграваше. Дали главата изобщо бе оживявала, или Кенит бе станал свидетел на поредната магия на Чуждите? Пътуването до острова им се оказваше грешка. Несъмнено хората му обсъждаха и това — капитанът им тръгнал да посещава оракули, като че е някаква ялова булка или набожен фанатик. Защо винаги най-скъпите му надежди довеждаха до най-мъчителните му унижения?

— Искаш ли да ти разтрия раменете, Кенит?

Пиратът рязко се извърна към нея. Тя за каква се мислеше, та да прекъсва мислите му?

— И защо мислиш, че бих искал това? — студено попита той.

С безизразен глас жената отбеляза:

— Изглеждаш притеснен. Изморен и напрегнат.

— Как можеш да прецениш това само с поглед, курво?

Този път тъмните ѝ очи се вгледаха в неговите.

— Една жена може да забележи това, когато става дума за мъж, когото е виждала често в продължение на три години.

Все още гола, тя се надигна и се приближи до него. Тя отпусна ръце върху раменете му и се зае да масажира мускулите през копринения плат. Усещането беше прекрасно. Известно време Кенит остана неподвижен и търпя допира ѝ. Но тогава тя заговори:

— Липсваш ми, когато заминаваш за толкова дълго. Чудя се дали си добре. Понякога се чудя дали изобщо ще се върнеш. В крайна сметка нищо не те задържа в Заграба. Зная, че за мен не те е грижа. От значение е единствено аз да бъда тук и да правя онова, което искаш от мен. Мисля, че Бетел ме държи единствено заради теб. Аз не съм… онова, от което повечето мъже се интересуват. Виждаш ли колко важен те прави това за мен? Без теб Бетел би ме прогонила от заведението. Това би означавало да работя самостоятелно. А вместо това ти идваш тук, питаш специално за мен, наемаш най-добрата стая в дома и винаги плащаш в чисто злато. Знаеш ли как ме наричат останалите момичета? Курвата на Кенит. — Тя се засмя горчиво — Някога бих изпитвала срам. Сега ми харесва как звучи.

— Защо говориш? — Кенитовият глас разсече размишленията ѝ. — Нима мислиш, че плащам, за да слушам гласа ти?

Това беше въпрос: тя имаше право да отговори.

— Не — тихо каза жената. — Но мисля, че със златото, което плащаш на Бетел, аз бих могла да наема малка къща за нас. Бих могла да я поддържам. Тя винаги ще очаква завръщането ти, а аз винаги ще бъда готова и чиста за теб. Давам ти думата си, че върху мен никога повече няма да има миризмата на друг мъж.

— И мислиш, че бих искал това? — навъси се капитанът.

— Не зная — все така тихо отвърна Ета. — Зная, че аз бих го искала. Това е всичко.

— Въобще не ми пука за твоите предпочитания — каза той и посегна да махне ръцете ѝ от раменете си. Огънят бе затоплил кожата ѝ.

Кенит се надигна от стола и се обърна с лице към нея. За момент допирът на загрятата плът преля към възбудата му. Но когато повдигна очи към лицето ѝ, той с изненада откри сълзи върху бузите ѝ. Не, това беше нетърпимо.

— Връщай се в леглото — отвратено нареди той. Ета го послуша, покорна както винаги. А Кенит остана обърнат към огъня. Ръцете му все още си спомняха гладката кожа и искаха да я милват отново, но мисълта за насълзеното ѝ лице го отвращаваше. Та нали той плащаше на курва именно за да избегне всичко това. И сега бе платил.

Без да поглежда към кревата, капитанът нареди:

— Обърни се по корем.

Чаршафите прошумоляха. Той бързо прекоси сумрачната стая и я облада отново, с лице надолу като момче, но я взе като жена. Нека никой, дори и една курва, да не можеше да каже, че Кенит не знае разликата между двете.

Кенит знаеше, че не е бил прекомерно груб, но въпреки това тя ридаеше дори и когато той се отдръпна от нея. По някаква причина почти безшумните хлипове на жената край него го притесняваха. Това усещане се примеси с по-раншните срам и отвращение от себе си. Какво ѝ ставаше? Нали тя си получаваше парите? С какво право очакваше повече от него? Тя си оставаше обикновена курва. Това беше сделката, която бяха сключили.

Пиратът се надигна рязко и започна да се облича. След известно време риданията ѝ утихнаха. Неочаквано Ета се обърна към него.

— Моля те — хрипкаво прошепна тя. — Моля те, не си отивай. Прости ми, че те ядосах. Вече ще мълча, обещавам.

Безнадеждността в гласа ѝ се сблъска с безнадеждността в сърцето му — сблъсък на метал с метал. Кенит трябваше да я убие. Просто трябваше да я убие, за да не търпи тя да му говори по такъв начин.

Вместо това той пъхна ръка в джоба на куртката си.

— Вземи, това е за теб — каза пиратът. Търсеше някакви дребни монети, които да ѝ подхвърли. Парите щяха да напомнят и на двама им причината да се намират в тази стая. Но се оказа, че съдбата го е предала, защото джобът беше празен: следствие от прибързаното напускане на кораба. Сега Кенит трябваше да се върне до Мариета, за да вземе пари да плати на Бетел. Поредното посрамване. На всичкото отгоре и курвата го гледаше в очакване. Какво по-срамно от това да се прояви като бедняк пред онази, която току-що бе използвал?

Но в едно от крайчетата на джоба той напипа нещо — нещо дребно, чийто ръб се забоде под нокътя му. Кенит раздразнено го извади, очаквайки някакво камъче. Вместо това пръстите му изтеглиха обицата, откъсната от едно от сините котета. Светлината на рубина премигна насреща му. Той не обичаше рубините, но за Ета подобен дар бе подходящ.

— Вземи. — Кенит постави дребното бижу в ръката ѝ. — Не напускай стаята. Остани до утре вечер. Пак ще дойда.

С тези думи той излезе, без да ѝ даде възможност да отговори. Това стечение на обстоятелствата го дразнеше, защото Бетел несъмнено щеше да поиска цяло състояние като компенсация за задържането на стая и момиче в продължение на денонощие. Какво пък, нека да си иска; Кенит вече бе решил колко ще плати. Поне тази постъпка щеше да му позволи спокойно да се върне на кораба, без да признава, че в момента не разполага с пари. Оказваше се, че поне този срам ще може да избегне.

Пиратът шумно се спусна по стълбите и влезе в салона.

— Искам стаята и момичето да ми бъдат запазени — уведоми той Бетел при минаването си покрай нея. В друг момент определено би се насладил на смаяното ѝ изражение.

Едва далеч надолу по улицата Кенит усети кесията да подскача в левия му джоб. Нелепо, той никога не я държеше там. За момент пиратът понечи да се върне, за да плати, но размисли. Само щеше да се прояви като глупак и да се издаде, ако се върнеше толкова скоро с променено намерение. Глупак. Думата прогаряше ума му по отвратителен начин.

Кенит ускори крачка в опит да избяга от собствените си мисли. В момента се нуждаеше от точно това, движение.

Тих гласец се обади откъм китката му:

— Това най-вероятно беше единственото съкровище, което някой някога е отнасял от Острова на Чуждите, а ти току-що го даде на една курва.

— Е, и? — осведоми се Кенит и повдигна ръка, за да доближи дървеното личице до своето.

— Изглежда притежаваш не само късмет, а и мъдрост. — Талисманът се подсмихна насреща му. — Изглежда.

— Какво искаш да кажеш?

Но талисманът не каза нищо повече. Резбованите устни не помръднаха и в отговор на перването с показалец.

Капитанът се отправи към ателието на Ивро. В интерес на истината узна, че се е насочил натам едва при пристигането си. В работилницата беше мрачно: оказваше се, че е далеч по-късно от очакваното.

Пиратът не спря да рита вратата, докато най-напред синът на Ивро, а после и самият майстор, не му извикаха да спре.

— Кенит е — отвърна им той. — Дошъл съм за нова татуировка.

Слаба светлина изгря в къщата. След миг Ивро рязко разтвори вратата.

— И защо да си губя времето? — гневно попита дребният татуировчик. — Върви при някой пропаднал шивач, който не се интересува какво прави с иглите си. Така, когато изгориш татуировката на следващия ден, няма да си унищожил нещо стойностно. — Той се изплю на косъм от Кенитовите ботуши. — Аз съм творец, а не пачавра.

Кенит осъзна, че е стиснал твореца за шията, повдигнал го е във въздуха и го разтърсва пред себе си.

— Нали си платих, мамка ти? — чу се да крещи пиратът. — Платих и направих с татуировката каквото си искам. Разбра ли?

Той се овладя със същата внезапност, с която бе изгубил контрол. С тежко дишане Кенит отпусна татуировчика обратно на земята.

— Разбра ли? — по-тихо изръмжа той. В очите на Ивро имаше омраза, но и страх. Той щеше да се съгласи. Щеше да го стори заради златото, което подрънкваше в показаната му от Кенит кесия. Артистите и курвите винаги се продаваха. Артистът не бе нищо повече от добре платена курва.

— Влизай — тихо го подкани Ивро. Гласът му накара Кенит да осъзнае с потръпване, че дребният татуировчик ще му предостави не само изкуство, но и болка: иглиците щяха да причинят цялата възможна болка. Но освен това капитанът знаеше, че крайният резултат ще притежава типичното за Ивро съвършенство. Болка и съвършенство. Това беше единственият път до изкуплението, който капитанът познаваше. А тази нощ той определено трябваше да се изплати на късмета си.

Пиратът влезе в ателието и разкопча ризата си. През това време майсторът запалваше свещи.

Кенит сгъна ризата си и седна на табуретката за клиенти, оставил дрехите си в скута. Болка и съвършенство… Прониза го тръпнещо нетърпение. Ивро продължаваше да намества свещи и да придърпва материалите си.

— Къде и какво? — грубо попита майсторът. Със същия глас Кенит разговаряше с повлеканите.

— На тила — каза Кенит. — Чужд.

— Как така на чужд тил? — сприхаво попита Ивро, докато наместваше масичката. Шишенца с разноцветни мастила стояха подредени в редици. Една по-висока табуретка се озова край тази на клиента.

— Чужд — повтори капитанът. — От Острова на Чуждите. Знаеш какво имам предвид.

— Да, зная — тросна се Ивро. — Такава татуировка носи лош късмет. С най-голямо удоволствие ще я врежа в теб, кучи сине.

Пръстите му леко пробягаха по кожата на Кенит в отмерване.

В Джамаилия притежателите на роби имаха право да бележат живите си принадлежности. Ако впоследствие въпросният роб бъдеше освободен, дори и тогава той нямаше право да изменя или прикрива татуировката. Разбира се, на Пиратските острови подобни ограничения не бяха спазвани — някои избираха да я прикрият под белег от изгорено. Като Соркор. Други плащаха на татуировчиците да вплетат старите символи в някаква нова татуировка.

В момента пръстите на Ивро обхождаха двата белега от изгорено върху гърба на Кенит.

— Защо си накарал да ги изгорят? Часове работих над тези татуировки, а и ти плати прескъпо за тях. Не ги ли харесваше? — Подир това додаде: — Наведи си главата, сянката ти ми пречи.

— Харесваха ми — промърмори Кенит. Първото жегване на игла прободе изопнатата кожа. Ръцете му настръхнаха, скалпът трепна от болка. — Просто белезите ми харесваха повече — тихо добави той, по-скоро за себе си.

— Ти си побъркан — отбеляза Ивро, но вече с разсеян глас, защото се съсредоточаваше над изкуството си. В този момент Кенит вече не представляваше човек за него, нито враг, а само платно, върху което да изобразява страстта си. Иглицата не спираше да се врязва. По кожата на пирата бяха плъзнали болезнени тръпки. Зад гърба му майсторът въздъхна доволно.

Това е единственият начин, мислено си напомни капитанът. Единственият начин да прогони лошия късмет. Посещението на Острова на Чуждите бе грешка, за която Кенит трябваше да си плати. Хиляда пробива на иглата и последващата болезнена чувствителност на новата татуировка. А след това прочистващата агония на нажежения метал, който да прогори грешката и да отстрани следите от нея. Това щеше да запази късмета, каза си Кенит, стиснал пестници. Зад него Ивро си тананикаше, крайно доволен както от творбата си, така и от мъстта си.

Глава пета

Бингтаун

Седемнадесет дни. Алтея погледна към илюминатора на каютата си и се загледа в уголемяващия се Бингтаун. Голите мачти на каравели и караки създаваха същинска гора край кейовете в залива. По-дребни съдове непрекъснато сновяха между закотвените кораби и брега. У дома.

Седемнадесет дни тя бе прекарала в тази каюта, като бе излизала само по необходимост и през смените, в които Кайл спеше. Първите няколко дни бяха преминали под знака на изгарящ гняв и моментни сълзи, пролени срещу несправедливостта. Тя дори по детински се бе зарекла да удържи наложеното ѝ ограничение, за да може да се оплаче по-късно на баща си.

— Виж какво ме накара да сторя! — повтаряше си тя и се усмихваше. Този вик бе останал наследство от дните на детството ѝ и съответните спорове с Кефрия. Полуумишленото строшаване на ваза или чиния, изпускането на кофа с вода, разкъсването на рокля: Виж какво ме накара да сторя! Кефрия бе крещяла тези думи към досадната си по-малка сестра със същата честота, с която Алтея бе пищяла към по-възрастната си потисница.

Това бе само началото на нейното отдръпване. Настроението ѝ бе варирало между цупене и изгарящ гняв, като през цялото време тя бе обмисляла репликите, които щеше да отправи към дръзналия да изникне на прага ѝ Кайл — дошъл да се убеди, че нареждането му се изпълнява, или за да се извини. Докато го чакаше, тя бе прочела за пореден път всичките си книги и свитъци и дори бе обмисляла сама да започне да крои роклята си. Само че нейните умения с игла и конец бяха по-подходящи за платната, а не за коприната на подобна одежда: платът бе прекалено скъп, за да се упражнява върху него. Затова тя се бе заела да кърпи собствените си дрехи. Но в един момент и тези ѝ занимания бяха приключили и пред нея бе изникнало време на убийствена скука. Една вечер, раздразнена от отеснялата койка, тя бе хвърлила завивките си на пода и бе легнала там, отново зачетена в Делдъмовия „Търговски дневник“. С книга в ръка Алтея бе заспала. И бе засънувала.

Като по-малка тя често обичаше да подремва на някоя от палубите на Вивачия или да прекарва вечерите върху дъските на бащината си каюта, потънала в някоя книга. Дрямката винаги ѝ донасяше ярки сънища и полуосъзнати образи. С течение на времето баща ѝ ѝ бе направил забележка за тези ѝ дела и се беше погрижил тя да не скучае без работа. В моментите, когато си припомняше въпросните сънища, Алтея винаги ги бе приписвала на оживеното детско въображение. Но онази нощ на пода на собствената ѝ каюта я споходи сън, ярък досущ като отдавнашните. Същата тази яркост не ѝ позволяваше да припише съновидението на собствените си мисли.

Онази вечер тя сънува прабаба си Талея — жена, която Алтея никога не бе виждала. Но в съня ѝ не беше така. Талея Вестрит крачеше по палубите и крещеше нареждания към моряците, които от своя страна се бореха с въжетата, платната и нацепените дъски насред страховита буря. В миг, внезапен като собствен спомен, Алтея разбра какво се случваше. Вълните бяха отнесли мачтата и помощник-капитана, принуждавайки самата Талея Вестрит да навлезе сред моряците си, за да внесе спокойствие с увереността си. Тук тя по нищо не приличаше на портрета си; нищо общо с жената, спокойно отпусната в креслото си и облечена в черна вълна с бели дантели, изобразена редом до съпруга си. Алтея бе знаела, че прабаба ѝ е била тази, която е поръчала направата на Вивачия. Но в съня си тя видя не просто жената, свързала се с лихвари и корабостроители; тя се оказваше жена, която обича морето и корабите и дръзко бе определила посоката на потомците си, настоящи и бъдещи, с решението си да притежава жив кораб. Какво ли не би дала Алтея да се върне във времето, в което една жена би могла да притежава подобна отговорност!

Сънят бе кратък и отсечен, като образ, очертан под блясъка на мълния. И все пак, когато Алтея се бе събудила, все още притиснала буза и длани към дървения под, тя не бе изпитала никакво съмнение във видението. То бе съдържало прекалено много детайли. В съня ѝ Вивачия бе плавала с ко̀си платна — или поне каквото бе останало от тях сред гнева на бурята. Алтея никога не бе виждала кораба с подобни платна, но веднага бе осъзнала предимствата от такова разположение. В рамките на съня тя бе споделила увереността на прабаба си в тази подредба.

Събуждането ѝ се бе оказало объркващо. Известно време Алтея бе останала замаяна. И часове по-късно тя виждаше онази буря, щом затвореше очи. Спомените на прабаба ѝ оставаха примесени с нейните: допълнителна карта, вмъкната в колодата. Това видение бе дошло от Вивачия; нямаше друго обяснение.

Същата нощ тя умишлено легна да спи върху пода, този път без одеяло и възглавница. Излъсканите дъски не бяха особено удобни, но Вивачия възнагради доверието ѝ. В този си сън Алтея прекара цял следобед с дядо си, който прекосяваше един тесен канал в Уханните острови. През рамото му тя наблюдаваше отмерванията, които той правеше, видя и как той нарежда да бъде спусната лодка, за да издърпа кораба по-бързо през участък, проходим единствено при определен период от прилива. Този участък бе негова тайна, позволила на рода Вестрит да се сдобие с монопола върху специфична дървесна смола, която при втвърдяването си се превръщаше в благоуханни перли. След смъртта на дядо ѝ никой мореплавател не бе прекосявал този канал, за да търгува с намиращите се отвъд селища. Подобно на всеки капитан, той бе отнесъл със себе си повече, отколкото би могъл да сподели с потомците си: карта на потока нямаше. Но в действителност това знание не бе изгубено, то само бе преляло в паметта на Вивачия. И със събуждането ѝ отново щеше да изникне. А след това съновидение Алтея се чувстваше сигурна, че и сама би могла да преведе кораба.

Нощ след нощ тя лягаше върху дъските, за да сънува. Дори и през деня тя бе оставала там, притиснала буза към палубата и замислена над бъдещето си. Това ѝ позволи да се синхронизира в още по-голяма степен с Вивачия, да започне да усеща потръпването на дървеното тяло, напрегнато заради внезапна промяна в курса, и спокойните звуци, които дървото издаваше в моментите на попътен вятър. Виковете и кънтящите стъпки на моряците бяха почти толкова незначителни, колкото и чайките, които понякога кацаха да си починат върху палубата. В такива моменти на Алтея се струваше, че тя самата се превръща в кораба, а дребните човеци, които пълзят по мачтите, по нищо не се отличават от налепи, покрили корема на кит.

Екипажът представляваше незначителна част от нещата, свързани с кораба. Алтея не разполагаше със съответните човешки думи, за да опише разликите, които тя вече можеше да открива във вятъра и теченията. Тя бе открила усещането за удоволствие от наличието на добър кормчия и раздразнението от човек, който непрекъснато внася дребни и излишни промени в курса. Но това усещане бе нещо съвсем повърхностно в сравнение с нещата, които протичаха между кораба и водата. Тази идея, че животът на един кораб е по-важен от случващото се между него и капитана, бе нещо съвсем ново за Алтея. Само за няколко нощи цялото ѝ разбиране за нещата, претърпявани от един мореплавателен съд, претърпя коренна промяна.

Вместо арест, дните, прекарани в забрана да напуска каютата си, се превърнаха в покъртително изживяване. Тя си спомняше как един ден бе отворила вратата си и бе установила, че вън е ярко утро (вместо очакваната от нея притихнала вечер). А готвачът бе дръзнал да я хване за рамото и да я разтърси, защото при едно от посещенията си в камбуза тя бе изпаднала в унес. По-късно същия ден настойчиво тропане по вратата ѝ я бе подразнило. Посетителят се бе оказал не Кайл, а Брашън. Макар и със смутен вид, той се бе поинтересувал за състоянието ѝ.

— Нищо ми няма — отвърна му Алтея и понечи да затвори вратата. Брашън не ѝ позволи.

— Не изглеждаш така. Готвачът ми каза, че видимо си била изгубила няколко килограма. Склонен съм да се съглася. Не зная какво е ставало с капитан Кайл, Алтея, но здравето на екипажа все още е част от отговорностите ми.

Тя се вгледа в сбърченото чело и притеснените очи. Това посещение ѝ губеше времето.

— Аз не съм част от екипажа — като отстрани се чу да казва тя. — Това се случи между нас с капитан Кайл. А здравето на една обикновена пътничка не е свързано с отговорностите ти. Върви си.

Алтея отново бутна вратата.

— Не и ако става дума за дъщерята на Ефрън Вестрит. Смея да го наричам не само мой капитан, но и мой приятел. Алтея, погледни се. Не си вчесвала косата си от дни. А неколцина от моряците казват, че те видели да се носиш като призрак по палубата, с поглед, празен като пространствата между звездите.

Той изглеждаше искрено притеснен. Може би имаше основания. И най-малкото нещо можеше да породи гнева на екипаж, оставал твърде дълго под командването на прекалено строг капитан. Омагьосана жена, бродеща по палубите, можеше да ги тласне към всичко. Само че това не зависеше от Алтея.

— Моряците с техните суеверия — навъси се тя, без да съумее да прибави желаната твърдост към гласа си. — Върви си, Брашън. Добре съм.

При поредния натиск върху вратата той позволи затварянето ѝ. Алтея бе готова да се обзаложи, че Кайл не знае нищо за това посещение.

Тя отново се бе отпуснала върху пода и бе затворила очи, за да се слее с кораба. Бе усетила как Брашън остава още няколко мига край вратата, преди да се отдалечи с бърза крачка, за да се върне към задълженията си. По това време девойката вече бе престанала да мисли за него, вместо това съсредоточена върху водата, разсипана от носа под натиска на попътния вятър.

Дни по-късно Вивачия вкуси водите на дома, разпозна течението, което меко я понесе към Търговския залив, за да приветства спокойните му води. Когато Кайл спусна две лодки, които да отведат кораба, Алтея се надигна, за да погледне през прозореца.

— У дома — каза си тя. — При татко.

Вивачия ѝ отговори с тръпка на нетърпение.

Девойката обърна гръб на илюминатора и се приведе над сандъка си. На дъното му се намираха пристанищните ѝ дрехи, подобаващи одежди, с които тя да слезе от борда и да преодолее разстоянието до дома си. Този обичай бе следствие от отстъпка, която тя и баща ѝ бяха направили пред майка ѝ още преди години. Всеки път, когато капитан Вестрит слизаше след пътуване, той бе облечен в изящни сини панталони и куртка над натежала от дантели бяла риза. Така се полагаше на един от Търговците, който бе бележит капитан. Самата Алтея също не би имала против подобни дрехи, само че майка ѝ бе настояла в пристанището и в града тя да носи рокли. Ако не друго, това одеяние би я отличило от градските слугини. Роника винаги се възползваше от тези моменти на настояване, за да добави, че с такава коса и кожа никой не би помислил, че тази девойка е дама и то не каква и да е, а дъщеря на Търговско семейство.

Но не майчините досадни напомняния я бяха накарали да отстъпи, а едно тихо наставление от страна на баща ѝ.

— Не излагай кораба си. — Това бе всичко, казано от него. Друго не беше и нужно.

Затова, докато екипажът се канеше да спусне котва и подготвяше Вивачия за престоя ѝ в пристанището, Алтея донесе топла вода от камбуза и се изкъпа, а после се преоблече: фуста, пола, блуза и жилетка с дантелен шал. Една нелепа панделка, също с дантели, пристегна косата ѝ. Над всичко това се озова сламена шапка, дразнещо украсена с пера.

Едва по време на обличането си тя осъзна, че Брашън е бил прав. Дрехите висяха на нея като одеянията на чучело. От огледалото я гледаше лице с тъмни кръгове около очите, а бузите почти бяха хлътнали. Гълъбовият цвят на дрехите ѝ само подчертаваше това. Дори ръцете ѝ бяха изгубили плътността си — костите на китката и пръстите изпъкваха под кожата.

Гледката не я притесни. Това по нищо не се отличаваше от постенето в уединение, на което някои се отдаваха, когато искаха да се допитат до насоките на Са. Всъщност, разлика имаше — тя се бе докосвала до самия дух на живия кораб. И си бе струвало. Тя почти изпитваше благодарност към Кайл, задето ѝ бе предоставил възможност да изпита това. Почти.

Алтея изникна на палубата и замижа заради яркото слънце на пладнето. Спокойните води на залива отразяваха сиянието.

Девойката повдигна очи и се загледа към брега. Бингтаун се разгръщаше по протежение на залива досущ като пъстрите стоки, предлагани на пазара. Миризмата на суша връхлетя Алтея. Край данъчните докове цареше суматоха, както винаги. Всички пристигащи кораби трябваше да спрат първо там, за да предоставят на чиновниците на сатрапа възможност да опишат товара и изчислят дължимите плащания. Вивачия трябваше да чака реда си, макар и не дълго — изглеждаше, че Златната дюна почти е приключила с огледа.

Инстинктивно погледът ѝ подири дома: тя можа да зърне единия ъгъл от белите стени на къщата; останалото оставаше скрито зад дърветата. Промените, изникнали по околните хълмове, за момент я накараха да се навъси, преди да бъдат забравени — градът и околността му не я засягаха. Но нетърпението да види болния си баща, за когото така се тревожеше, се смесваше със странно нежелание да напусне Вивачия. Капитанската лодка още не бе спусната; по традиция Алтея щеше да стигне до сушата в нея. Никак не я радваше мисълта, че отново ще види Кайл, още по-малко да седи в една лодка с него. Само че сега това не ѝ се струваше толкова нетърпимо. Сега тя знаеше, че той никога не би могъл да я откъсне от Вивачия. Тя бе свързана с кораба; самият съд никога не би търпял да плава без нея. Кайл пак си оставаше дразнител, но заплахите му вече не притежаваха тежест. Щом Алтея разговаряше с баща си, Ефрън щеше да сподели мнението ѝ. Разбира се, той щеше да ѝ се разгневи за думите, засягащи причините, по които Кайл се бе оженил за другата му дъщеря. Самата девойка потръпна, припомнила си това си изказване. Баща ѝ щеше да се гневи с право. Но тя го познаваше достатъчно добре, за да знае, че той не би я отделил от кораба ѝ.

Девойката се озова на носа, където се приведе напред, за да се вгледа в красящата го фигура. Резбованите очи все още оставаха затворени, но този факт нямаше значение: Алтея също се бе докоснала до сънищата на Вивачия.

— Внимавай да не се подхлъзнеш.

— Няма такава опасност — отвърна тя на Брашън, без да се обръща.

— Обичайно, да. Но както си пребледняла, имам основание да се опасявам, че може неочаквано да ти прилошее.

— Няма.

Тя продължаваше да не обръща глава към него. Искаше ѝ се той да се махне.

Следващите му думи бяха произнесени с далеч по-формален тон.

— Има ли някакъв багаж, който да бъде пренесен на брега?

— Само сандъчето край вратата на каютата ми. — То съдържаше коприната и дребни подаръци за семейството ѝ. Още преди дни Алтея го бе приготвила.

Брашън неспокойно прочисти гърло и не помръдна. Това я накара да се обърне раздразнено.

— Какво?

— Капитанът нареди да помогна в разчистването на каютата.

Брашън стоеше изпънат, насочил поглед над рамото ѝ. За пръв път от месеци тя истински се вгледа в него. Какво ли бе му струвало да се превърне от помощник-капитан в обикновен моряк, само за да остане на борда на този кораб? Самата тя само веднъж бе станала жертва на Кайловата троснатост; чет нямаха моментите, в които той или новият старши помощник бяха му нареждали грубо. И въпреки това Брашън оставаше тук. Сега той бе получил нареждане, което той не одобряваше, но въпреки това правеше всичко по силите си, за да го изпълни с полагащата се дисциплина.

Тя промърмори, по-скоро на себе си:

— Не се съмнявам, че издаването на това нареждане му е доставило огромно удоволствие.

Другият не отговори. Единствено челюстта му трепна. Дори и в този момент той не би си позволил да обсъжда капитанска заповед. Безнадежден случай.

— Донеси само малкото сандъче, Брашън.

Той тежко си пое дъх.

— Госпожице Алтея, наредено ми е да се погрижа всички твои вещи да бъдат изнесени от каютата.

Девойката отмести очи от него. Внезапно я бе връхлетяла огромна умора от цялото това Кайлово перчене. Нека той си мисли, че ще бъде неговото; много скоро баща ѝ щеше да промени нещата.

— В такъв случай изпълни нареждането си, Брашън. Разбирам, че спазваш йерархията.

Той изглеждаше смаян.

— Не искаш ли да го сториш лично?

Алтея се подсмихна.

— Виждала съм те как подреждаш товара. Сигурна съм, че ще се справиш добре.

Още миг той остана на мястото си, може би в очакване тя да оттегли думите си. Младата жена не му обръщаше внимание. След няколко мига той се обърна и тихо се отдалечи, а Алтея отново се загледа в носа на кораба. Девойката стисна парапета и се зарече на Вивачия, че никога няма да я изостави.

— Лодката ви чака, госпожице Алтея.

Тонът на моряка подсказваше, че изрича тези думи най-вероятно за трети път. Тя се изправи и неохотно се отърси от виденията си.

— Идвам — безучастно каза тя и пое след него.

В лодката тя седна с лице към Кайл, но колкото се може по-далече от него. Никой от моряците не я заговори. С изключение на необходимите нареждания, всички мълчаха. На няколко пъти Алтея улови гребците да я поглеждат неспокойно. Григ, неизменно дързък, си позволи да ѝ намигне и да се усмихне широко. Тя опита да отвърне на жеста му, но в този момент ѝ се струваше, че е забравила как да го стори. В мига на напускането на кораба я бе обхванала застиналост: самата ѝ душа изчакваше следващите събития.

В няколкото пъти, през които тя среща погледа на Кайл, изражението му я обърка. При появата ѝ той бе изглеждал почти ужасѐн. Второто поглеждане бе открило размисъл върху лицето му, а последният път, в който тя го улови да гледа към нея, се оказа най-смущаващ, защото Кайл ѝ кимна и се усмихна топло и окуражаващо. Със същото изражение той поздравяваше дъщеря си Малта, когато тя напредваше в ученето.

С безизразно лице тя се обърна и се загледа във водите на залива.

При достигането на сушата Алтея трябваше да приеме помощ при прекачването — следствие от полата, шапката и шала. Григ съумя да я раздразни, като я задържа по-дълго от необходимото. Тя се отскубна от ръката му и го погледна. Очакваше да открие весело пламъче в очите му, но вместо това видя тревога, изострила се, когато в следващия момент Алтея отново се вкопчи в него заради неочаквана слабост.

— Още не съм свикнала с твърда земя под краката си — извини се тя и за втори път се отдръпна.

По нареждане на Кайл моряците от предишните лодки бяха поръчали кола — открита двуместна карета. Кльощавият кочияш им отстъпи седалката.

— Нямате ли багаж? — изграчи момчето.

Алтея поклати глава.

— Без багаж, кочияшо. Закарай ни до дома на Вестрит. Търговският кръг.

Голият до кръста колар кимна и ѝ помогна да се качи. Когато и Кайл зае мястото си, момчето ловко скочи на гърба на кобилата си и я подкара. Подковите затрополиха по дъските на кея.

Девойката остана загледана право пред себе си, в калдъръмените улици. Тя нямаше никакво намерение да поддържа разговор: достатъчно ѝ беше, че трябва да търпи Кайл до себе си. Шумотевицата на града — минувачи и коли, виковете на пазарящи се, миризмите на чайни и ресторанти — всичко това ѝ се струваше някак далечно. Всеки път, когато тя и баща ѝ бяха влизали в пристанището, майка им бе идвала да ги посрещне. Тримата бяха поемали към дома пеш; по време на тази разходка Роника неизменно ги бе уведомявала за случвалото се в тяхно отсъствие. Почти в традиция се бе превърнало спирането в някоя от чайните, където да похапнат топли кифлички и студен чай.

Алтея въздъхна.

— Алтея, добре ли си? — намеси се Кайл.

— Колкото бих могла да очаквам, благодаря — сковано отвърна тя.

Кайл се размърда неспокойно и безшумно прочисти гърло с видимото намерение да каже още нещо. За щастие полуголото момче вече спираше пред дома. Още преди Кайл да е помръднал, кочияшът вече бе скочил долу и протягаше ръка към Алтея, за да ѝ помогне да слезе. Тя му се усмихна и получи сходен отговор.

Миг по-късно вратата на дома ѝ се отвори и Кефрия изскочи навън, ридаейки:

— Кайл! Толкова се радвам, че се прибра. Тук всичко е нетърпимо!

Силдин и Малта изникнаха по петите на майка си, хвърлила се да прегръща съпруга си. Следваше ги и друго момче, което изглеждаше смътно познато. Най-вероятно някакъв братовчед.

— И аз се радвам да те видя, Кефрия — хапливо промърмори Алтея и се отправи към вратата.

Вътре бе сенчесто и прохладно. За момент девойката остана неподвижна, за да позволи на погледа си да привикне. Някаква непозната жена с купа ароматна вода и кърпа изникна насреща ѝ и поде официално приветствие. Алтея махна с ръка.

— Благодаря ти, но не е нужно. Аз съм Алтея, живея тук. Къде е баща ми? В кабинета си ли?

Стори ѝ се, че е зърнала проблясък съчувствие в очите на жената.

— От много дни той не е достатъчно добре, за да посещава тази стая, госпожице Алтея. Баща ви е в спалнята си; майка ви е при него.

Със звънък тропот върху плочките Алтея се затича по коридора. Не успя да достигне спалнята: майка ѝ изникна на прага, притеснено намръщена.

— Какво става? — остро попита тя. И в следващия момент разпозна дъщеря си. — Най-сетне! Къде е Кайл?

— Отвън. Татко още ли е зле? Минаха месеци, по това време очаквах, че…

— Баща ти умира, Алтея.

Трябваше да изминат няколко секунди, преди девойката да се опомни. Тогава тя забеляза угасналия поглед в очите на майка си. По лицето на Роника личаха бръчки, които не бяха го грозили по време на отплаването. И раменете ѝ се бяха привели по начин, какъвто Алтея виждаше за пръв път.

Сърцето ѝ все още оставаше сковано от думите, изречени от майка ѝ току-що. Въпреки това Алтея разбираше, че те са били подтикнати от безнадеждност. С тази откровеност Роника се надяваше да ѝ спести бавната мъка на осъзнаването.

Девойката направи крачка към нея, но опитът за прегръдка не се състоя: майка ѝ отблъсна ръцете ѝ. И Алтея спря веднага. Сълзливите прегръдки и плачът над раменете не бяха от нещата, които Роника Вестрит си позволяваше. Тя се превиваше под тежестта на мъката си, но не бе премазана от нея.

— Върви при баща си. Почти всеки час той пита за теб. Аз трябва да говоря с Кайл. Предстоят приготовления, а се боя, че не разполагаме с много от време. Хайде, отивай.

Тя бързо потупа дъщеря си по рамото и бързо закрачи по коридора.

Алтея погледна по посока на отдалечаващите се крачки, преди да отвори вратата на спалнята.

Тази стая не ѝ беше позната. Като малка Алтея не бе имала право да влиза там. След всяко свое пътуване баща ѝ се бе оттеглял в нея, за да прекара време с майка ѝ. Алтея бе ненавиждала последващите утрини, в които не ѝ бе позволено да ги безпокои. А когато бе пораснала достатъчно, за да разбере причината, поради която родителите ѝ ценят усамотението си, тя бе започнала да отбягва помещението умишлено. Все пак си спомняше, че то е обширно и ярко, с големи прозорци, обзаведено с екзотични мебели и тъкани от многобройни пътувания. По белите стени бяха висели ветрила и маски, гоблени от мъниста и пейзажи от кована мед. Креватът бе от тиково дърво, украсен с дърворезба, а през зимата над матрака винаги бяха лежали пухени завивки. Лете вази с цветя бяха отдавали аромат, примесен с розовото ухание на хладни памучни чаршафи.

Отвъд вратата имаше сумрак. Миризмата на цветя отдавна бе прогонена от киселеещата миризма на болест, примесена с оттенъка на лекарства. Прозорците стояха затворени, със спуснати завеси, които да пропъждат светлината на деня.

Алтея плахо пристъпи в стаята. За пореден път очите ѝ трябваше да привикват към нова атмосфера.

— Тате? — колебливо се обърна тя към леглото. Неподвижна издутина лежеше под завивките; отговор не последва.

Девойката се приближи до един от прозорците и отмести тежката завеса. Влезлият лъч следобедна светлина попадна върху изпосталяла жълта ръка, положена върху юргана. Тази ръка напомняше на сгърчените нокти на мъртва птица.

Алтея прекоси стаята и се настани на стола край леглото — мястото, от което майка ѝ несъмнено не се бе отделяла през цялото това време. Тя обожаваше баща си, но не можа да не изпита отврата, когато сплете пръсти с тези на отпуснатата ръка. Мускулите и мазолите бяха напуснали десницата.

Тя се приведе напред, към лицето му.

— Тате?

Той бе починал. Поне това бе първата ѝ мисъл при вида на лицето му. Последвалото хрипливо вдишване я накара да осъзнае грешката си.

— Алтея.

Гласът се давеше от храчки. Лепнещите от немиене клепачи се повдигнаха. Нямаше и следа от някогашния остър тъмноок взор: тези очи бяха кървясали, хлътнали и пожълтели. И се нуждаеха от миг, за да се съсредоточат върху нея. През това време Алтея се стараеше да скрие ужаса от лицето си.

— Върнах се, тате — с пресилена радост каза тя. Сякаш това щеше да промени нещо.

Ръката му немощно се раздвижи в нейната. Очите се затвориха отново.

— Аз умирам — гневно и отчаяно изхриптя Ефрън.

— Глупости, тате, ти ще се оправиш, ще…

— Мълчи. — Думата бе прошепната, но пак си оставаше заповед, дошла от капитана и бащата. — Само едно нещо е от значение. Отнесете ме до Вивачия. Трябва да умра на палубата ѝ. Трябва.

— Зная — каза тя. Болката, започнала да стяга сърцето ѝ, неочаквано притихна. В момента нямаше време за това. — Ще се погрижа.

— Незабавно — предупреди баща ѝ. Шепотът му звучеше клокочещо. Нова вълна отчаяние заплаши да повали Алтея, но девойката се овладя.

— Няма да те разочаровам — обеща тя. Ръката му отново трепна и освободи нейната. — Ще се заема веднага.

Тя се надигна от стола. Баща ѝ се закашля и успя да изрече:

— Алтея!

Девойката спря. Още няколко мига Ефрън се бори да си поеме дъх, преди да изхрипти:

— Кефрия и децата ѝ… Те не приличат на теб. Те не са като теб. — Той отново вдиша трескаво. — Аз трябваше да се погрижа за тях. Трябваше…

Баща ѝ искаше да каже и още нещо, но не намираше сили.

— Разбира се. Ти се грижеше добре за всички ни. Не се тревожи за това сега. Всичко ще бъде наред, обещавам ти.

Едва по средата на коридора тя осъзна думите си. Какво бе имала предвид тя с това обещание? Че ще се погрижи той да умре на борда на живия кораб, който бе ръководил толкова години! Странно понятие за наред.

С непоклатима увереност тя знаеше, че когато настъпи и нейното време да умре, стига да можеше да се раздели с живота на борда на Вивачия, за нея също всичко щеше да бъде наред.

Тя прокара длан над лицето си. Струваше ѝ се, че се е събудила току-що. Бузите ѝ бяха влажни. Така и не бе усетила плача си. Не, сега не беше моментът за това. Нямаше време да чувства и ридае.

Пред къщата тя едва не се сблъска със струпаните там хора. За момент премигна, заслепена от слънцето, преди да осъзнае, че това са майка ѝ, Кайл, Кефрия и децата. Всички те мълчаливо се взираха в нея.

За момент тя също се вторачи, преди да каже:

— Отивам да приготвя кораба. След един час донесете татко.

Кайл се навъси и понечи да каже нещо, ала бе изпреварен от кимването на майка ѝ:

— Стори го.

Дори тези две думи бяха мъчителни за Роника. Трудно бе да се говори през сковано от мъка гърло.

— Побързай — успя да добави майка ѝ. Алтея кимна и се отдалечи. Тя бе решила да стигне до пристанището пеш: за времето, необходимо на някой вестоносец да стигне до града и да поръча кола, девойката почти щеше да е пристигнала.

— Поне изпратете някоя слугиня с нея! — долетя гневното възклицание на Кайл. А майка ѝ отвърна, по-тихо:

— Не. Остави я. Вече няма време за церемонии. Елате да ми помогнете да приготвим носилката.

Близо до пристанището роклята ѝ вече бе подгизнала от пот. Това я накара да прокълне съдбата, обрекла я да бъде жена и носи подобни дрехи. В следващия миг тя отправяше благодарност към Са, защото в данъчните докове тъкмо се освобождаваше място, което Вивачия заемаше. Алтея зачака нетърпеливо. Още докато корабът биваше привързван, тя сграбчи полите си и скочи на палубата.

Гантри, заместникът на Кайл, стоеше на предната палуба с ръце на кръста. Вихрената Алтеина поява го сепна. Личеше, че неотдавна той е участвал в някакво сбиване: едната половина на лицето му бе подпухнала, започнала да почервенява. Тази мисъл бе само мимолетно отбелязана от съзнанието ѝ: задача на първия помощник беше да поддържа реда сред екипажа, а краят на всеки курс винаги бе съпроводен от известни търкания. Толкова близо до свободата дисциплината винаги се изкушаваше.

Само че смръщването му бе насочено към нея.

— Госпожице Алтея. Какво правите тук?

Той звучеше разгневен.

Във всеки един друг момент тя би отделила от времето си да се наскърби. Но в този случай се ограничи да отвърне:

— Баща ми умира. Дойдох да подготвя кораба.

Това обяснение не намали враждебния му вид, но прибави покорство към тона му.

— Какво желаете да бъде сторено?

Тя притисна ръка към слепоочието си. Какви приготовления бяха предшествали смъртта на дядо ѝ? Това се бе случило преди много време, но пък от нея се очакваше да знае тези неща. Алтея бавно си пое дъх, за да се успокои, а после неочаквано коленичи и отпусна длан върху дъските на палубата. Вивачия. Много скоро тя щеше да оживее.

— Трябва да издигнем навес върху палубата. Ето там. Покрийте го с платнище. И нека бъде разположен на прохладно място.

— Защо да не го отнесем в каютата му? — осведоми се Гантри.

— Защото не се прави така — отвърна Алтея. — Той трябва да лежи направо върху палубата. И трябва да има достатъчно място, за да могат всички роднини да присъстват. Пригответе пейки за бдящите.

— Предстои ми да разтоварвам кораб — тросна се офицерът. — Някои от стоките имат ограничена трайност и трябва да бъдат свалени на сушата колкото се може по-скоро. Как очаквате екипажът ми да стори всичко това, като същевременно ви издига шатра? И как изобщо хората ми да работят при такива условия?

Така запита той, пред целия екипаж. В тона му се долавяше предизвикателство.

Алтея неразбиращо се взираше в него. Какво го бе прихванало, за да спори с нея точно в този момент? Нима той не разбираше значимостта на случващото се? Най-вероятно не. Той беше човек на Кайл; нямаше никаква представа за същината на живите кораби.

В следващия момент тя чу гласа си да изрича със същата суровост, с която баща ѝ се бе обръщал към Брашън в трудни моменти.

— Намерете начин да се оправите — каза тя и отметна глава, преди да хвърли поглед към палубата. Моряците бяха преустановили работата си, заслушани. В някои лица тя видя разбиране и съчувствие, върху други личеше единствено увлечението, с което човек наблюдава сблъсъка на чужди воли.

Към следващите си думи тя прибави известна хапливост:

— Ако чувстваш, че няма да се справиш, възложи работата на Брашън. Той няма да се затрудни. — Алтея започна да му обръща гръб, сетне спря. — Всъщност това е най-доброто решение. Нека Брашън да се заеме с издигането на навеса за капитан Вестрит. Така подобава, защото той е негов заместник. А ти се погрижи за разтоварването.

— На борда може да има само един капитан — отбеляза Гантри. Тези думи той бе произнесъл загледан встрани. Въпреки това тя избра да отговори.

— Именно, моряко. И когато капитан Вестрит е на борда, той е този капитан. Съмнявам се, че ще намериш много хора, които биха оспорили това. — Девойката погледна към корабния дърводелец. Каквато и неприязън да изпитваше към него, тя не можеше да отрече непоколебимата му лоялност към баща ѝ. Затова тя му каза: — Погрижи се Брашън да получи цялата необходима помощ. И работи бързо, баща ми скоро ще пристигне. Това е последният път, в който той стъпва на борда; бих искала да види Вивачия в отлично състояние и с работещ екипаж.

Тази простичка молба се оказа напълно достатъчна. Неочаквано осъзнаване изникна върху лицето му, а погледът, с който дърводелецът се обърна към другарите си, разпространи тази реализация. Това наистина се случваше и бе неотложно. Мъжът, на когото бяха служили, някои от тях в продължение на повече от две десетилетия, пристигаше на борда да умре. Той често се бе хвалил, че това е най-подбраният екипаж в цял Бингтаун. И определено най-добре платеният.

— Ще намеря Брашън — увери я дърводелецът и се отдалечи с целенасочена походка.

Гантри си пое дъх с видимото намерение да го повика обратно. Но след миг пауза той започна да издава заповеди, свързани с разтоварването. При това леко се извърна, за да не вижда Алтея. Тази му постъпка на загърбване породи нов приплам на гняв — преди девойката да си припомни, че в момента не може да се занимава с дребнавостта му. Нейният баща умираше.

Вместо това тя отиде при майстора на платна, за да му поръча да приготви материал за навеса. При връщането си на палубата девойката завари Брашън да разговаря с дърводелеца. Бившият помощник-капитан посочваше различни места сред въжетата: очевидно двамата обсъждаха прикрепването на покривалото.

Когато Брашън се обърна към нея, тя забеляза подутината над лявото му око. Противникът на Гантри ставаше ясен. Каквото и да бе предизвикало неразбирателството, то бе разрешено по обичайния начин.

Сега не ѝ оставаше друго, освен да наблюдава и изчаква. Тя бе поверила командването на Брашън и той се бе заел. От баща си бе научила едно: възложиш ли нещо някому, не се намесваш в работата му. Освен това не ѝ се искаше да слуша мърморенето на Гантри как тя им пречела. Тъй като нямаше къде другаде да иде, Алтея се оттегли в каютата си.

Помещението бе опразнено; единствено картината, изобразяваща Вивачия, все още стоеше на стената. Видът на пустите лавици я прониза с неочаквано силна болка. Всичките ѝ принадлежности бяха прилежно подредени в няколко отворени товарни сандъка. На пода лежаха дъски, пирони и чук. Ето от каква задача нареждането ѝ бе откъснало Брашън.

Девойката приседна на леглото си и се загледа в сандъците. Някакво трудолюбиво създание у нея искаше да приседне на пода и да довърши опаковането. Борбеността я подтикваше да започне да изважда нещата си и да ги върне обратно. Известно време тя остана да се олюлява между тези две противоположности, без да прави нищо.

Скръбта я връхлетя неочаквано и задушаващо. Риданията отказваха да се отронят; буцата в гърлото не допускаше дори дъх. Нуждата да заплаче буквално я давеше. С мъка тя отвори уста. Най-сетне успяла да изпълни гърдите си с въздух, Алтея можа единствено да изхлипа. Сълзите рукнаха по лицето ѝ, а тя нямаше носна кърпичка, можеше да се избърше само с ръкава или с полата си… и що за безсърдечно създание можеше да мисли за носни кърпи в подобен момент? Тя зарови глава в шепи и престана с опитите да удържа сълзите.

Всички те се движеха заедно като кокошки. И мърмореха едни към други по същия начин. А Уинтроу бе принуден да ги следва. Той не знаеше какво друго да стори. Вече пет дни бяха изминали от пристигането му в Бингтаун, без момчето да разбере причината, поради която са го повикали. Дядо му умираше, това му беше известно. Но той нямаше представа какво се очаква от него.

Умиращ, старецът бе дори още по-плашещ. Като малък Уинтроу се бе смущавал от жизнеността, излъчвана от дядо му. А сега чернотата на наближаващата смърт се изцеждаше от него, за да напои с мрака си стаята. По време на пътуването към дома Уинтроу се бе зарекъл да опознае дядо си поне малко в последните му дни. Но след пристигането се бе оказало, че вече е прекалено късно. Целия остатък от прословутата си сила капитан Ефрън Вестрит използваше, за да остава вкопчен в живота. С мъка той бе удържал душата си зад стиснати зъби, но не заради пристигналия да го посети внук. Не. Старецът очакваше единствено завръщането на кораба си.

Пък и Уинтроу така и не бе прекарал много време с дядо си. Почти веднага подир пристигането майка му го беше отвела при болника. Все още замаян от пътуването по море и прекосяването на града с карета, Уинтроу едва бе смогнал да осмисли, че тази ниска и тъмнокоса жена е майка му. Стаята, в която тя го отведе, беше сумрачна, прикрила се от светлината и топлината на деня. Вътре Уинтроу откри дребна старица да седи край леглото. А помещението бе непроветрено.

Възрастната жена се надигна в отговор на появата му, за да го прегърне. И сграбчи ръката му почти веднага след като майка му бе отдръпнала своя захват.

— Ефрън — тихо бе изрекла тя. — Ефрън, Уинтроу пристигна.

Някаква издутина в леглото се бе раздвижила и бе изрекла нещо, напомнящо отговор. Уинтроу бе стоял неподвижно, окован от пръстите на баба си. Все пак със закъснение бе смогнал да измърмори:

— Здравей, дядо. Дойдох да те посетя.

Може би старецът изобщо не бе чул, защото думите на внука му останаха без отговор. След още няколко мига болният хрипливо бе попитал:

— Корабът?

— Още не се е върнал — нежно бе отвърнала баба му.

Тримата — той, баба му и майка му — бяха постояли още малко. И когато възрастният човек не бе помръднал отново и не бе казал нищо повече, Роника бе изрекла:

— Мисля, че той иска да си почине, Уинтроу. Ще изпратя да те повикат, когато се почувства по-добре.

Това време така и не бе дошло. Сега баща му се бе прибрал, но личеше, че той се интересува единствено от вестта за наближаващата смърт на Ефрън Вестрит. Кайл забеляза по-големия си син, разбира се, и му кимна над рамото на съпругата си. Но тогава Кефрия започна да излива потока си от лоши новини и оплаквания. И Уинтроу остана да стои настрана, като някой непознат, докато Малта и по-малкият Силдин прегръщаха баща си. Най-сетне в оплакванията на Кефрия бе настъпила пауза, която да позволи на Уинтроу да пристъпи напред, да се поклони и да протегне ръка към баща си.

— Ето го и моя жрец — поздрави баща му. Тонът на тези думи не съдържаше очевиден присмех. И все пак последвалата реплика не изненада Уинтроу. — Сестра ти е станала по-висока от теб. И защо носиш роба като жена?

— Кайл! — смъмри го Кефрия. Но съпругът ѝ вече обръщаше гръб на Уинтроу, без да дочака отговор.

И докато леля му се отправяше към пристанището, Уинтроу последва близките си обратно в къщата. Възрастните вече обсъждаха най-добрия начин да пренесат Ефрън до кораба и последващите приготовления. Малта и Силдин напразно пристъпваха подире им и се опитваха да зададат някакъв въпрос, непрекъснато смълчавани от предупрежденията на баба си. Уинтроу крачеше последен, нито възрастен, нито дете, изолиран от участие в тази проява на чувства.

По пътя за насам той бе осъзнал, че няма представа какво да очаква. А пристигането, вместо да отстрани това му объркване, само го бе усилило. Първият му ден тук бе преминал предимно в разговори с майка му — и предимно изчерпвали се във възклицания за отслабналата му фигура. И носталгични реминисценции, които неизменно започваха с думите: Ти надали си спомняш това, но веднъж…

Малта, която някога не се отделяше от него, сега изпитваше открита омраза към него, задето той бе дръзнал да се прибере и да отнема от вниманието на майка им. Нейните обръщания към него представляваха редуване на превъзхождащо презрение с остроти под формата на реплики, привидно насочени към Силдин или слугите. Не помагаше и фактът, че едва на дванадесет тя действително бе по-висока от него и вече започваше да прилича на жена: нейната зрелост проличаваше в много по-голяма степен от неговото възмъжаване. Никой не би отгатнал, че той е по-големият от двамата. А Силдин, още пеленаче по времето, когато Уинтроу бе напуснал дома си, се отнасяше с пълно пренебрежение към по-големия си брат като към някакъв далечен роднина, който ще си замине скоро и с когото не си струва човек да си губи времето. Впрочем и самият Уинтроу също се надяваше на последното. Той знаеше, че е недостойно да очаква смъртта на дядо си, която щеше да означава край на принудителното посещение, но освен това знаеше, че не би могъл да отрече тази мисъл — това би бил друг вид лъжа.

Роднините спряха пред стаята на умиращия. Тук те снижиха гласове по начин, подобаващ за обсъждането на тайни. Уинтроу не разбираше това: премълчаването на смъртта нямаше да я отклони. А и надали възрастният човек копнееше да продължава да живее по подобен начин.

Той се насили да се вслуша в разговора.

— Мисля, че би било най-добре да не споменаваме за нищо от това — казваше в този момент баба му към баща му. Тя бе отпуснала ръка върху дръжката на вратата, но още не влизаше. Почти изглеждаше, че Роника се опитва да попречи на зет си да влезе в стаята.

По смръщения лоб на баща му личеше, че Кайл Хейвън не споделя мнението на своята тъща. Но съпругата му го държеше за ръката, гледаше към него умолително и не спираше да кима.

— Това само би го разстроило — намеси се Кефрия.

— И не би постигнало нищо — продължи баба му в пълно единомислие с дъщеря си. — Бяха ми нужни седмици, за да го убедя. Той се съгласи неохотно. Всяко оплакване само би подновило обсъждането. А уморен и измъчен той е изненадващо упорит.

Тя замълча. Двете жени се вгледаха в баща му, изискващи подчинение. Известно време той остана неподвижен, преди да отстъпи:

— Няма да повдигам темата веднага. Нека най-напред го отнесем до кораба. Това е най-важното.

— Именно — съгласи се бабата и най-сетне отвори вратата. Възрастните влязоха. Когато Малта и Силдин се опитаха да ги последват, Роника рязко препречи пътя им.

— Деца, вие тичайте при бавачката да ви преоблече. Преди това, Малта, ти върви при готвачката и ѝ кажи да приготви кошница с храна. Нека се погрижи и за допълнителни припаси.

За момент Роника мълчаливо се вгледа в Уинтроу в кратко колебание, преди да кимне рязко:

— Уинтроу, ти също ще трябва да се преоблечеш. Всички ще останем на борда на кораба до…

Внезапно тя замлъкна и пребледня. Някаква мисъл изникна върху лицето ѝ.

Уинтроу бе виждал този израз на осъзнаване и преди. Много пъти той бе придружавал целителите; и в много от тези пъти техните билки, тоници и докосвания се бяха оказвали безсилни да спрат напора на смъртта. В тези моменти грижата им се насочваше към скърбящите.

Ръцете на баба му рязко се повдигнаха към яката на дрехата ѝ, за да се вкопчат в нея. Устните ѝ трепнаха като в спазъм.

Момчето почувства истинско състрадание към възрастната жена и посегна да я прегърне. Но тя се отдръпна и го потупа успокояващо, макар и по начин, който почти се равняваше на отблъскване.

— Нищо ми няма, мили. Не ми обръщай внимание. Върви да се приготвиш, за да тръгнем заедно.

С тези думи тя затвори вратата в лицето му. Известно време Уинтроу остана загледан в преградата. А при обръщането си откри, че Малта и Силдин са се вторачили в него.

В първия момент той им отвърна с безизразен поглед. Сетне, тласнат от някакво отчаяние, което и сам не разбираше, юношата направи опит да възвърне връзката с най-близките си роднини.

— И ето че дядо ни умира — промълви той.

— Той цяло лято е седнал да умира. — С едно презрително тръсване на глава Малта успя едновременно да изрази мнението си и да се обърне. — Ела, Силдин. Ще помоля бавачката да ти приготви нещата.

Без да обръща никакво внимание на Уинтроу, тя отведе братчето си.

За момент юношата си каза, че не бива да се чувства наранен. Родителите му не възнамеряваха да го обиждат с отпращането му, а сестра му просто се чувстваше притеснена. В последвалия момент той разпозна лъжата и прие чувствата си, за да ги разбере. Майка му и баба му бяха прекалено заети. Баща му и сестра му умишлено се бяха опитали да го наранят, а Уинтроу бе им позволил да успеят в това начинание. Но тези случили се неща и изпитваните чувства не бяха недостатъци, към чието отстраняване да се стреми. Той не можеше да отрече чувствата си, не трябваше и да се опитва да ги промени.

— Приемай и се развивай — напомни си той. Болката започна да отслабва. С тази мисъл той отиде да се преоблече.

Брашън невярващо се взря в Алтея. Това бе последното, което му трябваше днес. Поне от изпитвания гняв имаше полза: гневът задържаше паниката настрана.

Той затвори вратата и коленичи на пода до нея. Бе влязъл в каютата, когато девойката по никакъв начин не бе отвърнала на почукванията му, прераснали в тропане с юмрук. Затова Брашън рязко бе блъснал вратата, очаквайки да бъде посрещнат със злоба. Вместо това той бе заварил девойката да лежи на пода, просната като някоя от припадащите героини от уличните театри. Само дето вместо да лежи с ръце под главата си, Алтея бе вкопчила пръсти в дъските.

Тя дишаше. Брашън се поколеба, преди леко да разтърси рамото ѝ.

— Госпожице — меко поде той. Но не успя да сдържи раздразнението си. — Събуди се, Алтея!

Девойката тихо простена, но не помръдна. Брашън отново се загледа замислено. Той трябваше да извика корабния хирург, но не му се искаше да създава поводи за суматоха. Пък и тя не би искала да бъде видяна в подобно състояние. Поне това важеше за старата Алтея. Това просване върху дъските въобще не беше типично за нея. Както не беше типично да прекара остатъка от пътуването до дома послушно в каютата си. Бледата ѝ кожа и изпосталялото лице също не му харесваха.

Той се огледа, повдигна девойката и я постави върху оголения матрак на леглото.

— Алтея?

Този път клепачите ѝ трепнаха и се отвориха.

— Когато вятърът издува платната ти, ти разсичаш вълните като нажежен нож през масло — със занесена усмивка му каза тя. Погледът ѝ също бе занесен, изменен. Неочакваната чувственост на думите ѝ едва не накара Брашън да се усмихне на свой ред.

— Припаднала ли беше? — прямо попита той.

Унесът рязко избяга от погледа ѝ.

— Не… Не точно. Просто не можех да се задържа…

Девойката замълча и се надигна от кревата. Първата ѝ стъпка бе несигурна, но въпреки това тя подмина протегнатата в подкрепа ръка и сама се опря на стената. Алтея се загледа в дъските ѝ.

— Приготвихте ли мястото? — дрезгаво каза младата жена.

Брашън кимна. Тя повтори жеста му.

— Споделям скръбта ти, Алтея. Той беше много важен за мен.

— Той още не е мъртъв — сопна се девойката, прокара ръце през лицето си и нагоре през косата. Очевидно решила, че това е достатъчна грижа за вида ѝ, тя напусна каютата. След миг Брашън я последва. Това вече бе типично за Алтея. За нея бе недопустима мисълта, че съществуват и други хора. Тя се бе отнесла към признанието за мъката му като към нещо, казано само по обичай. Интересно дали тя някога се бе замисляла какво означаваше смъртта на баща ѝ за него или за екипажа. В Бингтаун трудно можеше да се намери по-открит и честен човек от капитан Вестрит. Дали Алтея имаше представа колко рядко се случваше някой капитан да изпитва истинска грижа за екипажа си? Не. Нямаше как. Тя никога не бе служила на борда на съд, където за дажби се раздаваха червясали сухари и почти отровно осолено свинско. Тя не бе виждала как помощник-капитанът пребива до смърт моряк, който не е изпълнил нареждането му достатъчно бързо. Самият Вестрит никога не търпеше размотаване, но от такъв работник той просто би се отървал още в следващото пристанище. И освен това си бе направил труда да подбере хората си. На кораба му не служеха произволно наети люде, а моряци, които Вестрит сам бе обучил и познаваше.

Тези моряци също бяха познавали своя капитан и бяха вярвали в него. Брашън знаеше за случаи, в които негови другари са отказвали предложения за по-високи длъжности само за да останат на борда на Вивачия. По бингтаунските стандарти някои от екипажа на Ефрън Вестрит бяха прекалено възрастни, за да плават, но той продължаваше да ги държи край себе си заради богатия им опит, който те да предадат на млади и силни другари. На тях капитан Вестрит бе поверил кораба си, а те му бяха поверили бъднините си. Много скоро Вивачия щеше да стане нейна. Дано Са благоволеше да ѝ даде разумността и морала да следва примера на баща си. Мнозина от по-възрастните моряци нямаха друг дом освен Вивачия.

Макар и млад, Брашън също бе един от тях.

Глава шеста

Събуждането на Вивачия

На борда те го внесоха на носилка. Именно тази гледка накара сърцето на Брашън да се свие и неочаквани сълзи да прогорят очите му. Едва в момента, в който бе зърнал отпуснатото тяло под ленената завивка, той бе осъзнал истински случващото се: капитанът му се връщаше на борда, за да умре. Видяното бе накарало Брашън да осъзнае, че той тайно се е надявал състоянието на Ефрън Вестрит да не е чак толкова лошо, че по някакъв чудодеен начин морският въздух и допирът до палубата на собствения му кораб ще го излекуват. Надежда, погинала в мига на осъзнаването си.

Той остана почтително отдръпнат, за да направи място за Кайл, който надзираваше пренасянето на своя тъст по дъсчения мост. Носилката бе поставена под навеса, издигнат припряно. Алтея, пребледняла като слонова кост, вече изчакваше там, за да го посрещне. Останалите близки бавно крачеха след носилката, а когато тя бе поставена на уреченото място, се настаниха наоколо — като гости, заемащи местата си край трапеза. Съпругата и по-голямата му дъщеря изглеждаха едновременно уплашени и съкрушени. Внуците, сред които имаше и някакво по-голямо момче, изглеждаха предимно объркани. Кайл остана встрани от всички тях; върху лицето му бе застинало неодобрение: странна мимика за момент като този.

След няколко минути Алтея се откъсна от унеса си. Тя тихо се отдалечи и се върна с кана вода и чаша. Девойката коленичи на палубата и предложи на баща си да пие.

В първото раздвижване от появата си на борда Ефрън повдигна глава и успя да отпие глътка. Лек жест на костеливата му ръка напомни, че близките му трябва да го преместят от носилката и да го положат върху палубата. Брашън установи, че веднага се е приближил в отговор на този жест — нещо, превърнало се в даденост за службата му на борда. Той осъзна, че Кайл го гледа навъсено, но не обърна внимание, а коленичи край носилката на своя капитан.

— Ако разрешите, сър — тихо каза той и зачака слабото кимване, съчетало разпознаване и разрешение. Алтея изникна край тях и хвана краката на баща си. Брашън повдигна по-голямата част от тежестта на възрастния човек. Особена тежест нямаше, защото покрай болестта Ефрън бе отслабнал; освен това той не беше и чак толкова възрастен.

Брашън внимателно отпусна тялото му върху дъските на палубата. Вместо да се навъси заради твърдостта им, капитанът въздъхна облекчено. Очите му се отвориха и подириха Алтея. Частица от някогашния им блясък придружи тихата му заповед.

— Алтея. Донеси парчето от фигурата.

За момент в погледа ѝ изникна ужас. Устните ѝ се притиснаха. Инстинктивно Брашън започна да се отдръпва. Капитан Вестрит не би искал елемента, освен ако не усещаше, че смъртта му наближава. В тези мигове той трябваше да остане край близките си.

Изненадващо силна хватка попречи на оттеглянето му. Дългите пръсти на капитана се вкопчиха в китката му и го накараха да пристъпи обратно. Брашън доближи глава, за да не пропусне думите на капитана, без да обръща внимание на миризмата на смърт.

— Върви с нея, синко. Тя ще се нуждае от помощта ти. Помагай ѝ.

Гласът на Вестрит хриптеше. Брашън кимна и капитанът го пусна. Докато бившият заместник се надигаше, умиращият заговори отново:

— Ти беше добър моряк, Брашън. — Сега той говореше ясно и изненадващо високо. Може би искаше не само близките му, а и всички останали да чуят.

След един бавно поет дъх капитанът продължи.

— Не бих могъл да се оплача нито от теб, нито от работата ти. — Нов дъх. — Ако можех да продължа да плавам, друг не бих избрал за свой помощник.

Последните думи се завалиха в хрип. Погледът му рязко напусна лицето на Брашън, за да се насочи право към намръщения Кайл.

— Но аз никога повече няма да плавам. Вивачия никога повече няма да бъде моя.

За него ставаше все по-трудно да говори; устните му започваха да посиняват. Усилията му не намираха въздух за нови думи. Ръката му се сви в юмрук и направи рязък жест, който би останал неразбираем за повечето хора. Но Брашън скочи на крака и се втурна да помогне на Алтея.

Тайната на фигурата бе известна на малцина. Ефрън я бе споделил с Брашън скоро след назначаването му за помощник-капитан. Сред резбованите къдрици на фигурата имаше скрит лост, който освобождаваше дълго гладко парче от изграждащото я дърво. То бе част от процедура, която не бе задължителна, но се смяташе, че е полезна: ако умиращият стиснеше това парче по време на последните си мигове, по-голяма част от същината и мъдростта му щеше да се влее в кораба. Ефрън му бе разкрил тайната и бе демонстрирал механизма, за да може Брашън да му донесе парчето в случая на някое бедствие. Това беше дълг, който помощникът искрено се бе надявал никога да не изпълни.

Той откри Алтея почти застанала надолу с главата на бушприта в опита си да освободи парчето. Безмълвно помощникът я сграбчи за кръста и я спусна в по-удобна позиция.

— Благодаря — изсумтя девойката и издърпа парчето. Брашън с лекота я издърпа и я остави на палубата. Алтея веднага се затича обратно към баща си, стиснала безценния къс в пестника си. Брашън я последва веднага.

Двамата пристигнаха почти в последния момент. На Ефрън Вестрит не се полагаше спокойна смърт. Вместо да затвори очи и да заспи завинаги, той се бореше с нея — както се бе сражавал с всичко, заставало насреща му.

Алтея му предложи парчето и той го сграбчи с цялата си сила.

— Давя се — промълви той. — Давя се върху суха палуба.

За момент Алтея и баща ѝ останаха застинали, всеки от тях стиснал единия край на парчето. Сълзи се стичаха открито по изпосталялото ѝ лице. Очите ѝ бяха разтворени широко, загледани в тъмните очи на баща си. Тя знаеше, че не може да стори нищо за него, но и нямаше намерение да се крие от скръбта.

Свободната ръка на Ефрън диреше нещо невидимо върху дъските — нещо, за което да се захване сред гладкостта им. Капитанът успя да си поеме нов, клокочещ дъх. Кървава пяна бе започнала да изниква в крайчетата на устата му. Останалите роднини се приведоха около тях. Поразена от мъка, по-голямата сестра стоеше вкопчена в майка си. Майката шепнеше в косата ѝ. Момичето плачеше, сполетяно от някакъв ужас, и стискаше обърканото си братче. По-големият внук стоеше настрана, с пребледняло и изопнато лице на човек, който изтърпява болка. Със скръстени ръце Кайл стоеше край нозете на умиращия. Брашън нямаше представа за мислите, които се криеха зад безизразното му лице.

На почтително разстояние от навеса бе изникнал втори кръг. Стиснали шапки, моряците бяха дошли да изпратят своя капитан.

— Алтея! — неочаквано извика съпругата на капитана. Едновременно с това тя избута по-голямата си дъщеря напред, към баща ѝ. — Трябва да го направиш — продължи възрастната жена с тих, странно натъртващ глас — Знаеш, че трябва.

Тя приличаше на жена, принудена да изпълни някакъв неприятен дълг. Лицето на по-голямата дъщеря — Кефрия — съчетаваше срам с решителност.

Кефрия се отпусна на колене край сестра си и протегна бледна, трепереща ръка. Брашън реши, че тя ще докосне баща си, но вместо това младата жена стисна парчето дърво под ръката на Алтея. С този жест тя предявяваше правото си да наследи кораба. А майката потвърди:

— Отдръпни се, Алтея. По старшинство този кораб принадлежи на сестра ти. Такава е волята на баща ти.

Гласът на майката трепереше по време на изричането на горните думи, но въпреки това те бяха учленени ясно.

Алтея невярващо повдигна глава. Очите ѝ се плъзнаха по чуждата ръка, допряла юмрук под нейния, за да достигнат до сестриното лице.

— Кефрия? — объркано попита тя. — Не говориш сериозно!

Колебание изникна върху лика на голямата сестра. Тя погледна към майката.

— Напротив! — заяви Роника Вестрит, почти с ожесточение. — Така ще бъде, Алтея. Така трябва да бъде, за доброто на всички ни.

— Тате? — съкрушено попита Алтея.

Тъмните очи на баща ѝ не се бяха отделяли от лицето ѝ. Устните му се раздвижиха в последни думи.

— … пусни…

Някога Брашън бе работил на кораб, където помощник-капитанът не се свенеше да размахва свайката си. Въпросният офицер я бе използвал предимно да хласва по тила онези моряци, които по негова преценка не отдаваха необходимото усърдие на задълженията си. Неведнъж Брашън бе ставал неволен свидетел на изражението на удряните моряци, особено добре познаваше закъснението, с което съзнанието осмисляше болката. Именно такова закъсняло осъзнаване на болката показваше лицето на Алтея в настоящия момент. Нейните пръсти престанаха да стискат дървения елемент; отпуснаха се и подириха свободната ръка на Ефрън, за да се вкопчат в тях удавнически. Той все така се мъчеше да каже нещо. Устата му се разтваряше напразно.

— Тате… — отново прошепна тя. Гърбът на капитана се изви; гърдите се повдигнаха в стремежа си да открият въздух. Ефрън извъртя глава към нея, преди неочаквано да рухне обратно върху палубата. Дългата битка бе приключила. Животът и желанието за борба изгаснаха от очите му. Тялото се отпусна на палубата в привидно желание да се слее с дървото. Ръката му се отдръпна от парчето. Кефрия се надигна, а Алтея се отпусна напред, положи ръка върху гръдта на баща си и заплака безнадеждно, без да се срамува от сълзите си.

Така тя не видя онова, на което Брашън стана свидетел. Изправилата се Кефрия предаде парчето дърво на изчакващия си съпруг. С невярващ поглед Брашън наблюдаваше как Кайл приема и се отдалечава от тях с вида на горд притежател. За момент Брашън понечи да го последва. В следващия миг той размисли. При всички положения корабът щеше да оживее. Вече му се струваше, че Вивачия изглежда по-различно; връщането на парчето просто щеше да ускори процеса.

Но обещанието, което той бе дал на капитана си, сега придобиваше съвсем ново значение.

Върви с нея, синко. Тя ще се нуждае от помощта ти. Помагай ѝ.

Капитан Вестрит не бе имал предвид помощ в изваждането на парчето или дните непосредствено след смъртта си. Сърцето на Брашън се сви заради първите наченки на разбиране.

Усетила нечии ръце да стискат раменете ѝ, Алтея се освободи от тях. Личността на притежателя им не я интересуваше. Само в рамките на мигове тя бе изгубила баща си и Вивачия. По-безболезнено би било да изгуби собствения си живот.

Не е справедливо, помисли си тя. Немислимите неща трябваше да я връхлитат отделно. Ако тези събития се бяха случили последователно, тя щеше да измисли начин да се справи с тях. Но всеки опит да осмисли смъртта на баща си донасяше спомена за загубата на кораба. А в същото време Алтея не можеше да мисли за това, не и край мъртвото тяло на баща си. Защото тогава би ѝ се наложило да се замисли как бащата, когото тя бе боготворяла, я бе предал по такъв начин. Болката бе съкрушителна, но за гнева си тя се боеше дори да мисли. Ако му се оставеше, той щеше да я погълне изцяло, да остави подире си единствено пепел.

Ръцете се появиха отново, отпуснаха се върху сведените ѝ рамене и ги стиснаха.

— Махай се, Брашън — безсилно промълви тя. Но вече не разполагаше с волята да се отскубне. Топлината и силата на ръцете върху раменете ѝ прекалено много приличаха на успокояващия бащин допир. Понякога баща ѝ се бе приближавал до нея по време на някое от дежурствата ѝ край кормилото. (Когато поискаше, той можеше да се придвижва безшумно като призрак. Това бе известно на целия му екипаж. Хората му знаеха, че във всеки един момент капитанът може да изникне край тях, за да огледа преценяващо работата им.) В онези случаи тя стоеше край кормилото, отпуснала ръце върху него, и усещаше появата на баща си едва по силния одобрителен допир върху раменете си. След това той се отдалечаваше или оставаше край нея, за да изпуши една лула, загледан в нощта, водата и в дъщеря си, насочваща кораба му сред тях.

По някаква причина този спомен ѝ даде сили. Остротата на мъката ѝ се отдръпна в пулсираща буца страдание. Алтея се надигна и изправи рамене. Тя вече не разбираше нищо; не разбираше как той можеше да умре и да я остави, нито как е могъл да ѝ вземе кораба и да го даде на сестра ѝ.

— Имаше случаи, в които нарежданията му ми се струваха неразбираеми. Но ако просто се завтечах да ги изпълня, всичко се подреждаше. Винаги се подреждаше — промълви тя.

Тя се обърна, очаквайки да види Брашън пред себе си. Вместо това там стоеше Уинтроу. Това почти я разгневи. За какъв се смяташе той, да я докосва по такъв фамилиарен начин? Или да се усмихва в далечно подобие на бащината ѝ мимика:

— Убеден съм, че и този път ще бъде така, лельо Алтея. Защото не само по волята на твоя баща ние приемаме трагедията и разочарованията, но и по волята на Са. Ако понасяме онова, което той ни изпраща, той винаги ни възнаграждава.

— Затваряй си човката — ожесточено просъска тя. На всичкото отгоре дребосъкът си позволяваше да ръси баналности пред нея. Синът на Кайл, който щеше да получи всичко, изгубено от нея. Несъмнено тази съдба той щеше да понесе лесно.

Шокираното му изражение едва не я накара да се изсмее с глас. Той отпусна ръце и направи крачка назад.

— Алтея! — в смаяно възмущение възкликна майка ѝ.

По-малката сестра прокара ръкав през лицето си и на свой ред гневно се вторачи в Роника.

— Не си мисли, че не зная чия е била идеята Кефрия да наследи кораба — разгорещено предупреди тя.

— Алтея! — проплака Кефрия. Болката в гласа ѝ звучеше почти истинска, почти достатъчна, за да разчувства сестра ѝ. Някога двете бяха толкова близки…

Но тогава Кайл се появи отново и гневно обяви:

— Нещо не е наред. Парчето не иска да влезе обратно.

Всички погледи се насочиха към него. Нетърпеливото раздразнение в гласа му бе прозвучало прекалено кощунствено край неподвижното тяло, останало да лежи на палубата.

За момент мълчанието остана да тежи сред тях; сетне дори Кайл придоби засрамен вид. Той продължаваше да стиска сребристосивия елемент и да мести очи по протежението му. Алтея бавно си пое дъх, ала гласът на Брашън я изпревари, пропит с изпепеляващ сарказъм.

— Може би не ти е известно, че само някой от наследниците на рода може да събуди жив кораб?

С това си обаждане бившият помощник привлече мълнията на Кайловия гняв върху себе си. Алтея никога не го беше виждала толкова червен.

— Кой ти е дал правото да се обаждаш, мръсен помияр? Ти ще бъдеш първият, който ще изчезне от този кораб!

— Точно така — спокойно потвърди Брашън. — Но не и преди да съм изпълнил и последния си дълг към своя капитан. Макар и умиращ, той говореше достатъчно ясно. Помагай ѝ. Така ми каза той. Не се съмнявам, че ти също чу. Точно това възнамерявам да сторя. Дай парчето на Алтея. Ако не друго, поне на нея се пада да съживи кораба.

Той никога не знае кога да замълчи. Това бе най-голямата критика, която баща ѝ бе отправял към младия си заместник. И все пак това си оплакване капитан Вестрит винаги бе придружавал с одобрително възхищение в тона си. По-рано Алтея не бе разбирала тези му думи. Сега ги разбираше. Брашън стоеше на палубата, окъсан досущ като останалите моряци, и се осмеляваше да държи сметка на човека, командвал кораба в продължение на цялото пътуване. Току-що бе чул уволнението си, а не бе трепнал. Тя знаеше, че Кайл никога няма да се съгласи. И самата тя дори не смееше да се надява. Но с отправянето на това искане Брашън бе демонстрирал онези качества, накарали баща ѝ да го избере за свой старши помощник.

Кайл продължаваше да гледа мрачно. Той плъзна поглед по скърбящите роднини, но Алтея можеше да усети, че той осъзнава вниманието на всички останали моряци, а също и на зяпачите на кея, струпали се да видят събуждането на поредния жив кораб.

В крайна сметка той реши да подмине думите на Брашън.

— Уинтроу! — нареди капитанът с глас, отсякъл като удар на бич. — Вземи парчето и съживи кораба.

Всички погледнаха към момчето. Лицето му пребледня, а очите се разшириха. Устните му трепнаха, преди да се овладеят. То бавно си пое дъх.

— Нямам право.

Думите не бяха изречени високо, но звънкият глас се разнесе ясно.

— Глупости. Нима не си не само Хейвън, но и Вестрит? Ти имаш пълното право, един ден този кораб ще стане твой. Вземи парчето и го постави обратно.

Момчето погледна баща си неразбиращо. Следващите му думи звучаха нестройно:

— Аз бях обречен да стана жрец на Са. Един жрец не може да притежава нищо.

Върху челото на Кайл започваше да пулсира гневна жила.

— Са да върви по дяволите. Майка ти те обрече, не аз. И аз те вземам обратно. А ти ще вземеш този елемент и ще събудиш кораба!

Едновременно с тези си думи той пристъпи напред, за да сграбчи най-големия си син за рамото. Момчето се опита да не се свива, но смущението му бе видно. А Кефрия и Роника изглеждаха втрещени от богохулството му.

Мъката на Алтея се бе отдръпнала от нея, оставила я способна да долавя чувствата, но не и да ги изпитва. Тя безстрастно наблюдаваше някакви хора, които крещяха едни към други, докато един изстиващ труп бавно се вкочаняваше в нозете им. В това състояние тя изглеждаше способна на изострено разбиране. Със сигурност тя разбра, че Кефрия не е знаела за намеренията на съпруга си спрямо Уинтроу. Личеше, че същото се отнася и за момчето: шокът върху лицето му бе прекалено вглъбяващ. То объркано се взираше в гладкото парче дърво, тикано от баща му в ръцете му.

— Отивай! — кресна Кайл. Той се държеше като човек, който има пред себе си петгодишен, а не почти възмъжал син. Момчето залитна, блъснато от баща си, и неохотно се отдалечи. Останалите роднини ги последваха: отломки, подети от течение.

Алтея остана на мястото си. След няколко мига тя коленичи и взе изстиващата ръка на баща си.

— Радвам се, че не ти се наложи да виждаш това — топло изрече девойката и напразно се опита да затвори втренчените му очи. След няколко опита тя се отказа и го остави да се взира в платнения таван.

— Изправи се, Алтея.

— Защо? — Тя дори не се обърна в отговор на Брашъновите думи.

— Защото… — За момент той замълча. — Защото те може да са ти отнели дължимото, но това не те освобождава от нещата, които ти дължиш на кораба. Баща ти ме помоли да ти помагам. Той не би искал Вивачия да се събуди и да види само непознати лица.

— Нали Кайл ще бъде там — промълви тя. Болката отново се завръщаше, разкървавена от прямотата на Брашън.

— Него тя няма да познава. Той не е кръвен роднина. Ела.

Тя погледна към застиналото тяло. Смъртта напредваше бързо: лицето на баща ѝ застиваше в израз, какъвто никога не бе изниквал там приживе.

— Не искам да го оставям сам.

— Това вече не е капитанът, Алтея, а само тялото му. Него вече го няма. Но Вивачия е още тук. Ела. Известно ти е, че трябва да сториш това; стори го правилно. — Той приведе глава до ухото ѝ. — Горе главата, момиче. Екипажът те гледа.

Едва в отговор на последните му думи тя неохотно се изправи. И погледна надолу, към лицето на баща си, за да се вгледа за последен път в очите му. Но погледът му оставаше вперен в безкрайното.

Алтея раздвижи рамене и изправи глава. Така да бъде.

Брашън предложи ръката си, сякаш предстоеше да я въведе в бална зала. Без да се замисля, тя я прие по традиционния начин и се остави той да я отведе до носа на кораба. Формалността на този кратък преход възвърна част от силите ѝ. А тихите, настойчиви думи на Кайл изтръгнаха гняв от нея, както кремъкът изтръгва искра от метала. Той се караше на Уинтроу.

— Толкова е просто, момче. Там е отворът, а там е ключът. Притискаш ключа с едната ръка, плъзваш парчето с другата и освобождаваш ключа. Това е. Аз ще те държа. Няма да паднеш във водата, ако от това се страхуваш.

Гласът на момчето долетя в отговор, юношески писклив, но спокоен, а не слаб.

— Татко, не съм казал, че не мога, а че няма да го направя. Не смятам, че като служител на Са имам правото да правя подобно нещо.

Единствено лекото потрепване в края на думите издаваше с какъв труд момчето се опълчваше.

— Ще правиш каквото ти кажа — изръмжа Кайл. Алтея видя как ръката му се издига по познатия начин.

— Не, Кайл, недей! — тихо възкликна Кефрия.

С две крачки Алтея се озова пред момчето.

— Подобно поведение не подобава за деня на бащината ми смърт, нито е подходящо отношение към Вивачия. Тя се събужда. Нима искате да оживее сред дрязги и злоба?

Отговорът на Кайл издаде пълното му неразбиране за същината на живите кораби.

— Ще я накарам да се събуди.

Алтея си пое дъх, за да отправи гневния си отговор, но бе прекъсната от възхитения шепот на Брашън.

— Погледнете я!

Всички погледи се насочиха към фигурата на носа. От предната палуба Алтея не можеше да види цялото лице, но можеше да забележи отлюспването на парчетата боя. Къдриците на косата ѝ блеснаха гарвановочерни под отронващата се златиста боя; дървената плът започваше да придобива розов оттенък. Нежната текстура на магическото дърво остана. Тя никога нямаше да притежава мекотата на човешка плът, и въпреки това веднага личеше, че през фигурата пулсира живот. Изострената чувствителност на Алтея установи, че целият кораб започва да плава по съвсем друг начин сред спокойните вълни на пристанището. Сигурно така се чувстваше една майка, виждайки за първи път живота, раснал в нея.

— Дай ми парчето — тихо каза тя. — Аз ще съживя кораба.

— Защо? — с подозрение попита Кайл. Роника се намеси.

— Дай ѝ го, Кайл — тихо нареди възрастната жена. — Тя ще го стори, защото обича Вивачия.

По-късно Алтея щеше да си припомня тези ѝ думи и те щяха да подклаждат нажежена до бяло ненавист. Майка ѝ отлично бе знаела какво означава този кораб за нея, и пак ѝ го бе отнела.

Но в онзи момент Алтея бе осъзнавала единствено болката си да гледа Вивачия застинала между неживото и живота. Кайл неохотно ѝ подаде парчето. Какво очакваше от нея той, че ще го хвърли извън борда?

Младата жена стисна елемента и започна да пълзи по бушприта, за да достигне фигурата. Съвсем малко не ѝ достигаше. Тя се придвижи още малко напред, увиснала опасно, но пак не успя.

— Брашън — каза тя. Това не беше молба, но не бе и заповед. Алтея не се обърна, а остана неподвижна. За втори път днес той ѝ помогна да се спусне още, където тя постави едната си ръка върху косата на Вивачия. При докосването боята се отлюспи от поредна къдрица. Косите бяха необичайни на допир: отстъпваха под ръката ѝ, но всяка къдрица представляваше цялост, а не нещо, изградено от отделни косми. Споходи я моментно смущение. В следващия миг усещането за Вивачия я заля със силата на връхлитаща вълна, както никога преди. То приличаше на топлина, но не бе изпитано от кожата. Не приличаше и на топлината след глътка алкохол. Това усещане се разливаше с кръвта и дъха ѝ.

— Алтея? — напрегнато се обади Брашън. Тя се опомни. Колко ли дълго бе висяла с главата надолу? Като в просъница девойката си припомни причината за това си положение. Парчето все още се намираше в ръката ѝ. Лицето ѝ бе почервеняло от кръв.

С едната си ръка тя освободи ключа, с другата плъзна парчето. Когато върна ключа в първоначалното му положение, нищо не издаваше, че фигурата не е едно цяло.

— Защо се бавите толкова? — осведоми се гласът на Кайл.

— Готово е — промълви Алтея. Тя се съмняваше, че друг освен Брашън я е чул. Но докато той я издърпваше обратно, Вивачия неочаквано се обърна към нея. Тя се пресегна и улови ръцете на Алтея. Зелените ѝ очи срещнаха нейните.

— Сънувах странен сън — мило каза тя и се усмихна на Алтея, едновременно радостно и пакостливо. — Благодаря ти, че ме събуди.

— Няма за какво — произнесе девойката. — Ти си много по-красива, отколкото си те представях.

— Благодаря ти — отвърна фигурата със сериозната невинност на дете и пусна Алтеините ръце, за да отърси парченцата боя, останали по кожата и косата ѝ. Брашън рязко изтегли девойката обратно и тежко я остави върху палубата. Лицето му бе почервеняло; едва сега Алтея осъзна, че Кайл отново е започнал да съска ожесточено.

— … в който стъпваш върху тази палуба, Трел. Разкарай се.

— Това и възнамерявам да сторя. — По някакъв начин гласът на Брашън съумя да вложи много по-силно презрение в тези си думи, без да прибягва до обиди. — Сбогом, Алтея.

В тези му думи учтивостта се беше възвърнала. С тон, подобаващ за напускането на прием, Брашън се обърна към майка ѝ, за да се сбогува и с нея. Спокойствието му изглежда засегна възрастната жена, защото тя не можа да отвърне, макар и да раздвижи устни. Бившият помощник-капитан се обърна и с небрежна крачка се отправи към дъсчения мост.

Преди Алтея да е успяла да се съвземе, Кайл се нахвърляше върху нея.

— Да не си се побъркала? Как можа да му позволиш да те опипва по подобен начин?

Тя стисна очи за миг, преди да го погледне.

— По какъв начин? — замаяно попита девойката и се облегна на перилото, за да погледне към Вивачия. Фигурата се извъртя, за да се усмихне към нея. Усмивката бе развеселена, като лицето на човек, който наскоро се е събудил сред прекрасно лятно утро. Алтея тъжно разтегли устни в отговор.

— Много добре знаеш за какво говоря! Той те препипа навсякъде! Сякаш не стига, че изглеждаш като някаква повлекана, ами се оставяш на един прост моряк да те увесва за краката…

— Трябваше да поставя елемента обратно. Това беше единственият начин да достигна отвора. — Тя отмести поглед от лицето на Кайл, все още почервеняло от гняв, и се обърна към майка си и сестра си. — Корабът е буден — с тих и формален глас заяви Алтея. — Вивачия е вече жива.

А баща ми е мъртъв. Тези думи, макар и неизречени, я пронизаха отново, по-дълбоко и по-болезнено. Изглежда всеки път, когато ѝ се стореше, че е осъзнала смъртта му, мисълта се завръщаше с нова, по-остра мъка.

— Какво ще кажат хората за нея? — тихо спореше Кайл със съпругата си. Двете по-малки деца открито се взираха в нея, а Уинтроу бе насочил поглед встрани, видимо измъчван от самото си присъствие на това място. На Алтея се струваше, че тя не е в състояние да осмисли всичко ставащо край нея. Прекалено много неща се бяха случили, прекалено бързо. Опитът на Кайл да я прогони от кораба, смъртта на баща ѝ, събуждането на кораба, прогонването на Брашън, а сега и гневенето на Кайл за нещо, което тя бе трябвало да стори. Всичко това ѝ идваше в повече; същевременно тя чувстваше зееща пустота. Тя насочи поглед към себе си, дирещ нещо забравено.

— Алтея?

Този неспокоен призив бе дошъл от Вивачия. Девойката се приведе над перилото. И почти въздъхна.

— Да?

— Познавам името ти. Алтея.

— Благодаря ти, Вивачия.

В този момент тя осъзна на какво се дължи празнината. Оживяването на кораба трябваше да бъде съпроводено с радостно удивление. Този тъй очакван момент бе настъпил. Вивачия вече бе будна. Но Алтея бе почувствала съвсем бегъл и краткотраен триумф. Нищо от онова, което бе очаквала да почувства. Цената се бе оказала прекалено висока.

Още в същия миг ѝ се прииска да можеше да изтрие тази мисъл. Не можеше да има по-голямо предателство от това да стои на тази палуба недалеч от тялото на баща си и да смята, че цената е била прекалено висока, че този жив кораб не си е струвал смъртта му или саможертвите на дядо ѝ и прабаба ѝ. Освен това мисълта не бе справедлива. Всички те щяха да умрат и без да лягат върху палубата на жив кораб. Вивачия не бе причина за гибелта им, а сборът на оставеното от тях наследство. Чрез нея и в нея те продължаваха да живеят.

Алтея се почувства малко по-добре. Тя се приведе по-надолу и се опита да измисли някакво полагащо се приветствие, което да отправи към новото същество.

— Баща ми много би се гордял с теб — накрая каза девойката.

Простите думи събудиха мъката ѝ. В този момент ѝ се искаше да отпусне лице между дланите си и да заплаче, но не можеше да го стори, за да не тревожи кораба.

— С теб също би се гордял. Той знаеше, че това време ще бъде трудно за теб.

Гласът на кораба се бе променил. Момичешкият глас бе заменен от гърления глас на зряла жена. Върху лицето на фигурата личеше повече разбиране, отколкото Алтея бе в състояние да понесе. Този път девойката не направи опит да спре сълзите, започнали да се стичат по бузите ѝ.

— Просто не разбирам — съкрушено промълви тя към кораба. И погледна назад към близките си, които също се бяха подредили край перилата и гледаха към фигурата. — Не разбирам — по-високо повтори тя, макар и задавяна. — Какво го е накарало да стори това? Защо, след всичките тези години, той решава да даде кораба на Кефрия и да ме остави с празни ръце?

Алтея бе изрекла въпроса към суровото лице на майка си, но Кайл бе дръзналият да отвърне.

— Може би защото е искал Вивачия да попадне в отговорни ръце. Може би е искал да я повери на човек, който е доказал, че може да поема отговорност и да мисли за неща, различни от себе си.

— Не говоря на теб! — изрева Алтея. — Ти никога ли не млъкваш?

И сама тя осъзнаваше, че в този момент звучи истерично, и се мразеше за това. Но днешният ден бе стоварил прекалено много отгоре ѝ. Тя вече не можеше да се владее. И ако Кайл отново си отвореше човката, Алтея щеше да скочи насреща му и да го разкъса.

— Замълчи, Кайл — каза майка ѝ. — А ти се успокой, Алтея. Нито моментът, нито мястото са подходящи за подобни сцени. Ще говорим по-късно, у дома. Дори настоявам. Искам да разбереш намеренията на баща си. Но за момента трябва да се погрижим за тялото и за формалното представяне на кораба. Търговците и останалите живи съдове трябва да бъдат уведомени за смъртта на баща ти; трябва да наемем лодки за онези, които ще присъстват на последното… Алтея? Алтея, върни се веднага, на теб говоря!

Едва видът на дъсчения мост я накара да осъзнае, че е започнала да се отдалечава. По някакъв начин тя бе минала право край тялото на баща си, без да го забележи.

Тогава тя стори онова, за което щеше да съжалява пред остатъка от живота си. Тя напусна Вивачия. Отказа да я придружи на първото ѝ пътуване, за да види как тялото на баща ѝ ще потъне във водите отвъд залива. Алтея нямаше да може да понесе да види как резервната котва бива завързана за нозете му, а вкочаненото тяло бива увито в парче платно, преди да бъде спуснато зад борда. По-късно щеше да ѝ се иска да не е пропускала този момент.

Но в настоящия миг тя осъзнаваше единствено, че не се намира в състояние да издържа Кайл край себе си. Още по-малко бе склонна да търпи влудяващите приказки на майка си, изречени с още по-влудяващо спокойствие. Тя не се обърна и не видя как Кефрия се е вкопчила в ръката на съпруга си, за да не му позволи да се затича след нея и да я довлече обратно. Не се обърна, защото не можеше да понесе да види как Вивачия се отделя от кея под командването на Кайл. Алтея се надяваше, че корабът ще я разбере. Не. Корабът щеше да я разбере. Самата тя винаги бе ненавиждала мисълта Кайл да стои начело на семейния съд. Сега, когато въпросният кораб бе оживял, тази идея бе още по-противна. Също като да оставиш дете на грижите на човек, когото ненавиждаш. Но нямаше как. Тя не можеше да направи нищо по въпроса, поне за момента.

Пристанищният агент имаше малка кантора на самото крайбрежие. Той остана смаян да открие Брашън облегнат на бюрото му, преметнал торбата си през рамо.

— С какво мога да помогна? — осведоми се чиновникът по обичайния си възпитан начин.

Брашън си помисли, че този служител му прилича на добре дресирана катерица. Брадата му създаваше това впечатление. И начинът, по който онзи се отпускаше с изопнат гръб на стола.

— Дойдох да получа заплатата си — тихо заяви той.

Чиновникът се обърна към една лавица, плъзна поглед по няколко от книгите и накрая свали една дебела.

— Чух, че капитан Вестрит бил отнесен до кораба си — предпазливо отбеляза мъжът, докато разтваряше книгата и плъзгаше пръст по колоните с имена. Той повдигна глава и погледна Брашън в очите. — Вие му служихте дълго време. Очаквах, че бихте искали да останете с него до самия край.

— Така и направих — лаконично отвърна Брашън. — Капитанът ми вече е мъртъв. Вивачия принадлежи на капитан Хейвън, с когото никак не се спогаждаме. Бях освободен.

Той откри, че може да поддържа гласа си спокоен и учтив като онзи на катеричавия.

Чиновникът отново повдигна очи, този път навъсен.

— Но нали дъщеря му ще го наследи. По-малката, Алтея Вестрит. Нали с години той я подготвяше за това.

Брашън изсумтя.

— Вие не сте първият, който с изненада ще научи, че това не е така. Самата госпожица Алтея Вестрит остана шокирана.

Той усети, че е казал прекалено много за чуждата болка, затова додаде:

— Само че аз съм дошъл да си получа заплатата, сър, а не да клюкарствам за началниците си. Моля да не обръщате внимание на гневните ми думи.

— Похвално. И бъдете спокоен — увери го чиновникът. От едно ковчеже той извади монети, които подреди в три ниски купчинки пред Брашън. Морякът сведе поглед към тях. Веднага можеше да прецени, че сумата е далеч по-малка от заплатата му като заместник на капитан Вестрит. Но от Кайл друго не можеше и да очаква.

Внезапно Брашън осъзна, че ще трябва да се погрижи за още една формалност.

— Ще ми трябва и свидетелство — бавно додаде той. Никога не бе очаквал, че ще му се наложи да иска подобен документ от службата си на Вивачия. В действителност преди няколко години той бе изхвърлил старите си документи, уверен, че никога повече няма да му се налага да показва писмено доказателство за уменията си. Сега му се искаше да не бе прибързвал по такъв начин. Тези свидетелства представляваха обикновени парчета кожа, върху които бяха впечатани името на кораба, името на моряка и понякога длъжността му, и биваха връчвани само на онези, изпълнявали задълженията си съвестно. Притежанието на няколко билета определено би улеснило намирането на следваща заетост. Но и само едно свидетелство от жив кораб представляваше немалка тежест.

— За това ще трябва да се обърнете към капитана, друже — сви рамене чиновникът.

Брашън изсумтя.

— Няма голям шанс за това.

Той се почувства ограбен. Единственото свидетелство за годините добросъвестна служба на борда на Вивачия оставаха монетите от последната му заплата.

Другият неочаквано каза:

— На мен ми е добре известно, че капитан Вестрит имаше изключително високо мнение за вас и способностите ви. Ако се нуждаете от препоръка, кажете на евентуалните си работодатели да се обърнат към тази кантора. Името ми е Найл Хашет. Ще се погрижа те да получат искрен отзив.

— Благодаря ви, сър.

Такава препоръка не беше свидетелство за служба, но пак бе за предпочитане пред нищото. Той прибра монетите — няколко в кесията, част в ботуша, а остатъка в кърпата, пристегната около врата му. Нямаше смисъл да рискува всичко срещу един джебчия.

Подир това с изсумтяване Брашън отново метна торбата си на рамо и напусна офиса. В главата му вече имаше готов списък с неща, които трябва да стори. За начало възнамеряваше да се настани в някой евтин пансион: по-рано той бе живеел на борда на Вивачия, дори и по време на престоите ѝ на сушата. Торбата на гърба му съдържаше всичките му принадлежности.

След това той щеше да потърси банкер. Капитан Вестрит често го бе окуражавал да заделя част от заплащането си в края на всяко пътуване. Брашън така и не си бе направил труда. Сега му се искаше да не бе проявявал подобен мързел. Но пък за свое оправдание можеше да посочи, че никога не бе очаквал подобна нужда: с Вестрит не бе му се налагало да мисли за бъдещето. Какво пък, никога не беше късно. И щеше добре да запомни този придобит на висока цена урок.

А след това? След това той щеше да се поглези с една приятна нощ в пристанището, предшестваща търсенето на ново местоназначение. Малко прясно месо с топъл хляб, нощ с бира и нежна компания. Са му бе свидетел, че с това пътуване Брашън си бе заслужил отдиха. За тревогите щеше да мисли утре.

За момент той почувства срам заради нетърпението, с което очакваше наслади в деня, в който капитанът му бе починал. Но Кайл никога не би позволил на Брашън да присъства на погребението. А и Брашън не би искал да присъства като източник на раздор. Нека капитанът му потъне в мир. Тази нощ той щеше да издига всяка от халбите си в негова памет. По такъв начин щеше да отдаде уважение към покойния.

Но при излизането си от кантората Брашън забеляза Алтея с бързи крачки да прекосява дъсчения мост. Той проследи как тя се отправя нанякъде сред кейовете, разпиляла поли в бързината си, разрошена, със зачервени от гневен плач очи, чийто поглед бе почти ужасяващ. Навсякъде глави се извръщаха след нея.

Брашън простена тихо и намести торбата си. Той бе обещал, че ще се грижи за нея, затова я последва с въздишка.

Глава седма

Вярност

Погребението на дядо му погълна остатъка от деня.

Вестоносци бяха разпратени из града, при приятели и съседи, а вестта за кончината бе разгласена из цялото пристанище и всички градски пазари.

Стеклото се за погребението множество изненада Уинтроу. Не по-малко го удиви бързината, с която опечалените се събраха. Спекуланти, капитани, Търговци и прекупвачи изоставиха делата си за деня и се струпаха край Вивачия. Най-близките до семейството бяха допуснати на борда ѝ, а останалите се качиха на други съдове. Всички живи кораби в пристанището последваха Вивачия, за да я придружат в последното пътуване на някогашния ѝ капитан.

По време на цялата церемония Уинтроу изпитваше смущение. Освен това той се затрудняваше да определи чувствата си. Беше горд, че толкова много хора са дошли да почетат дядо му, но същевременно му се струваше неуместно как мнозина от тях придружават съболезнованията си с поздравления за съживяването на кораба. Не един и двама от придружителите, дошли да се сбогуват с тялото, подир изправянето си се насочваха към носа, за да поздравят Вивачия и да ѝ пожелаят късмет. Именно там беше застанала баба му — не край тялото на покойния си съпруг. И само тя бе забелязала смущението на най-големия си внук. В един удобен момент тя прошепна на Уинтроу, че в дългото си отсъствие от Бингтаун той е забравил местните традиции. И че поздравите по случай оживяването на кораба по никакъв начин не намаляват скръбта ѝ. Просто местните не обичаха да се замислят за трагичното. Та нали ако първите заселници бяха се замисляли над мъката си, те щяха да са се удавили в собствените си сълзи.

Той кимна в отговор на обяснението ѝ и премълча оценката си за тези обичаи.

Уинтроу мразеше да стои на палубата край тялото на дядо си, мразеше близостта на останалите огромни платна, съпровождащи предстоящото погребение. Всичко това му се струваше излишно усложнено, а също и опасно — толкова много кораби да се отправят в една и съща посока, а впоследствие да се подредят в кръг, за да могат пътниците им да наблюдават как увитото тяло на Ефрън Вестрит се плъзва по една дъска и потъва сред вълните.

След погребението последва някаква напълно неразбираема церемония, в която Вивачия официално се запозна с всеки един от останалите живи кораби. Баба му изключително бе настояла на провеждането ѝ: застанала на палубата, тя представяше Вивачия на всеки от корабите, минаващи пред съда. Уинтроу стоеше до намръщения си баща и се удивляваше на усмивката върху лицето на старицата, над която капеха сълзи. Тук ставаше някаква проява, която кръвта на Хейвън не му позволяваше да осмисли изцяло. Дори майка му изглеждаше оживена, а по-малките ѝ деца не пропускаха да помахат на всеки от живите кораби.

Но случващото се далеч не се изчерпваше с тези церемонии. На борда на Вивачия протичаше съвсем друг ритуал: Кайл изтъкваше и утвърждаваше властта си над кораба. Дори неопитното око на Уинтроу можеше да забележи това. Новият капитан крещеше грубо към десетилетия по-възрастни от него моряци и не се свенеше да ги ругае за най-малкото предполагаемо забавяне. На няколко пъти той високо загатна на заместника си, че предстояли да се случат определени промени на този кораб.

При първото изричане на тези думи върху лицето на Роника Вестрит бе пробягало изражение, напомнящо гримаса на болка. Уинтроу внимателно я бе наблюдавал през целия следобед и бе придобил впечатлението, че с напредването на времето възрастната жена изглежда все по-измъчена. Изглежда скръбта по изгубения съпруг я разяждаше все по-усилено.

Уинтроу не намираше какво да каже на останалите; те също намираха още по-малки основания да влизат в разговор с него. Майка му бе заета да не изпуска от очи малкия Силдин и да не позволява на Малта да си разменя погледи с младите моряци. Баба му все така стоеше на носа и се взираше отвъд борда — тя разговаряше единствено с фигурата, и то тихо.

Самата мисъл за това пробождаше Уинтроу с тръпки. В живота, одухотворил резбования артефакт, нямаше нищо естествено, нищо от истинския дух на Са. Макар юношата да не усещаше присъствието на злина, не можеше да усети и нищо добро. Лично той се радваше, че не му се е наложило да вложи елемента във фигурата, и се стараеше да отбягва предната палуба.

Едва по време на обратния път баща му изглежда се присети за по-големия си син. В действителност заслуга за това досещане имаше главно Уинтроу. Заместникът бе изкрещял някаква неразбираема заповед към двама от моряците; в стремежа си да се отдръпне от пътя им юношата се бе озовал право на пътя на трети моряк, когото изобщо не бе зърнал. И двамата паднаха на палубата; Уинтроу се стовари достатъчно тежко, за да прогони въздуха от дробовете си. Морякът скочи веднага и се стрелна да изпълнява задълженията си. Момчето се надигна по-бавно, разтъркващо лакът и заето да си припомня как се диша. Едва след няколко секунди то осъзна, че баща му стои пред него.

— Погледни се — процеди Кайл. Уинтроу объркано сведе брадичка, решил, че падането е изцапало дрехите му.

Баща му го блъсна по рамото:

— Не говоря за жреческата ти рокля. Себе си погледни! С годините на мъж, с тялото на момче и с ума на сухоземен плужек. Дори на собствените си крака не можеш да не се пречкаш. Торг, я ела! Дай му да се занимава с нещо, за да не ни се мотае в краката.

Торг бе вторият заместник — як мъж, макар и не много висок, с къса руса коса и бледосиви очи. Веждите му бяха бели. Цялата тази белота караше лицето му да изглежда почти обезкосмено.

Оказа се, че идеята на Торг за подобно отвличащо занимание се състои в отвеждане в трюма, където да навива въжета и да окача вериги. В сегашното си състояние въжетата се струваха съвсем прилично стегнати на Уинтроу; той изтъкна това на помощника. В отговор Торг му се тросна да ги навие по-хубаво и да не лентяйства.

На теория това се оказа далеч по-лесно: веднъж докоснати, въжетата проявяваха плашеща склонност към заплитане, съчетана с остро желание да задържат заплетената си форма. Грубите нишки много скоро разраниха дланите му, а намотките се оказаха доста по-тежки от очакваното. Задухът и липсата на естествена светлина бързо се обединиха в старанието си да породят гадене.

Спаси го Малта, изпратена да му съобщи сопнато, че корабът вече е достигнал сушата. Уинтроу трябваше да използва целия си самоконтрол, за да си припомни, че той трябва да се държи подобаващо за един бъдещ жрец на Са, а не като раздразнен по-голям брат.

Юношата мълчаливо остави намотката, с която се бореше в момента: всяко от въжетата, до което се бе докосвал, изглеждаше по-заплетено от преди. Какво пък, Торг щеше да ги пренавие лично или да възложи работата на някой от подчинените си. Още от самото начало Уинтроу бе разбрал, че възложеното му дело е сръткаво. Но той не разбираше друго: причината баща му да иска да го унижи и раздразни. Може би това имаше нещо общо с отказа му да съживи кораба? В онзи момент баща му не бе сдържал езика си… Но вече нямаше смисъл да мисли за това. Дядо му бе мъртъв и предаден на морето, роднините ясно бяха показали, че нямат намерение да се занимават с него, така че Уинтроу щеше да си замине при първа възможност. Утре сутрин например изглеждаше добра възможност.

Той изникна на палубата и се присъедини към близките си, които точно се сбогуваха с придружавалите ги скърбящи. Много от пътувалите с Вивачия се сбогуваха и с фигурата на носа. По времето, когато и последният от тях слезе на сушата, лятната привечер се беше превърнала в истинска нощ.

Близките останаха на борда още известно време, грохнали. Междувременно Кайл нареди на заместника си да възобнови разтоварването още по изгрев-слънце. Подир това новият капитан уведоми семейството си, че е време да си вървят, и хвана съпругата си под ръка. Уинтроу стори същото с баба си. Хубаво беше, че щеше да ги чака кола: старицата надали би смогнала да се изкачи по калдъръмените улици в тъмното.

Неочаквани думи откъм носа ги накараха да спрат.

— Тръгвате ли си? — попита Вивачия.

— Ще се върна призори — каза ѝ Кайл. С тон, полагащ се на осмелил се да му противоречи моряк.

— Всички ли си отивате? — повторно попита тя. Уинтроу не бе сигурен за причината, накарала го да отговори. Може би паниката в гласа на Вивачия.

— Нищо не те заплашва — меко ѝ каза той. — Тук, на пристанището, си в безопасност. Няма от какво да се боиш.

— Не искам да оставам сама. — Това беше оплакването на малко дете, но изречено от гласа на притеснена жена. — Къде е Алтея? Тя защо не е тук? Тя не би ме оставила сама.

— Първият офицер ще остане да спи на борда, а също и половината екипаж. Няма да оставаш сама — сприхаво отвърна Кайл. Този тон бе добре познат на Уинтроу. Сърцето на юношата се сви от състрадание.

— Не е същото! — извика Вивачия едновременно с предложението му:

— Бих могъл да остана на борда, ако тя иска. Поне за тази нощ.

Баща му се навъси като човек, чиято заповед е била отменена. Но Роника стисна Уинтроу над лакътя и му се усмихна.

— Кръвта винаги проличава — тихо каза баба му.

— Той не може да остане — оповести Кайл. — Трябва да говоря с него.

— Точно тази нощ ли? — невярващо попита Кефрия. — Моля те, Кайл. Всички сме толкова уморени.

— Бях запланувал всички да се съберем, за да обсъдим бъдещето — упорито настояваше баща му. — Може да сме уморени и опечалени, но утрешният ден няма да ни чака.

— Той може и да не чака, но аз ще го сторя — намеси се Роника. Зад думите ѝ пролича онази неотклонност, която Уинтроу добре си спомняше от детството. Баща му понечи да отвърне, но тя добави: — А ако Уинтроу иска да остане на борда, за да успокои Вивачия, ще го приема за лична услуга.

Старицата се обърна към фигурата на носа и додаде:

— Но първо бих искала той да ме придружи до каретата. Имаш ли нещо против Уинтроу да слезе за малко, Вивачия?

Юношата смътно бе усещал съсредоточението, с което корабът бе проследявал разговора им. Резбованите устни се разтеглиха в широка усмивка.

— Убедена съм, че ще се справя, Роника. — Тя обърна глава към Уинтроу и се вгледа стряскащо дълбоко в очите му. — Когато се върнеш, нали ще останеш да спиш на предната палуба, където ще мога да те виждам?

Уинтроу колебливо погледна към баща си. Изглежда само те двамата осъзнаваха, че Кайл все още не бе издал разрешение.

Бъдещият жрец реши да прояви дипломатичност:

— Ако баща ми разреши — предпазливо заключи той. По време на тези думи Уинтроу не гледаше към баща си, но сега повдигна очи и си наложи да не отмества поглед.

Кайл се навъси, но на момчето се стори, че е различил неохотна почит.

— Разрешавам — заяви новият капитан, желаещ да припише това развитие като негова собствена воля. Той огледа сина си. — Когато се върнеш на борда, поискай от Торг да ти даде одеяло. — Кайл се обърна към стоящия наблизо втори офицер, който кимна.

Кефрия въздъхна като човек, сдържал дъха си.

— Щом и това вече е решено, да се прибираме у дома.

При последната дума гласът ѝ се задави; пресни сълзи потекоха по бузите ѝ.

— Татко… — промълви тя. С глас, който сякаш укоряваше мъртвеца. Кайл я потупа по ръката и ѝ помогна да слезе на сушата. Уинтроу го последва, повел баба си. Децата нетърпеливо ги заобиколиха и забързаха към каретата.

Роника се движеше ужасно бавно. Първоначално Уинтроу реши, че това се дължи на умората ѝ. Едва впоследствие той осъзна, че тя е искала да разговаря насаме с него. Шепотът ѝ бе предназначен само за неговите уши.

— Днес всичко ти изглеждаше съвсем непознато, Уинтроу. Но преди малко ти се държа като истински Вестрит. Като дядо си. Корабът реагира на теб.

— Боя се, че нямам представа за какво говориш, бабо — тихо призна той.

— Наистина ли? — Тя съвсем спря да ходи, а Уинтроу се обърна към нея. Дребна, но изправена, тя се вгледа в лицето му. — Казваш, че не разбираш, но аз виждам друго — рече тя подир миг. — Ако сърцето ти не знаеше, не би изрекъл онова, което каза. С времето ще го осъзнаеш, Уинтроу. Не се бой.

Той усети някакво лошо предчувствие. Прииска му се да напусне пристанището заедно с тях, да седне край майка си и баща си, за да разговаря открито. Очевидно те го бяха обсъждали. Уинтроу нямаше представа за самото съдържание на разговора им, но пак се почувства заплашен.

Момчето трябваше да си припомни, че не бива да отсъжда предварително. Тъй като баба му не каза нищо повече, то я поведе през остатъка от дървения мост и ѝ помогна да се качи в каретата. Всички останали вече бяха заели местата си.

— Благодаря ти, Уинтроу — каза тя.

— Няма за какво — смутено отвърна юношата, усетил, че Роника му благодари не само за краткото придружаване. Това го накара да се замисли: дали наистина той щеше да приветства онова, което баба му очакваше от него?

Уинтроу остана неподвижен, докато кочияшът размахваше камшика си. Тропотът на копита наруши покоя на нощта, преди да започне да заглъхва.

В действителност покой не съществуваше. Нито Бингтаун, нито крайбрежието му заспиваха. Из цялата пристанищна ивица проблясваха светлини; долитаха звуците на нощния пазар. Един извил се повей на вятъра донесе мелодията на флейти и камбанки — може би сватбени. Смолистите факли край кейовете разливаха широки кръгове трептяща светлина. Вълните ритмично се разливаха под дъските; привързаните кораби проскърцваха. Те приличаха на огромни дървени животни.

В следващия момент той си припомни кораба, притежаващ собствено съзнание — нито животно, нито съд, а някаква нечиста смесица. Какво го беше прихванало, за да предлага да нощува на борда на нещо подобно?

Той се отправи обратно към Вивачия. Танцуващата светлина на факлите и отблясъците на водата смогнаха да заблудят очите му и да внесат объркване в стъпките му. А и умората от деня започваше да натежава.

— Ето те и теб.

Приветствието на кораба го сепна за момент.

— Обещах, че ще се върна — напомни ѝ той. Странно беше да стои на кея и да гледа към нея. Пламъците на факлите отскачаха по странен начин от фигурата: макар тя да притежаваше човешки черти, кожата приличаше на дървена. От тази позиция съвсем ясно личеше огромният ѝ размер. И оголената гръд ясно се виждаше. Уинтроу се улови, че избягва да поглежда към тези форми; по тази причина се смущаваше да поглежда и към очите ѝ. Тя е дървен кораб, опита се да си припомни той. Дървен кораб. Но в сумрака тя по-скоро приличаше на младата жена, примамливо приведена от някой прозорец. Нелепо.

— Няма ли да се качиш на борда? — усмихнато попита тя.

— Разбира се. Идвам.

Прекосяването на дъсчения мост му даде нова възможност да се почуди на себе си. Живите кораби, доколкото му бе известно, бяха срещани единствено в Бингтаун. Обучението му за бъдещ жрец не бе ги засягало конкретно, но бе споменавало определени магии, които противоречат на светостта на живота. Вървешком Уинтроу ги преговори мислено: магиите, които отнемаха един живот, за да съживят нещо друго; магиите, които отнемаха живот, за да го прибавят към нечия сила; магиите, донасящи мъка в нечий живот, за да приложат охолство в друг… Никоя от тях не изглеждаше да се отнася за необяснимото съзнание на един жив кораб. Дядо му щеше да умре така или иначе, следователно не можеше да се каже, че той е бил лишен от живота си, за да го предаде на кораба.

Почти по същото време, в което Уинтроу стигна до това заключение, краката му закачиха някакво намотано въже. При опита си да запази равновесие момчето настъпи полата на кафявата си роба и се озова проснато по лице на палубата.

Някъде гръмна смях. Може би кикотът не беше насочен към него. Може би някъде сред сенките на кораба моряците се бяха събрали, за да се развличат с истории, които убиват времето. Може би. Уинтроу потисна гнева си, но не можа да изпревари червенината, изникнала заради вероятния присмех. Глупаво беше, припомни си той. Глупаво беше да се гневи от факта, че някой глупак е сметнал неловкостта му за забавна. Още по-глупаво ставаше при осъзнаването, че нямаше реални доказателства за свързаността между двете събития. Просто денят се оказваше прекалено дълъг.

Уинтроу внимателно се изправи на крака и се насочи към предната палуба. Там той намери захвърлено грубо одеяло. То още носеше миризмата на предишния си стопанин; или лошо изработено, или вкоравено от мръсотия. Момчето го пусна обратно на палубата. В първия момент реши да се задоволи с полученото. Може би изобщо нямаше да му се наложи да се завива, нощта не беше чак толкова студена. Та нали утре той си заминаваше: вече нямаше да му се налага да търпи обидите им.

В следващия момент юношата се приведе и отново вдигна одеялото. Не, в случая не ставаше дума за някаква природна неволя, която да бъде изтърпяна стоически. Сега той си имаше работа с човешката злина. А един жрец на Са не биваше да я подминава мълчаливо, без значение дали насочена към него самия, или към другиго.

Уинтроу повдигна брадичка. Той отлично знаеше по какъв начин моряците гледат на него: капитански син, изпратен да живее в манастир, сред нелепици за доброта и милосърдие. Мнозина виждаха в това слабост, а в лицата на свещенослужителите на Са: безполови глупци, които се тътреха насам-натам и дърдореха как светът можел да бъде прекрасно място. Юношата бе добре запознат с обратната страна на жреческия живот. Той лично се бе грижил за свещеници, осакатени от непростима жестокост или поразени от заразите на онези, на които се бяха старали да помагат.

Спокоен глас и нетрепващ поглед, напомни си той. И като преметна възмутителното одеяло през ръка, младежът се насочи към кърмата, където светеше фенерът на дежурните.

Трима мъже бяха насядали около кръга светлина, пръснали в окръжността му плочки за игра. Уинтроу долови острата миризма на евтин алкохол и се навъси. Пламъчето на възмута у него припламна по-ярко. Сякаш напътстван от душата на дядо си, той рязко пристъпи към тях, хвърли одеялото и попита:

— Откога нощната вахта е започнала да пие по време на дежурство?

Преди да видят от кого са дошли тези думи, и тримата се сепнаха.

— Виж ти, жрецът бозайник дошъл — озъби се първият окопитен и отново се излегна.

Гневът го прогори отново:

— Който освен това е и Уинтроу Хейвън, потомък на рода Вестрит. На борда на този кораб дежурните не пият и не играят комар, а дежурят!

И тримата се надигнаха. И тримата се извисяваха над него, с телосложенията на зрели мъже, привикнали да работят. Един от моряците изглеждаше смутен, но останалите видимо бяха изпили повече. И изглеждаха напълно невъзмутими.

— Над какво да дежури? — дръзко се осведоми морякът с черната брада. — Как Кайл заграбва кораба и заменя екипажа му със своите лакеи? Как всичките години, през които сме работили вярно, отиват зад борда?

Другият невъзмутим се присъедини към раздразнението на другаря си.

— И от нас се очаква да гледаме как един Хейвън си присвоява кораба, който трябва да бъде ръководен от рода Вестрит? Алтея може и да е сополива мърла, но е същински Вестрит. Неин трябваше да стане корабът, нищо, че тя е жена.

Хиляди възможни отговори изникнаха в ума на Уинтроу. Той се спря на онзи, който интуицията му посочи за най-уместен.

— Това няма нищо общо с пиенето по време на дежурство. Не е уместно за паметта на Ефрън Вестрит.

Едва тези му думи произведоха някакъв ефект. Засраменият моряк пристъпи напред.

— На мен се пада да дежуря, аз не пия. Те просто стоят при мен и ми правят компания.

На това Уинтроу не можеше да отговори, затова просто кимна. Тогава погледът му се спря върху хвърленото одеяло и му припомни първоначалната цел на идването.

— Къде е вторият помощник? Торг?

Черната брада изсумтя презрително.

— Той е прекалено зает да се нанася в каютата на Алтея, за да мисли за друго.

Уинтроу кимна отново, подминал и тези думи. Без да се обръща към някого от тримата конкретно, той каза:

— Не мисля, че би трябвало да се озова на борда на Вивачия необезпокояван, дори и когато тя се намира в пристанището.

Вахтеният го изгледа странно.

— Корабът вече е буден и не би си мълчал, ако някой непознат поиска да се качи на борда.

— И Вивачия знае, че от нея се очаква да стори това?

Удивлението върху лицето на дежурния се изостри.

— Как може да не знае? Тя знае всичко, което капитан Вестрит, баща му и баба му знаят за морския живот. — Той сведе поглед встрани и леко поклати глава. — Очаквах, че всички от рода Вестрит познават живите кораби.

— Благодаря — каза Уинтроу, заобиколил подмятането. — Отивам да потърся Торг.

Той се приведе и за втори път повдигна захвърленото одеяло. От светлината на фенера Уинтроу се отдалечи бавно, за да позволи на очите си да привикнат със сумрака.

Вратата на Алтеината каюта стоеше открехната, захвърлила ивица светлина върху палубата. Онези от сандъците с принадлежностите ѝ, останали неизнесени, бяха безцеремонно струпани настрана. Офицерът съсредоточено се бе заел да подрежда собствените си вещи.

Уинтроу шумно почука по вратата. И се постара да не извлича удоволствие от почти гузното трепване на моряка.

— Какво има? — каза онзи и се обърна рязко.

— Баща ми ти нареди да ми приготвиш одеяло — тихо каза момчето.

— Струва ми се, че си получил одеяло — отбеляза Торг. Той не си направи труда да скрие блесналото в очите му присмехулство. — Или на попчетата се полагат позлатени юргани?

Клетото одеяло за пореден път полегна върху дъските, изпуснато.

— Тази завивка е мръсна — със същия тон продължи Уинтроу. — Не държа одеялото да е ново, но никой човек не бива да търпи мръсотия.

Торг удостои одеялото със съвсем кратък поглед.

— Като ти е мръсно, изпери го.

И с подчертани движения офицерът се върна към подреждането.

Но момчето нямаше намерение да отстъпва.

— Не е нужно да изтъквам, че не би имало време одеялото да изсъхне — учтиво изтъкна то. — Просто искам от теб да изпълниш нареждането на баща ми. Трябва ми одеяло, за да преспя на борда.

— Ако не си забелязал, изпълнил съм го.

Вече нищо не скриваше презрителния присмех в гласа на Торг. Уинтроу установи, че е насочил отговора си именно към този факт, а не към самите изречени думи.

— С какво грубостта ти доставя подобно удоволствие? — с искрено любопитство попита бъдещият свещеник. — По какъв начин за теб е по-трудно да ми дадеш чисто одеяло, отколкото да ми подхвърлиш някакъв парцал и да ме принудиш да се моля за онова, от което се нуждая?

Искреността на питането свари заместника неподготвен и той се вторачи в Уинтроу. Торг беше от хората, които никога не се замислят над злобата си: за тях бе достатъчна възможността за проявяването ѝ. Най-вероятно той бе побойник още от детинство и щеше да остане такъв до деня, в който тялото му потънеше към дъното. За пръв път Уинтроу се загледа в човека насреща си. Видът на помощника говореше красноречиво. Той имаше малки очички, сини като тези на бяло прасе. Кожата под облата брадичка вече започваше да увисва. Кърпата, стегната около врата, бе покрита с отдавнашна мръсотия, а яката на синьо-бялата блуза кафенееше. И това не беше мръсотия, породена от честен труд, а от немара. Този човек не полагаше грижи за външния си вид. Това се потвърждаваше и от начина, по който бе започнал да разхвърля вещите си. След две седмици тази каюта щеше да се е превърнала в същинска кочина, с непрани дрехи и остатъци храна.

И Уинтроу реши да прекрати спора и да спи направо на палубата. Подобен човек никога не би разбрал отвращението и обидата от мръсното одеяло.

Юношата се укори, че не се е вгледал по-рано: това би спестило време и на двамата.

— Няма значение — рязко каза той и се обърна да си върви. След няколко премигвания, привикнали погледа му към мрака, Уинтроу се отдалечи. Зад него прозвучаха стъпките на офицера, спрели на прага на каютата.

— Не се съмнявам, че ще се оплачеш на татенцето, пале — подигравателно подвикна Торг. — Само дето ще откриеш, че баща ти не очаква един мъж да циври заради изцапано одеяло.

Може би това действително бе така. Уинтроу нямаше намерение да се оплаква, за да узнава — излишно беше.

Мълчанието му изглежда смути Торг.

— Мислиш си, че ще успееш да ми създадеш проблеми? Явно не познаваш баща си!

Юношата не реагира и на тази примамка. В мига, в който бе решил да не спори повече, той бе отдръпнал емоциите си от ситуацията и бе прибрал анмата си вътре в себе си, освободена от гнева и обидата. Сами по себе си тези емоции не бяха недостойни или неподходящи: просто бе излишно да ги прахосва върху подобен човек. Той вече не мислеше за обидното одеяло. При приближаването си до предната палуба Уинтроу бе постигнал не само спокойствие, но и усещане за цялост.

Той се облегна на парапета и се огледа. В пристанището бяха спуснали котва много други кораби, излъчващи жълта светлина. Тази гледка го накара да осъзнае недостойното си невежество. Корабите бяха нещо съвсем чуждо за него, един потомък на поколения търговци и моряци. Повечето от тези съдове бяха именно товарни. На места се виждаха ловни и бойни кораби. Почти всички търговски кораби имаха кърмови прозорци и ютове, които се простираха почти до гротмачтите. И от всеки съд се издигаха по две или три мачти, протегнати към изгряващата луна.

Откъм нощния пазар все така долиташе гълчава. Горещината на деня отдавна бе отминала; подобно време бе напълно подобаващо за огньове, над които да цвърти месо. Вятърът донесе миризмата на печено и топъл хляб. И звуци се носеха над водата, понесени откъслечно — нечий смях, песен, весел вик. Вълните улавяха сиянието на пазара и корабите и начупваха отраженията им.

— И в същото време всичко изглежда толкова спокойно — на глас каза Уинтроу.

— Защото всичко е както трябва да бъде — отвърна Вивачия. Гласът ѝ имаше тембъра на зряла жена, кадифен като нощта и със същия привкус на дим. Без сам да осъзнава защо, Уинтроу се почувства щастлив при този звук.

— Какво си ти? — със затаено удивление я попита той. — Когато съм далеч от теб, си мисля, че трябва да се боя от теб. Или поне да те подозирам. Но когато съм на борда и чуя гласа ти… предполагам, че така се чувства човек, когато е влюбен.

— Наистина ли? — каза Вивачия, без да скрива удоволствието в собствения си глас. — В такъв случай ти чувстваш същото като мен. Събуждах се тъй дълго… с години, през целия живот на баща ти и неговия баща, още от времето, когато прапрабаба ти отдаде същината си. И днес, когато най-накрая можех да се раздвижа, отново да отворя очи, да вкусвам, усещам уханията на света и да ви чувам със собствените си сетива: в този момент усетих тревога. Какви сте вие, чудех се, създания от плът, кръв и кост, родени в собствените си тела и ограничени от плътта им? Страх съпровождаше тези ми мисли, защото вие сте тъй чужди за мен и непредсказуеми. Но когато някой от вас е наблизо, аз усещам, че вие сте изпредени от същата нишка като мен, че ние сме само елементи от разделен живот, че заедно се допълваме. В присъствието ти се чувствам радостна, защото усещам собствения си живот да става по-цялостен сред тази близост.

Уинтроу стоеше неподвижен, заслушан благоговейно. Вивачия не гледаше към него; не ѝ се налагаше да гледа към него, за да го вижда. Също като него, тя се взираше отвъд пристанището, към светлините на нощния пазар.

Дори очите ни съглеждат една и съща гледка, помисли си момчето и се усмихна още по-широко. Бе имало случаи, в които чуждите думи вкореняваха истината си в душата му. Някои от най-добрите наставници в манастира умееха да събуждат това му вълнение: в моментите на изричане на прости думи, съдържащи истина, открила отзвука на нещо неосъзнавано.

Когато думите ѝ затихнаха в топлата лятна нощ, той отговори:

— Арфическата струна, жегната силно, събужда другарката си, а чистият глас кара кристала да потрепери. Тъй казаното от теб докосна истината. — Уинтроу се засмя, сам изненадал себе си. Струваше му се, че някаква отдавна пленена в гърдите му тежест внезапно е отлетяла. — Онова, което казваш ти, е тъй просто. Ние се допълваме. Не мога да посоча причина думите ти да ме разчувстват по такъв начин. Но то е така.

— Тази нощ нещо се случва. Усещам го.

— Аз също. Но не зная какво е.

— Искаш да кажеш, че не можеш да го назовеш — поправи го Вивачия. — И двамата няма как да не знаем какво е. Ние растем. Ние се превръщаме.

Момчето отново се усмихна.

— В какво се превръщаме? — попита я то.

Фигурата се обърна към него. Дървеното лице улови отблясъка на далечни светлини. Тя му се усмихна. Зад устните ѝ надничаха съвършени зъби.

— Превръщаме се в себе си — отвърна Вивачия. — Както е трябвало да стане.

Алтея не бе подозирала, че мъката може да бъде предпоставка за съвършено възприятие. Едва сега, загледана в опразнената си чаша, тя можа да осъзнае целия мащаб на бедствието, връхлетяло света ѝ. И по-рано през живота си тя бе имала своите лоши моменти, но в никой друг ден тя не си бе позволявала подобна поредица от погрешни решения. Просто нямаше как нещата да се влошат повече.

Девойката преброи последните монети от кесията си и повдигна чаша в изискване на ново напълване. А самата тя за пореден път се замисли за постъпките си. Тя бе отстъпила там, където бе трябвало да се сражава, и бе влязла в бой там, където бе трябвало да отстъпи. А най-лошото, най-лошото от всичко, бе решението ѝ да напусне кораба. С напускането в момент, когато тялото на баща ѝ все още се бе намирало на борда, Алтея бе извършила нещо много повече от обикновена глупава грешка. Тя бе сторила предателство. Бе изменила на всичко, което бе считала за важно.

Младата жена поклати глава в укор към самата себе си. Как бе могла да допусне подобно нещо? Тя не само си бе отишла, без да изпрати баща си, а и беше оставила своята Вивачия на грижите на Кайл. Та той си нямаше никакво понятие от нуждите на един жив кораб.

Отчаянието сграбчи сърцето ѝ още по-силно. След всички онези години на чакане Алтея бе изоставила кораба си в най-важния ден. Защо? Как така бе позволила на сърцето и ума си да придадат по-голямо значение на нейните собствени чувства пред тези на Вивачия? Какво би казал баща ѝ? Нима той не бе изтъквал многократно, че корабът е на първо място и че всичко останало ще се подреди?

Пивничарят изникна неочаквано, за да прибере парите ѝ (като преди това ги огледа внимателно) и да напълни чашата ѝ отново. Освен това той ѝ каза нещо — с глас, мазен от престорена загриженост. В отговор Алтея махна с ръка. Със същата ръка, държаща чашата. Тя побърза да я изпразни, за да не я разлее. Подир това девойката се постара да съсредоточи погледа си и се огледа. Струваше ѝ се несправедливо, че никой от останалите клиенти на кръчмата не споделя мъката ѝ. По всичко изглеждаше, че в тази част на Бингтаун кончината на Ефрън Вестрит оставаше незабелязана. Тук се водеха същите разговори, провеждани през последните две години: как новодошлите разрушавали града, как пратеникът на сатрапа не само надхвърлял правомощията си да определя нови данъци, ами вземал подкупи, та да си затваря очите за корабите с роби, как калсидците искали от сатрапа Бингтаун да намали пристанищните си такси, а той се съгласил заради техните наркотици. Все същите оплаквания. Но малцина предприемаха нещо различно от оплакване.

Последния път, когато тя бе придружила баща си до Съвета, Ефрън открито бе призовал останалите да обявят всичко това против закона.

— Бингтаун принадлежи на нас — решително бе казал той. — А не на сатрапа. Трябва да пуснем собствени патрули и просто да не допускаме кораби с роби да пускат котва в пристанището ни. Ако се налага, ще връщаме и калсидските зърнени съдове, щом не искат да плащат за провизиите ни. Нека вървят да подновяват запасите си другаде, може би в някой от пиратските градове. Нека видим какво отношение ще получат там.

Думите му бяха посрещнати с удивление, едновременно втрещено и одобряващо. Но когато бе дошло време за гласуване, Съветът не бе предприел нищо.

— Почакай година-две — бе ѝ казал баща ѝ на излизане. — От толкова време се нуждае една идея, за да пусне корени тук. Още днес повечето от тях знаеха, че съм прав. Те просто странят от мисълта, че ще трябва да има стълкновение, ако искаме Бингтаун да си остане Бингтаун, а не да се превърне в Южен Калсид. Кълна се в Са, проклетите калсидци вече гризат северната ни граница. Ако не сторим нещо, те ще ни завладеят отвътре — роби с татуирани лица в полята, жени, сключващи брак още на дванадесет, и прочие от тяхната поквара. Ако допуснем това да се случи, то ще ни разруши. И в сърцата си Търговците знаят това. След около година отново ще повдигна въпроса. Тогава всички ще се съгласят с мен, ще видиш.

Само дето той нямаше да получи този шанс. Баща ѝ си бе отишъл завинаги. Бингтаун отслабваше и продължаваше да отслабва, без да го осъзнава.

За пореден път очите ѝ се наляха със сълзи. И за пореден път тя ги обърса с ръкава си. И двата маншета бяха подгизнали; Алтея не се съмняваше, че лицето и косата ѝ изглеждат отвратително. Майка ѝ и Кефрия биха се възмутили, ако можеха да я видят в този момент. Какво пък, нека да се възмущават. Ако тя изглеждаше позорно, то те двете бяха същински позор. Импулсивно тя се бе напила, а те двете бяха кроили планове не просто срещу нея, а и срещу семейния кораб. Дори и те трябваше да осъзнават какво означава предаването на Вивачия на Кайл — човек, когото никаква кръв не свързваше със семейството.

Ледена струйка съмнение неочаквано я проряза. Майка ѝ също не се бе родила Вестрит, а бе влязла в семейството по брак, също като Кайл. Може би Роника, подобно на него, също не изпитваше истински чувства към кораба. Не. Не, не можеше да бъде така, не и след годините, които Роника бе прекарала с баща ѝ. Алтея веднага се постара да прогони тази мисъл и да ѝ забрани да се връща. И майка ѝ, и сестра ѝ знаеха значението на Вивачия. Несъмнено всичко това бе някакво чудато и отвратително, но временно тяхно отмъщение. За причината му Алтея не беше сигурна. Може би задето тя бе обичала баща си повече от всички останали в семейството?

Сълзите продължаваха да се стичат. Нямаше значение. Нищо нямаше значение. Те щяха да размислят, щяха да ѝ върнат кораба. Дори ако, сурово си каза тя, дори ако това означаваше служба под капитанстването на Кайл. Тази идея ѝ се струваше отвратителна, но и същевременно придобила неочакван смисъл. Да. Именно това искаха те: да се уверят, че корабът ще бъде използван по начина, желан от Кайл и от тях. В този момент Алтея не се засягаше от това. Кайл можеше да пренася мариновани яйца и ядки колкото си ще. Важното беше тя също да присъства на борда на Вивачия.

Алтея рязко се надигна, въздъхвайки облекчено. Струваше ѝ се, че неочаквано е разрешила някакъв огромен проблем. В действителност нищо не се бе променило.

Миг по-късно тя отхвърли последната си мисъл. Не, промяна бе настъпила, и то драстична. Девойката бе разбрала готовността си да се унижи до степен, която далеч надхвърляше желанието ѝ да признае. Тя бе готова да стори всичко, за да остане с Вивачия. Всичко.

Алтея погледна към себе си и неволно простена. Тя бе прекалила и с пиенето, и с плаченето. Главата ѝ кънтеше болезнено; девойката бе забравила дори в коя от моряшките кръчми е влязла. Със сигурност някоя от най-долнопробните. Един от клиентите бе препил и спеше на пода, изхлузен от стола си. Това само по себе си не беше чак толкова необичайно. В повечето случаи се намираше някой, който да премести подобни клиенти в по-удобна позиция. По-добродушните пивничари ги оставяха да хъркат край вратата, а безсърдечните просто ги изхвърляха на улицата, където тези клетници често ставаха жертви на вербовчиците. Говореше се, че някои пивничари дори спомагат в отвличането на моряци. Алтея никога не бе вярвала на тези слухове. В Бингтаун подобно нещо бе немислимо. За други пристанища може би, но не и в Бингтаун.

Тя несигурно се изправи. Дантеленият ръб на полата ѝ се закачи за грубия крак на масата. Алтея се освободи с рязко дръпване, без да обръща внимание на разкъсването. Така или иначе тя никога повече нямаше да облече тази рокля, така че нека се разкъсва.

Девойката за пореден път прокара длани над уморените си очи. Сега щеше да се върне у дома и да си легне. Утре по някакъв начин щеше да се изправи срещу всичко и да се справи. Но не и тази нощ, само не и тази нощ. Тя искрено се надяваше да не завари будни при прибирането си.

Алтея се отправи към вратата. Наложи ѝ се да заобиколи проснатия на пода моряк. Струваше ѝ се, че дървеният под се клати под краката ѝ. А може би тя още не бе привикнала към твърдата земя. Във всеки случай тя удължи крачката си, за да се задържи на крака, едва не се провали в замисляното начинание и успя да се задържи за рамката на вратата в последния момент. Зад нея някой се изсмя, но тя нямаше намерение да се унижава допълнително, като се извръща. Следващото ѝ движение отмести вратата и я изведе навън.

Мракът и прохладният въздух едновременно я объркаха и успокоиха. За момент Алтея остана на прага на кръчмата и няколко пъти си пое дъх. При третото бавно вдишване тя почувства прилошаването си. Това усещане я накара да се вкопчи за парапета на стълбището и да диша по-плавно, докато улицата не престане да се люлее край нея.

Зад гърба ѝ вратата изстърга отново, освобождаваща нов клиент. Алтея сепнато се обърна. Заради мрачината ѝ трябваше около секунда, за да го разпознае.

— Брашън — поздрави тя.

— Алтея — уморено отвърна морякът. И неохотно додаде: — Добре ли си?

За момент тя остана загледана с него.

— Искам да се върна при Вивачия. — Импулсивното ѝ признание бе придружено от осъзнаването, че тя трябва да стори това веднага. — Искам да я посетя. Трябва да говоря с нея, да ѝ обясня защо си тръгнах днес.

— Утре — посъветва Брашън. — Когато си отспала и изтрезняла. Нима искаш тя да те види в подобно състояние?

Подир това той хитро добави:

— Тя не би одобрила. Също както баща ти не би одобрил.

— Не, Вивачия ще ме разбере. Двете с нея се познаваме. Тя би разбрала всичко, сторено от мен.

— В такъв случай тя ще прояви разбиране, ако отложиш обяснението си до сутринта, чиста и на свежа глава — с уморен глас изтъкна Брашън. Подир миг мълчание той протегна ръка. — Ела, ще те заведа до дома ти.

Глава осма

Среднощни разговори

Майка ѝ рухна още след прекрачването на прага: нозете ѝ просто се подкосиха. Кайл остана да поклаща глава, затова Кефрия сама се нагърби да отведе майка си да си легне. Спалнята, която Роника тъй дълго бе споделяла със съпруга си и в последните месеци се бе превърнала в стая на задаваща се смърт, не беше подходяща; стопанката на дома бе прекарвала нощите си на неудобен одър. Затова Кефрия нареди на Рейч да приготви една от гостните стаи. Тя остана с майка си докато слугинята не се появи отново, за да я отведе. Подир това Кефрия отиде да нагледа Силдин. Той плачеше — бе искал да види майка си, а Малта му бе казала, че майка им е прекалено заета, за да се занимава с ревльовци. Сестра му го бе оставила да седи на леглото си, без дори да повика някоя от слугините да се погрижи за него. За миг Кефрия се разгневи, преди да си припомни, че самата Малта е все още почти дете. Не можеше да се очаква от една дванадесетгодишна да се грижи за седемгодишния си брат след подобен ден.

Затова тя успокои момчето, помогна му да се преоблече и остана край него, докато очите му не започнаха да се затварят. Когато тя най-после получи възможността да се оттегли в собствената си спалня, Кефрия бе сигурна, че всички останали вече спят дълбоко.

Трептящата светлина на свещта изпълваше коридора с движещи се сенки, които приличаха на призраци. Дали анмата на баща ѝ не бе останала под покрива, под който се бе мъчила толкова много? По гърба ѝ полазиха тръпки, накарали косъмчетата върху тила ѝ да настръхнат.

Още в следващия момент тя се укори. Анмата на баща ѝ вече се намираше в кораба. А дори и ако духът му обитаваше дома, собственият ѝ баща не би ѝ мислил злото. И все пак тя се радваше, когато тихо влезе в спалнята си. Кайл вече си беше легнал, затова Кефрия угаси свещта и се съблече в тъмното, хвърляйки дрехите си право на пода. Приготвената нощница тя откри пипнешком и приветства хладината на плата. Подир това — най-сетне — я очакваше хладината на леглото. Жената отмести одеялото и чаршафа и се намести до съпруга си.

Кайл я приветства с прегръдка. Излизаше, че той не е заспал, а просто я чака в леглото.

Макар че денят бе протекъл невъзможно дълъг, въпреки умората и тъгата, това я зарадва. Струваше ѝ се, че допирът на Кайл разсича веригите на болка, стягали я в продължение на дни.

Известно време той я държа прегърната, милваше я по косата и разтриваше врата ѝ, докато тя не се отпусна. Тогава Кайл я взе, внимателно и нежно, без думи, на фона на лунна светлина, разливаща се през прозорците. Луната на лятната нощ бе достатъчно ярка, за да изтръгне почти обичайния цвят от всичко, до което се допреше: кремавите завивки, белезникавата коса на съпруга ѝ, оттенъците на златистата му кожа в различна степен на загар. И след това, когато тя се притисна към него, отпуснала глава върху рамото му, двамата бяха продължили да мълчат. Кефрия остана заслушана в туптенето на сърцето му и повдигането на гръдта. И се радваше на близостта му.

Това я накара да се почувства отвратително — да се наслаждава по такъв себичен начин още в първата нощ след смъртта на баща си. Не само простото наслаждение ѝ се струваше престъпно, а и самият факт, че все още е останала жива. Тя не се отдръпна, а се притисна още по-плътно. Една гореща сълза се плъзна по бузата ѝ и се стече върху рамото му. Кайл повдигна ръка към капката и към лицето на съпругата си.

— Недей — тихо ѝ каза той. — Днес имаше достатъчно скръб и сълзи. Сега не мисли за това. Това легло е само за нас.

Кефрия успя да прогони буцата, настанила се в гърлото ѝ.

— Да. Само че едва сега осъзнах напълно какво е изгубила майка ми. Всичко това…

Свободната ѝ ръка се плъзна от рамото до бедрото, преди съпругът ѝ да я вземе и да я повдигне към лицето си, за да я целуне.

— Зная. Аз също си мислех за това. Чудех се дали ще дойде момент, в който ти ще останеш сама. И какво би правила тогава…

— Дори недей да споменаваш подобно нещо! — умолително настоя Кефрия, обви брадичката му с длан и обърна лицето му към себе си. — Все още не съм сигурна, че постъпихме правилно — неочаквано заговори тя с друг тон. — Зная, че сме го обсъждали и преди, че то е за доброто на всички ни. Но как изглеждаше тя, когато поставих ръката си върху елемента… и как просто си отиде… Никога не бих повярвала, че Алтея е способна на подобно нещо. Мислех, че тя го обича повече, за да напусне погребението му по такъв начин.

Кайл се замисли.

— Аз също не бях го очаквал. Смятах, че ако не баща си, тя ще обича поне кораба. Очаквах истинско сражение. Бях изненадан и зарадван, че тя отстъпи толкова лесно. Сигурен бях, че цялата церемония ще бъде насечена от сцените ѝ. Поне тя ни спести това. Но се притеснявам за нея. След смъртта на баща си едно момиче трябва да си остане у дома, а не да броди из пристанище като Бингтаун.

Той помълча. Следващите му думи звучаха почти предпазливо.

— Знаеш, че не мога да ѝ позволя да ѝ се размине. Тя трябва да бъде смъмрена; нужна ѝ е насоката на твърда ръка, преди да е пропаднала окончателно.

— Татко винаги казваше, че Алтея се справя най-добре при малка намеса — каза Кефрия. — Че трябва да ѝ се оставя възможност да греши, защото това бил единственият начин тя да се поучи от грешките си.

Съпругът ѝ изпръхтя презрително.

— Моите извинения, любима, но това ми звучи като оправдание за липсата на сериозна намеса. Тя просто е разглезена. И това веднага ѝ личи. Тя приема, че винаги ще бъде нейното, и не е свикнала да се замисля за останалите. Но пак не е късно. Не можеш да си представиш колко ме изненада това разкритие. Изобщо не бях подозирал, че тя ще се подчини на избухването ми и действително ще прекара в каютата остатъка от пътуването. Тогава се бях разгневил и просто ѝ казах това, за да я прогоня, преди наистина да избухна. Но тя ми се подчини. И мисля, че е използвала това време, за да размисли. Ти сама я видя как слезе на сушата: мълчалива и покаяна, облечена като дама. Или поне според най-близките си до дама представи.

За момент Кайл замълча и поклати глава, разместил къдрици върху възглавницата.

— Бях удивен. Непрекъснато очаквах тя да поднови спора. И тогава осъзнах, че тя е искала точно това от самото начало: някой да сложи край; някой, който най-сетне да се заеме с нея и да я накара да се държи по подобаващия начин. Мисля си, че през цялото това време тя просто е изпитвала границите на околното търпение, без някой да спусне котвата ѝ. — Той прочисти гърло. — Изпитвах дълбоко уважение към баща ти, знаеш това. Но ще ти кажа, че станеше ли дума за Алтея, той беше напълно сляп. Той никога не ѝ забраняваше неща, никога не налагаше категорични граници. И когато аз най-сетне сторих това, разликата бе смайваща. Естествено, когато тя слезе от кораба и аз вече не бях начело, тя отново се върна към познатото.

Кайл сви рамене. Известно време съпрузите мълчаха, и двамата замислени над чудатостите на Алтея.

Мъжът въздъхна тежко.

— Преди смятах, че тя е безнадеждна. Че само ще донася мъка на нас и на себе си. Но днес, когато тя ни видя обединени около най-доброто за семейството, тя не ни се опълчи в действителност. Дълбоко в себе си тя разбира правотата ни. Корабът трябва да служи за благото на рода. Ти си най-голямата: твое право е да наследиш богатството на семейството. Освен това ти имаш деца, за които трябва да се грижиш. За кого трябва да се грижи Алтея? Само за себе си. Покрай нас нищо няма да ѝ липсва: нито храна, нито дрехи, нито стряха. Но ако корабът останеше за нея, тя щеше да отплава веднага, без да се замисля за близките си. И най-вероятно щеше да сложи онзи нехранимайко Брашън за капитан.

Той леко се раздвижи, за да прегърне съпругата си и да я притисне към себе си.

— Затова, Кефрия, не мисля че имаш основания да се съмняваш в правотата на стореното от нас. Ние ще се грижим добре за Алтея; ще помогнем на майка ти да се отърве от дълговете. Можеш ли с пълна увереност да заявиш, че сестра ти би се замисляла за майка ви? За нас и децата ни изобщо да не говорим. Мисля, че в крайна сметка дори баща ти осъзна, че е най-разумно да предаде Вивачия на теб, колкото и мъчително да се оказа това за чувствата на малката му глезанка.

Кефрия въздъхна и също го прегърна. Всичко, казано от Кайл, звучеше разумно. Това бе една от причините тя да се омъжи за него: способността му да премисля всичко тъй спокойно и логично я караше да се чувства спокойна. Това бе нещо, в което тя бе сигурна от самото начало — че не би могла да живее до импулсивен и непредсказуем човек като баща си. Кефрия бе получила възможност да види нещата, които този му характер бе причинил на майка ѝ, състарявайки я преждевременно. Останалите Търговски матрони живееха спокойно, отдадени на грижи за градините и внуците си, а Роника всеки ден бе трябвало да се справя с мъжки тревоги и задължения. И това далеч не се изчерпваше с търговските дела. Много често на майка ѝ се налагаше да се отбива до някой от парцелите, за да се увери лично в истинността на надзирателските доклади.

Откакто се помнеше, Кефрия ненавиждаше беритбата на маф. Като малка този период за нея бе означавал, че подир събуждането си няма да завари майка си у дома и че ако има късмет, може да се надява да я види за около час преди лягане. А по-късно Роника бе започнала да взема голямата си дъщеря със себе си сред задушните плантации, сред редиците бодливи тъмнозелени храсти, натежали от зърна. Там Кефрия бе принуждавана да се запознава с разновидностите на различните сортове, най-заплашителните вредители и начините за отстраняване и лекуване на заразените храсти (първите трябваше да се изгарят веднага, а вторите: да се пръскат със силна отвара от листа и конска тор). Кефрия бе ненавиждала всичко това. И веднага щом бе станала достатъчно голяма, за да полага грижи за косата и кожата си, тя категорично бе отказала да взема участие в тези полски мъчения. В същата година тя беше взела решение, че никога няма да се омъжи за човек, който е склонен да изчезва в морето и да я оставя да се грижи за дела, които са негова отговорност. Тя щеше да си намери съпруг, който да изпълнява ролята на мъж, да се грижи за нея и да не допуска неволите и тревогите отвъд прага на дома им.

— И аз взех, та се омъжих за моряк — гласно довърши мислите си тя. Топлотата в гласа ѝ превръщаше думите в комплимент.

Започнал да се унася, Кайл изсумтя неразбиращо. Кефрия се загледа в смуглата си ръка, отпусната върху бялата му гръд.

— Просто ми се иска да не пътуваше толкова — тихо каза тя. — Сега ти си мъжът в семейството. И когато те няма…

— Зная. — Сега той отново звучеше сериозно, отново разсънен. — Аз също съм мислил за това. Защо според теб настоях да взема Уинтроу със себе си? Крайно време е той да заеме полагащото му се място в семейството.

— Но той се подготвя за свещеник — с известно задавяне възрази Кефрия. За нея беше много трудно да спори със съпруга си, но в тази област той винаги бе отстъпвал пред нея. Трудно ѝ беше да осмисли, че той може да си промени мнението по такъв начин.

— Ти още от самото начало знаеше за неодобрението ми към тези глупости — отвърна той, сякаш прочел мислите ѝ. — Да предадем първородния си син в служба на Са… Някое заможно джамаилско семейство лесно може да си го позволи. За тях това цели да покаже, че богатството им е достатъчно голямо, за да не се нуждае от работата на най-голям син. С нас нещата не стоят така, мила. Въпреки това аз се опитах да ти доставя удоволствие, защото знаех колко много означава това за теб. Затова изпратихме момчето в манастир. И ако баща ти беше останал жив още няколко години, Уинтроу щеше да си остане там. Но ето, че нещата се развиха по друг начин. Силдин е прекалено малък, за да плава. Истината е, че на нас Уинтроу е далеч по-нужен, отколкото на някакви си жреци от манастир в Джамаилия. Ти винаги си казвала, че Са дарява. Погледни на нещата така: преди тринадесет години той ни дари със син. И сега ние имаме нужда от сина си.

— Но ние вече го врекохме — настояваше Кефрия, измъчвана от известна агония. За нея действително бе означавало много, че Уинтроу ще стане жрец на Са. Далеч не всички предложени момчета биваха приемани. Някои от тях се оказваха обратно при родителите си, придружени от учтиво писмо, в което съответният манастир благодареше и обясняваше, че синът не бил напълно подходящ за свещеник. С Уинтроу това не се бе случило. Напротив, жреците го бяха приветствали още от самото начало. Много бързо момчето бе получило кафявата роба на послушник и от затънтената обител в Кал бе преместено в самия Келпитонски манастир. Жреците рядко изпращаха доклади, но пристигналите преливаха от похвали. Кефрия ги пазеше и до днес, пристегнати с позлатените им панделки, в единия ъгъл на сандъка с дрехите си.

— Ти го врече — изтъкна Кайл. — А не аз. Сега ме извини, ставам за малко.

Той се освободи от прегръдката ѝ и отдръпна завивката, за да се надигне. Под лунната светлина тялото му изглеждаше като оформено от слонова кост.

— Къде отиваш? — тихо попита Кефрия. Тя знаеше, че думите ѝ са го раздразнили. Но никога преди съпругът ѝ не бе ставал по подобен начин.

Кайл я познаваше добре. Усетил тревогата ѝ, той я помилва по лицето.

— Сега ще се върна. Ще отида до стаята на Алтея, за да проверя дали се е върнала. — Той поклати глава. — Глупостта ѝ ме удивлява. Само се надявам, че тази нощ не се е изложила — след няколко чашки е способна на почти всичко. А скандалите са последното нещо, от което се нуждаем в момента. Семейството ни трябва да изглежда единно и сигурно, особено сега. И най-малката глупост, изтърсена от Алтея, може да паникьоса кредиторите ни и да ги накара да се нахвърлят отгоре ни, за да получат поне малко. Но достатъчно тревоги за тази нощ. Опитай се да поспиш, аз ще се върна скоро.

За един проточил се момент Брашън се опасяваше, че тя ще отхвърли предложението му. Алтея леко се поклащаше, загледана в него. Той равнодушно отвръщаше на погледа ѝ. В името на Са, ама че гледка! Косата ѝ се бе разпуснала, увиснала на кичури по челото и раменете. Сълзи и мръсотия браздяха лицето ѝ. Само роклята ѝ придаваше вида на жена от заможно семейство — или по-скоро вида на нещо, изхвърлено на боклука от заможно семейство. В момента Алтея приличаше на пристанищна проститутка, а не на дъщеря на едно от най-значимите Търговски семейства в Бингтаун. Ако тя тръгнеше да се прибира сама, в нощния пазар можеше да я сполети всичко.

Но в следващия миг тя въздъхна шумно.

— Добре — каза Алтея. С нова шумна въздишка тя го хвана под ръка и тежко се облегна на него. Това даде възможност на Брашън да одобри решението си да остави багажа си на съхранение. Пивничарят, комуто той бе поверил торбата си, го познаваше добре, а Брашън бе подкрепил доверието си с няколко дребни монети.

В този момент не му се искаше да мисли за парите, които бе прахосал в преследването ѝ от кръчма в кръчма. Определено по-голяма сума от очакваното, но пак по-малко от онова, което Брашън бе очаквал да похарчи за собствени забавления. Той бе почти трезвен. И със сигурност можеше да заяви, че това е най-потискащата нощ след някое от пристиганията му. Поне противната част беше към края си. Щом придружеше Алтея до дома ѝ, оставащите до изгрева часове морякът щеше да оползотвори в заслужен сън.

Той огледа улицата. Тя бе осветена зле, с поставени на голямо разстояние една от друга факли, и по това време почти пуста. Онези, все още способни да пият, се намираха в пивниците, а всички останали щяха да дремят някъде. Но пак щяха да се навъртат бандити, които да се надяват да докопат останалите неизпити пари на някой моряк. Брашън щеше да стори добре да внимава, особено придружаван от Алтея.

— Насам — каза той и я поведе с бързи крачки, само че девойката се препъна почти веднага. — Толкова ли си пияна? — раздразнено попита Брашън, преди да се е осъзнал.

— Да — призна тя с изхълцване. И спря рязко, карайки спътника си да очаква повръщане. Но нищо такова не последва: вместо това Алтея рязко свали обувките си с висок ток. — И тези проклетии не помагат.

Обувките се оказаха хвърлени към другия край на улицата. Алтея се изправи и отново го хвана за ръката:

— Да вървим.

Брашън трябваше да признае, че боса тя напредваше значително по-добре. Тази си мисъл той придружи с широка усмивка. Дори след всички тези години на самостоятелност, той не бе успял да се отърси от навиците на семейство Трел: за момент се бе ужасил от перспективата една дъщеря на Търговец да крачи боса сред града. Но пък предвид състоянието ѝ това далеч нямаше да бъде първото, което евентуалният минувач щеше да забележи. А и бившият помощник-капитан нямаше намерение да я развежда из пазара; той подбираше по-пустите улички и се надяваше, че никой няма да ги разпознае в тъмното. Поне това се полагаше на паметта на Ефрън Вестрит.

Но на един кръстопът тя го задърпа за ръкава в опит да го насочи към ярките улички на нощния пазар.

— Гладна съм — оповести Алтея. Гласът ѝ, изненадан и раздразнен, съумяваше да обвини Брашън за този факт.

— Много съжалявам за тебе. Нямам пари — нахално излъга той и се опита да я повлече отново.

Алтея подозрително се взря в него.

— Изпил си заплатата си толкова бързо? Винаги съм знаела, че си пиянде, но не подозирах да е в такава степен.

— Пръснах парите по курви — раздразнено разшири лъжата той.

Младата жена се вгледа в него.

— Не съм изненадана — потвърди тя за себе си и поклати глава. — Има ли нещо, което не би направил, Брашън Трел?

— Да, малко са тези неща — студено се съгласи морякът, решен да сложи край на разговора. За втори път той я дръпна за ръката, но и сега тя не помръдна.

— На много места хората ме познават. Ела, ще взема нещо и за теб.

За по-малко от секунда тя бе преминала от укор към увещание.

Брашън реши да говори открито:

— Алтея, ти си пияна и изглеждаш отвратително. Никой не бива да те вижда в подобен вид. Отиваш си право у дома.

Тя престана да се опъва и му позволи да я поведе по полумрачната улица. Тази част на града бе изпълнена с по-дребни дюкяни, по-малко официални, главно заради високите наеми на нощния пазар. Мътната светлина на фенери показваше онези от магазинчетата, които още работеха: татуировчици, магазини за благовония и наркотици, а също и места, които се грижеха за по-необичайните желания на плътта. Брашън се радваше, че тази нощ търговията е слаба.

И точно когато той бе решил, че с нощните изпитания е свършено, Алтея си пое накъсан дъх. Морякът осъзна, че тя е започнала да ридае безшумно.

— Какво има? — уморено попита той.

— Баща ми е мъртъв; никой друг вече няма да се гордее с мен. — Тя поклати глава и обърса очи с ръкав. — За него имаха значение делата ми. Всички останали се интересуват само как изглеждам и какво мислят хората за мен.

— Пила си прекалено много — каза Брашън тихо. Той бе възнамерявал да я утеши, да загатне, че тези ѝ тревоги са плод на алкохола. Но излизаше, че той отправя пореден укор.

Алтея сведе глава и не каза нищо, затова морякът не разясни. Определено не му се удаваше да я накара да се почувства по-добре, а в интерес на истината той не бе сигурен, че това е негово задължение. Семейството ѝ я бе отхвърлило. А нима тя бе забравила за неговата собствена орис? Само преди няколко седмици Алтея бе изтъкнала този факт в лицето му. С какво основание тя очакваше съчувствие сега?

Изминаха няколко минути, преди тя да заговори отново.

— Брашън — неочаквано се обади Алтея. Със сериозен глас. — Аз ще си върна кораба.

Той изсумтя неопределено. Нямаше смисъл да ѝ казва, че той не смята това за вероятно.

— Не ме ли чу какво казах? — продължи тя.

— Чух.

— И няма ли да кажеш нещо?

Спътникът ѝ се засмя горчиво.

— Когато си върнеш кораба, очаквам да ме назначиш за свой заместник.

— Дадено — величествено заяви девойката.

Брашън издиша шумно през ноздри.

— Ако знаех, че ще бъде толкова лесно, щях да поискам капитанския пост.

— Капитан ще бъда аз. Но ти ще бъдеш помощник-капитан. Вивачия те харесва. Под мое ръководство на борда ѝ ще има само хора, които ние с нея харесваме.

— Благодаря ти — с известно объркване каза Брашън. Той никога не бе смятал, че Алтея го харесва. По някакъв странен начин това го разчувства. Излизаше, че дъщерята на капитана все пак е смогвала да го оцени.

— Моля? — завалено попита тя.

— Нищо.

Двамата бяха достигнали улицата на търговците от Дъждовната река. Тукашните витрини бяха по-украсени, почти изцяло затворени. Екзотичните и скъпи продукти, които се предлагаха тук, бяха предназначени само за най-заможните, а не за дивата младеж, изграждаща основната клиентела на нощния пазар. Високите стъклени прозорци оставаха покрити, а недалеч от тях небрежно стояха охранители с тежко въоръжение. Не един и двама от пазачите хвърлиха подозрителни погледи към чудатата двойка.

Стоките зад стъклените прегради излъчваха магията на Дъждовните земи. Това даваше основание на Брашън да смята, че тази улица се отличава с привличащо и същевременно плашещо усещане. При всяко преминаване през нея той настръхваше, а удивление стягаше гърлото му. Дори и сега, през нощта, когато тайнствените стоки от крайречните земи оставаха скрити, излъчването на магията им се просмукваше в мрака и го изпълваше със студено сребристо сияние. Интересно дали Алтея усещаше същото? Той едва не се обърна към нея, за да я попита. Само че въпросът му се струваше прекалено сериозен и заедно с това твърде дребнав, за да заслужава задаване.

В проточилото се между двамата мълчание допирът на Алтея се превърна в смущаващ. Именно заради нуждата да отнесе вниманието си от това Брашън заговори.

— Янтар се справя добре — отбеляза той и кимна към въпросния магазин, край който тъкмо минаваха. Самата Янтар седеше край прозореца, остъклен с иканско стъкло, прозрачно като вода и обгърнато в позлатени резбовани рамки. Това великолепие караше жената зад прозореца да изглежда като част от картина. Тя се бе отпуснала в стол от бяла ракита, в дълга кафява рокля, която целеше по-скоро да скрива тялото ѝ. Витрината на нейния магазин не беше защитена по никакъв начин; нямаше и пазачи. Може би тя разчиташе на присъствието си да пропъжда евентуални крадци. Самотна лоена лампа светеше край нея. Под жълтеникавия ѝ блясък цветът на роклята подчертаваше златистия оттенък на кожата ѝ. Под ръба на полата ѝ надничаха боси крака. Тя наблюдаваше улицата с немигащия поглед на котка.

Алтея спря, привлечена от този поглед. При това тя леко залитна и несъзнателно обви ръка около раменете на Брашън, за да се задържи.

— Какво продава тя? — гласно се зачуди девойката. Брашън сви устни, уверен, че жената ги е чула. Във всеки случай изражението на Янтар не се промени. И погледът ѝ продължаваше безстрастно да обгръща опърпаното момиче на улицата.

Алтея стисна очи за момент, а после ги отвори широко. Може би очакваше да завари различна гледка.

— Тя изглежда като издялана от дърво. Златен клен.

Тези ѝ думи извлякоха реакция: Брашън видя устните да трепват в лека усмивка. Но тогава Алтея тъжно додаде:

— Тя ми напомня на кораба ми. На прекрасната Вивачия, жива на фона на магическо дърво.

Лицето на Янтар неочаквано се изкриви в изключително неудоволствие. Без да осъзнава причината, поради която това отвращение така го е смутило, Брашън задърпа Алтея за ръката и отново я поведе по улицата.

При следващата пресечка той забави ход. По това време Алтея бе започнала да накуцва; морякът със закъснение си припомни грубите дъски, покриващи тротоарите.

Самата девойка не спомена нищо за несгодите си, а отново попита:

— Какво продава тя? Тя не е от Търговците, които обменят стоки с Дъждовната река: това е възможно само за родовете, притежаващи живи кораби. Коя е тази Янтар и защо има магазин на Дъждовната улица?

Брашън сви рамене.

— Тя е нова, пристигна преди около две години. В началото имаше малко магазинче край Бодкинсовия площад. Там продаваше дървени мъниста. Много хора купуваха за децата си, да ги нанизват. Миналата година тя се премести в този магазин, за да започне да продава украшения. Бижута, но пак от дърво.

— Дървени украшения? — Алтея се навъси. Тя започваше да звучи по обичайния си начин и Брашън предположи, че разходката сред нощната прохлада прояснява съзнанието ѝ. Още по-добре. Може би спътничката му щеше да се погрижи поне отчасти за външния си вид, преди да се прибере у дома си.

— И аз реагирах така в началото. Но не бях подозирал, че един занаятчия може да обработва дървото по подобен начин. Дори чворовете не представляват проблем за нея. От всяко парче тя може да изработи лице, животно или цвете. Понякога тя инкрустира творбите си. И нещата не опират само до способността ѝ. Тя умее по необичаен начин да подбира подходящите материали.

— А тя работи ли с магическо дърво? — дръзко попита Алтея.

Брашън възкликна отвратено.

— Тя може да е нова тук, но познава обичаите ни достатъчно добре, за да знае, че никой не би търпял подобно нещо. Не, Янтар използва обикновени материали. Череша, дъб и прочие, все различни цветове и текстури…

— Колкото и да се говори, в Бингтаун има много места, където човек може да получи нещо от магическо дърво, стига да си плати — мрачно отбеляза Алтея и се почеса по корема. — Мръсна работа, но ако човек е склонен да си плати…

Неочаквано посърналият ѝ тон сепна Брашън. Бившият помощник-капитан направи опит да разведри разговора:

— Нали точно това се говори за Бингтаун? Че всичко, което човек е в състояние да си представи, тук може да бъде намерено?

Девойката се подсмихна кисело.

— Нима не си чувал целия израз? Как никой не можел да си представи истинско щастие, затова щастие не се продавало тук.

Тази ѝ мрачина го остави безмълвен. Възвърналото се мълчание изглеждаше подобаващо с настъпващата студенина. И нощта като да стана по-тъмна: двамата бяха напуснали пазарната част на града и навлизаха сред жилищната част. Тук уличните фенери бяха разположени още по-нарядко и встрани от улиците. Настилката бе от чакъл, който несъмнено не се отразяваше добре на босите стъпала на Алтея. Въпреки това Брашън не изрази съчувствието си гласно.

В мрачната тишина мъката по изгубения капитан го връхлетя. На няколко пъти той трябваше да премигва рязко, за да прогони сълзите си. Мъртъв. Капитан Вестрит бе мъртъв, отнасяйки със себе си и Брашъновия шанс за нов живот. Той трябваше да се е възползвал по-добре от предимствата, които Търговецът му бе предоставял. Голяма грешка бе да очаква, че ръката, протегната от капитана, винаги ще предлага помощта си. И сега му се налагаше сам да си създава шанс.

Той погледна към девойката, която все още зависеше от водачеството му. На нея също предстоеше да поеме сама по свой път. Или това, или да се примири със съдбата, която роднините ѝ бяха предначертали за нея. Брашън подозираше, че те ще намерят някой по-млад Търговски син, склонен да я вземе за своя съпруга въпреки нетрадиционната ѝ репутация. Може би собственият му брат. Керуин далеч не можеше да се мери с упоритостта на Алтея, разбира се, но пък богатството на рода Трел щеше отлично да се съчетае с имотите на семейство Вестрит. Във всеки случай би било интересно да се гледа сблъскването между нейното свободомислие и скованите традиции на Керуин. На кого ли от двамата би трябвало човек да съчувства повече, с усмивка се зачуди той.

Брашън бе посещавал дома на семейство Вестрит и преди, но никога посред нощ. По тъмно преходът му се стори много по-дълъг. Дори шумотевицата на нощния пазар затихна зад тях.

На няколко пъти те прекосяваха цъфтящи нощем храсти. Някакво подобие на неземно спокойствие обзе Брашън. Днешният ден бе сложил край на толкова много неща. Той отново се оказваше сам, осъден да разчита единствено на себе си. Утрешният ден не носеше никакви задължения и очаквания. Нямаше да му се налага да наглежда екипажа или да се занимава с разтоварването на кораба. Единственият му дълг бе насочен към него самия. Нима това бе лошо?

Имението на Вестрит се намираше далеч от пътя. Тамошните градини приютяваха насекоми и жаби, всички склонни да придават звук на лятната нощ. Единствено проскърцването на стъпките му се прибавяше към това стържене.

Пред белия праг, пред познатата врата Брашън отново се оказа връхлетян от мъка. Този праг понякога той бе прекрачвал, отведен тук по работа. Сегашното му посещение несъмнено бе последно. Никога повече нямаше да се изправя пред тази врата.

Едва след миг той забеляза, че Алтея не е пуснала ръката му. Тук, освободена от тесните улички и засенчващи сгради, лунната светлина свободно падаше върху девойката. Босите ѝ крака бяха мръсни, роклята се влачеше. Косата ѝ отново се беше развързала, поне отчасти.

Неочаквано тя го пусна, изправи се и въздъхна тежко.

— Благодаря ти, че ме придружи до дома.

Тези ѝ думи бяха изречени със спокоен и формален тон, по-подходящ за съпровождане след някой фестивал.

— Няма за какво — тихо отвърна Брашън. Казаното от нея бе пробудило някогашното галантно момче, защото той ѝ се поклони дълбоко. И едва не повдигна дланта ѝ към устните си: спря го видът на захабените му обувки и раздраните крачоли на памучните панталони. — Ще се оправиш, нали?

Това бе само отчасти въпрос.

— Предполагам.

Тя пристъпи към вратата и отпусна ръка върху дръжката. Но вратата рязко се отдръпна сама.

Кайл изникна на прага. Той беше по нощна риза, бос, а белезникавата му коса рошавееше, само че разгневеният му вид не позволяваше присмех.

— Какво става тук? — остро попита той. Думите бяха изречени тихо, но отсечени по начин, придал им силата на рев. Брашън неволно се напрегна пред неотдавнашния си капитан. Алтея се сепна за миг, преди да се овладее.

— Това не те засяга — каза тя и направи опит да мине край него.

Кайл я стисна над лакътя и я извъртя към себе си.

— Върви по дяволите! — изкрещя Алтея, без да прави никакъв опит да пази тишина. — Махни си ръцете от мен.

Кайл не обърна внимание на думите ѝ и я разтърси.

— Случващото се с това семейство е моя работа! — процеди той. — Доброто му име ме засяга, както би трябвало да засяга и теб. Погледни се. Прибираш се боса, окъсана и вмирисана като пияна курва, повлякла след себе си мърляч… Затова ли го доведе в дома си? Как си могла? Още не е изминал и ден след смъртта на баща ти, а ти ни посрамваш по такъв начин?

Заради обвиненията му Алтея бе настръхнала като звяр. Тя впи нокти в сграбчилата я ръка.

— Нищо не съм направила! — изкрещя тя. Погълнатият по-рано алкохол отново личеше в гласа ѝ. — Не съм правила нищо, от което да ме е срам! Ти си този, който трябва да се срамува! Ти, крадецо! Ти открадна кораба ми! Открадна моя кораб!

Брашън стоеше втрещен. Това беше последното нещо, в което той искаше да се забърква. Каквото и да стореше той, все щеше да се намери някой, който да сметне постъпката му за погрешна. Но най-лошо бе да стои и да не прави нищо. Е, щом щяха да го винят, поне да е основателно.

— Капитане. Кайл. Пусни я. Тя не е сторила нищо сериозно. Предвид онова, което тя преживя днес, това може да се очаква. Казах да я пуснеш, човече, не виждаш ли, че ѝ причиняваш болка!

Брашън не бе помръднал, по никакъв начин не бе показал, че възнамерява да нападне, но Кайл рязко тласна Алтея встрани и пристъпи към моряка.

— Ти може и да си очаквал подобно нещо, но не и ние.

Зад него в коридора изникна светлина; женски глас попита нещо. Кайл понечи да сграбчи ризата на бившия си моряк, но Брашън не му позволи. Зад него Алтея се изправяше на крака. Тя плачеше, стиснала рамката на вратата. Лицето ѝ оставаше скрито зад увисналите в пълно отчаяние коси.

— Ти си я очаквал да се напие, нали, мизернико? И си тръгнал да душиш подире ѝ. Мислиш, че не съм те виждал как я гледаше на кораба? Нямаше търпение баща ѝ да умре, та да се впуснеш?

Брашън продължаваше да отстъпва. В чисто физическо отношение той нямаше основание да се страхува от малко по-едрия капитан, само че преимуществата на Кайл не се изчерпваха с юмруците му: капитанът притежаваше предимствата на Търговски род. Той можеше да убие Брашън без никакви последици и дори въпроси. Затова бившият моряк се убеди, че отстъпва не от страхливост, а заради предвидливост, повдигнал ръце:

— Нищо подобно. Просто я придружих до дома, това е.

Кайл замахна. Брашън с лекота избегна удара. Тази атака бе достатъчна, за да предостави преценка. Капитан Хейвън беше тромав и не умееше да задържа равновесието си. Макар и по-дребен, Брашън с лекота можеше да го надвие.

Женски глас, долетял откъм вратата, прекъсна размишленията му.

— Кайл! Брашън!

Въпреки възрастта и мъката, напоили гласа ѝ — а може би точно заради тях — Роника Вестрит звучеше като майка, укоряваща две немирни деца.

— Престанете веднага! — Старицата, сплела косата си за през нощта, стоеше вкопчена в рамката на вратата. — Някой незабавно да ми каже какво става тук.

— Този противен нерез… — поде Кайл, но се оказа прекъснат от спокойния глас на Алтея. Макар и дрезгавеещ от риданията, той оставаше овладян:

— Бях разстроена и пих прекалено много. В една пивница се натъкнах на Брашън Трел и той настоя да ме изпрати до дома. Това е всичко, което се случи и щеше да се случи, ако Кайл не беше изхвърчал и не беше започнал да обижда.

Младата жена неочаквано повдигна глава и предизвикателно се вторачи в Кайл.

— Истина е — додаде Брашън. А в същия момент новият капитан изтъкваше вида на своята балдъза.

Брашън не можеше да прецени на кого повярва Роника Вестрит. Част от студенината, с която тя бе известна, пролича в тона на следващите ѝ думи.

— Кайл, Алтея, вървете да си лягате. Брашън, ти си върви вкъщи. Прекалено съм изморена и измъчена, за да се занимавам с това сега. — Когато Кайл понечи да спори, тя додаде с известна отстъпчивост: — Утрото наближава, Кайл. Ако събудим слугите, скоро целият град ще научи за това. Не се съмнявам, че неколцина от тях вече слухтят. Да сложим край на всичко това. Семейните дела трябва да остана в семейния кръг. Така казваше Ефрън. Лека нощ, младежо — обърна се тя към Брашън. Той с готовност се отдалечи, без да се сбогува.

Но звукът от затварянето на тежката врата поставяше край на един период от живота му.

Морякът се отправи обратно към пристанището. Слизането му бе придружено от първите подвиквания на разбуждащи се птици. Той се загледа на изток, към хоризонта, едва започнал да порозовява, и неочаквано се почувства страшно уморен. За момент Брашън си представи койката, чакаща го на борда на Вивачия, преди да си припомни, че никакво легло не го очаква никъде. Затова той се замисли над вероятността да си наеме стая в някоя от странноприемниците, стая с меко легло, чисти юргани и топла вода за миене. Горчива усмивка съпроводи тези му размишления: подобен лукс бързо щеше да стопи парите му. Може би следващата нощ, когато щеше да се възползва подобаващо от подобно ложе. Сега нямаше смисъл да плаща за легло тъй близо до изгрев.

Навикът го изведе на пристанището. Там Брашън поклати глава и се отправи към скалистите брегове, където най-бедните моряци оставяха лодките си. Парагон щеше да го приюти за през деня и да се радва на компанията му. Някъде по обед, отспал, морякът щеше да се отбие да вземе торбата си и да започне да си търси работа и квартира. Но за момента просто му се искаше да отпочине няколко часа, далеч от Вестрити и Хейвъни.

Молкин се закова на място. Челюстите му започнаха да се раздвижват, за да опитат новата атмосфера. Змиите предпазливо се настаниха в меката кал, благодарни за отдиха от неспирния напредък.

С близко до привързаност чувство Шривър наблюдаваше как Молкин изпитва вкуса на това Обилие. Гривата на водача стоеше настръхнала, отчасти в предизвикателство, отчасти в колебание. Няколко от змиите започваха да се изнервят, както личеше от неспокойните им извивания.

— Никой не отправя предизвикателство към него — отбеляза Сесурея. — Той се бори с мехурчетата.

— Не — тихо възрази Шривър. — Спомени. Той се бори да ги овладее. Казвал ми е и преди. Те проблясват в съзнанието му като пасаж мойви и замайват окото му с числеността си. Мъдър рибар, той трябва да се съсредоточи и хвърли сред тях, уверен, че когато челюстите му се затворят, те ще са обгърнали нещо.

— Да, пясък — промърмори Сесурея.

Шривър настръхна насреща му. Той бавно се извърна към опашката си в привидна грижа. От своя страна Шривър се изпъна и започна да почиства люспите си, за да покаже, че не се страхува от него.

— Червеите — привидно на себе си каза тя — винаги се задоволяват с неизменяща се гледка.

Шривър знаеше, че останалите започват да изпитват съмнение към водителството на Молкин. Но не и тя. Истина беше, че в последно време мислите му изглеждаха още по-хаотични от обичайното. И също така бе истина, че той ревеше по странен начин в съня си по време на кратките почивки, които разрешаваше, и че със себе си разговаряше по-често отколкото със своите следовници.

Ала точно тези неща, които смущаваха останалите, придаваха увереност на Шривър, че водачът им ги води по правилния път. Колкото по̀ на север отиваше купът им, толкова по-уверена се чувстваше тя в мислите си, че Молкин действително е един от носителите на някогашните спомени.

Тя отново се загледа в него. Големите медни очи оставаха закрити под полупрозрачни клепачи, а тялото не спираше да се провира през възел, оформен от собствените извивки и излъскан до блясък. Някои от змиите го наблюдаваха с презрение. Изглежда те смятаха, че Молкин изостря чувствителността си просто заради самото удоволствие. Шривър го наблюдаваше гладно. Ако не бяха погледите на останалите, тя би дръзнала да се присъедини към него, да се обвие около неговите примки, за да се опита да сподели търсените от водача спомени.

Вместо това тя незабелязано погълна соленина в полуотворената си паст и бавно я изпусна през хрилете. Странен и непознат вкус имаше тази соленина, вкус на непознати соли, които почти пробождаха с наситеността си. Заедно с тях тя долови и солите от тялото на Молкин, което продължаваше да се отрива в себе си. Нейните собствени клепачи се надигнаха и замъглиха погледа ѝ. За миг тя сънува; и в съня ѝ Недостиг бе заменил Обилието, а Шривър се носеше сред него.

Преди да е успяла да се овладее, тя вече отмяташе глава, за да изреве победоносно:

— Пътят е чист!

Собственият ѝ вик я сепна. Останалите змии я наблюдаваха със същото напрежение, насочено и към Молкин. Шривър объркано приглади грива към тялото си. А Молкин се стрелна към нея и неочаквано я обви. Гривата му настръхна ожесточено, заливайки я с токсини, които едновременно я вцепениха и опияниха. Водителят я пристегна с удивителна сила, отриваща миризмата му в люспите ѝ. Полууловените спомени, които той преследваше, заляха сетивата ѝ.

Със същата внезапност Молкин я освободи и се озова далеч от нея. Бавно и сковано тя се отпусна на дъното, където остана да диша тежко.

— Тя споделя — обърна се Молкин към следовниците си. — Тя съзира и е помазана със спомените ми. С нашите спомени. Ела при мен, Шривър, и ме последвай. Времето за събирането ни настъпва. Последвай ме към прераждането ни.

Глава девета

Капризите на късмета

Нечии тежки стъпки върху каменистия плаж го сепнаха. Макар и сляп, той повдигна глава по посока на звука. Идващият напредваше в мълчание. Не ставаше дума за дете: децата пристъпваха леко, обикновено пристигаха на групи и притичваха край него, крещейки обиди. Хлапетиите бяха придобили навика да го замерят с камъни. Впоследствие той се бе научил да не реагира на попаденията — бързо отегчени от този му стоицизъм, дразнителите се оттегляха да измъчват морски звезди. Пък и от камъните не болеше особено. Повечето от тях дори не го уцелваха. Повечето.

Той задържа ръцете си скръстени пред белязаната гръд, макар това да му костваше усилие. Когато се боиш от удар и не можеш да предугадиш посоката му, трудно е да не повдигнеш ръце пред лицето си. Дори и когато от въпросното лице единствено носът и устата са останали незасегнати от ударите на томахавка.

Последният прилив почти го бе достигнал. Понякога той мечтаеше за някаква страховита буря, която ще го грабне от скалите и ще го захвърли обратно в морето. А още по-препоръчителна би била вълна, посегнала да го разбие сред крайбрежните камъни, та да могат посестримите ѝ и вятърът да отнесат останките. Дали това щеше да му донесе забрава, или съзнанието му щеше да продължи да живее в някой къс магическо дърво, останал да се поклаща завинаги сред морето? Имаше моменти, в които подобни мисли само влошаваха лудостта му. Понякога, отпуснат на щирборда си, той усещаше как червеите и полипите се врязват в дървото му и гризат, но не докосват кила или палубата от магическо дърво. В това се съдържаше красотата на този материал: той оставаше недокоснат от развалата на морето. Красотата, но и неговото проклятие.

Той знаеше само за един жив кораб, който погинал. Тинестър бе намерил края на съществуването си при пожар, зародил се сред товар от масло и сухи кожи. Огънят поглъщал кораба в течение на часове — часове, през които корабът пищял и умолявал за помощ. Тогава имало отлив. Дори когато пламъците го накарали да потъне и солената вода угасила част от тях, палубата продължила да пламти. Магическото дърво изгаряло бавно, с мазен черен пушек, изливал се в синьото небе над пристанището. Бавно, но все пак бе изгоряло. Защо децата не се бяха сетили за това? Защо си губеха времето да хвърлят камъни по него, вместо да го подпалят? Дали не трябваше някой път да им предложи този съвет?

Стъпките звучаха съвсем близо. Те спряха — последните песъчинки застъргаха по скалата.

— Здравей, Парагон.

Мъжки глас, дружелюбен, успокояващ. Трябваше му момент, за да си спомни съответстващото му име.

— Брашън. Отдавна не си идвал.

— Повече от година — призна пристигналият. — Пък може и две да са.

Говорещият пристъпи по-близо. Миг по-късно Парагон усети топла човешка ръка да докосва лакътя му. Живият кораб освободи ръце и протегна десница. Дребната длан на Брашън направи опит да стисне неговата.

— Една година. Един пълен кръговрат на сезоните. За вас това е много време, нали?

— Не мога да кажа със сигурност. — Мъжът въздъхна. — Когато бях малък, годините ми се струваха далеч по-дълги. Сега всяка прелита по-бързо от предишната. — Той помълча. — Нещо ново при теб?

Брадата на Парагон се раздвижи в усмивка.

— Хубав въпрос. По-скоро ти трябва да отговориш на него. Аз съм си същият, какъвто бях и преди… тридесет от вашите години. Това е бройката, ако не се лъжа. Отминаващото време не носи голямо значение за мен.

Сега беше негов ред да помълчи. Накрая корабът попита:

— Е, какво те води при един стар прокуденик?

Посетителят му отвърна с известно смущение:

— Обичайното. Нужно ми е място, където да преспя. Безопасно място.

— И никога не си чувал, че на борда на кораб като мен ще откриеш единствено лош късмет?

Този им разговор се бе превърнал в отдавнашна традиция между двамата. Но тъй като тя не се бе провеждала от известно време, Парагон изпитваше удоволствие от възобновяването ѝ.

Брашън прихна, отново стисна десницата му и се отдръпна.

— Ти ме познаваш, корабе. Аз вече имам най-лошия късмет, който човек може да притежава. Съмнявам се, че на борда ти ще ме чака нещо по-лошо. Стига ми, че ще мога да спя спокойно и да зная, че над мен бди приятел. Разрешаваш ли да се кача?

— Разрешавам и приветствам. Но освен това те съветвам да внимаваш къде стъпваш. От последното ти преспиване насам някои от дъските са поизгнили.

Той чу как Брашън го заобикаля, чу скока му, а миг по-късно усети човека да се прекачва през парапета. Странно чувство бе да усеща присъствие на борда си след толкова дълго време.

Брашън по-скоро се катереше, отколкото крачеше по наклонената палуба.

— Не виждам нещо да е по-гнило — високо отбеляза гостът, почти с весел глас. — А при последното ми посещение гнилото не беше много. Почти е плашещо колко постоянен оставаш сред стихиите.

— Плашещо — съгласи се Парагон и се постара да не прозвучи мрачно. — В твое отсъствие никой друг не е пристигал на борда, така че ще завариш всичко непроменено. Може би само малко по-влажно.

Парагон можеше да усети и чуе как гостът му се движи сред бака и се отправя към капитанската каюта.

— Виж ти, хамакът ми още е тук! — долетя викът му. — И все още го бива. Съвсем бях забравил за него. Сещаш се, онзи, който ти ми направи преди време.

— Да. Спомням си — подвикна Парагон в отговор и се усмихна: нещо необичайно за него, предизвикано от запомнено удоволствие. Брашън бе наклал малък огън на пясъка и със завален глас бе научил кораба да тъче. Огромните ръце, далеч надминаващи човешки, допълнително бяха затруднили моряка в начинанието му — да обясни различните възли на сляп кораб, който можеше да се ориентира единствено чрез допир.

— Нима никой не ти е показвал това? — с пиянско възмущение бе запитал Брашън. А Парагон, продължаващ неумело да заучава отделните последователности на движението, бе отвърнал:

— Никой. Поне не и по такъв начин. Като млад съм виждал как се прави, но никой не ми е предлагал дори да опитам.

Много пъти след този момент той бе извличал спомена до повърхността на мислите си, за да се развлича в дългите часове на нощта. И много пъти бе движил празните си ръце пред себе си, вплитащ въображаеми нишки в непретенциозната плетеница на хамак. Това бе един от начините да удържа по-дълбоката лудост.

Той усети как Брашън сритва ботушите си. Те се плъзнаха в ъгъл, в онзи ъгъл, в който наклонът привличаше всичко. Но хамакът бе привързан към куки, които Брашън собственоръчно бе прикрепил — по тази причина мрежата висеше хоризонтална. Със сумтене морякът се покатери вътре и се намести. Парагон почувства как мрежата се опъва под тежестта на легналия, но куките удържаха.

Брашън, сякаш усетил до каква степен Парагон е зажаднял за разговори, се надигна отново, за да извика:

— Сега съм много уморен, Парагон. Трябва да поспя няколко часа, а после ще ти разкажа случилото се от последната ни среща насам. Включително и лошите неща.

— Мога да почакам. Почини си — с разбиране обяви корабът. Той не бе сигурен дали Брашън го е чул. Така или иначе нямаше значение.

Той почувства как посетителят му се намества по-удобно в хамака. Подир това настъпи почти пълна тишина. Корабът можеше да усеща дишането му. Това не беше кой знае каква компания, но пак надвишаваше самотата, в която Парагон бе прекарал много месеци. Той скръсти ръце върху голата си гръд и се заслуша в дишането на Брашън.

Кенит се взираше в Соркор над бялата ленена покривка на капитанската маса. Помощникът му носеше нова копринена риза на червено-бели ивици, а също и великолепни обици: русалки с дребни перли в пъпчетата и очи от зелено стъкло. Белязаното лице на помощник-капитана стоеше усърдно изтъркано; косата му бе пригладена назад с масло, което би трябвало да се води ароматно. За Кенит миризмата напомняше смесица от риба и мускус. Но капитанът не допусна някоя от тези му мисли да се отрази върху лика му. Соркор бе достатъчно смутен — формалността винаги го напрягаше. А формалност, съчетана с капитанското неодобрение, вероятно би парализирала ума му изцяло.

Мариета тихо поскърцваше край кея. Кенит бе затворил прозорчето на каютата, за да не допуска в стаята си вонята на Заграба, ала тази преграда не се оказваше достатъчна да заглуши изцяло звуците на продължаващите и по светло гуляи. На борда нямаше екипаж — с изключение на един юнга, останал да прислужва, и един моряк, останал да пази.

— Достатъчно — остро се обърна Кенит към момчето, събиращо съдовете. — И внимавай като ги почистваш. Това е олово, а не калай.

Момчето отнесе подноса си навън и затвори вратата след себе си силно, но почтително. За няколко мига настъпи почти пълна тишина. Мигове, през които Кенит замислено оглеждаше мъжа срещу себе си: не само негова дясна ръка, а и показател за настроението на екипажа.

Капитанът леко се облегна назад. Белите восъчни свещи бяха се стопили с близо една трета. Той и Соркор бяха си поделили голям агнешки бут. В действителност помощникът бе изял по-голямата част; дори формалността не можеше да спре апетита му, когато насреща му изникнеше някоя по-добра храна. Все така мълчалив, Кенит отново се приведе, за да повдигне бутилка вино и отново да напълни кристалните им чаши. Това бе реколта, която Соркоровото небце надали бе в състояние да оцени, но пък Кенит искаше да изтъкне пред него не самото качество на виното, а стойността му. Когато и двете чаши искряха до ръба, капитанът повдигна своята и изчака помощникът също да протегне десница към своята.

— За по-качествените неща — тихо каза Кенит. Със свободната си ръка той посочи към каютата, съвсем наскоро претърпяла обновление.

При първото си влизане в обновената каюта Соркор бе останал като гръмнат. Кенит винаги се бе отличавал с изтънчен вкус, но в миналото се бе ограничавал до най-прагматичното. Той бе предпочитал да носи малки златни обици със съвършени скъпоценни камъни, отколкото крещящи месингови, украсени със стъкло. Качеството се бе съдържало в кройката и плата на одеждите му, а не в обширността на гардероба му. Сега вече не беше така. Простата изчистеност на каютата бе отстъпила пред блясък и разкош, за които Кенит бе похарчил целия си дял от последното пътуване. Някои от нещата не притежаваха най-високото възможно качество, но пък бяха най-доброто, което Заграба можеше да предложи. И те доведоха желания ефект върху Соркор. Под смайването в очите на помощника личаха първите наченки на алчност. За него стигаше да види, за да пожелае.

— За по-качествените неща — повтори той с басовия си глас. Двамата пиха.

— Скоро. Много скоро те ще ни принадлежат. — Кенит отново се отпусна върху тапицерията на дъбовия си стол.

Соркор отпусна чашата си и внимателно погледна капитана.

— Вие сте намислили нещо конкретно — отгатна той.

— Само целта. На средствата все още им предстои да бъдат обмислени. Затова те поканих да вечеряш с мен. За да обсъдим следващото си пътуване и какво желаем да придобием от него.

Помощникът започна да дъвче устните си.

— Аз желая онова, което винаги съм искал. Богата плячка в големи количества. Какво друго може да иска човек?

— Много неща, скъпи ми Соркор. Страшно много неща. Власт и слава. Усещане за спокойствие. Удобства. Домове и семейства, които не е нужно да се страхуват от робовладелческите кораби.

Последното споменато не присъстваше сред Кенитовите желания, но той знаеше отлично, че не един моряк копнее именно за това. Копнеж, за който Кенит подозираше, че същите тези моряци ще намерят потискащ, ако някога го получеха. Но това нямаше значение. Онова, което предлагаше той, бе онова, което Соркор си мислеше, че иска. Кенит не би се поколебал да го изкуши със захаросани въшки, ако знаеше, че те ще послужат като добра примамка.

Соркор отвърна с неумел опит за безгрижие в гласа:

— Човек може да иска подобни неща, разбира се. Но ги има само онзи, който е бил роден сред тях. Някой благородник. Те са недостъпни за хора като мен и дори, да прощавате, като вас.

— Но те могат да станат достъпни. От нас се иска единствено да проявим дързостта да посегнем към тях. Ти говориш за благородници и за хора, родени сред тези условия. Но някъде сред отдавнашното минало трябва да се крие първият благородник. Някъде назад е имало някакъв обикновен човек, който е дръзнал да посегне към желаното, взел го е и го е задържал.

Соркор отново повдигна чашата си. Той пиеше виното по начин, по-подходящ за бира.

— Може би — отстъпи помощник-капитанът. — Тези неща все трябва да започват по някакъв начин. — Соркор отпусна чашата обратно върху масата и се загледа в капитана си. — Как? — попита той накрая. В тона му се долавяше частица плахост, бояща се от вероятния отговор.

Кенит раздвижи рамене в почти незабележимо повдигане.

— Вече ти казах. Посягаме и вземаме.

— Как? — упорито повтори заместникът му.

— Как се сдобихме с този кораб и с този екипаж? Как аз съм се сдобил с този пръстен, а ти с обиците, които носиш? Онова, с което ще се заемем, с нищо няма да се отличава от предишното. Различен ще бъде единствено мащабът. Този път ще сме си поставили малко по-висока цел.

Соркор неспокойно се раздвижи. Дълбокият му глас прозвуча необичайно, почти заплашително тих:

— Какво имате предвид?

Кенит се усмихна насреща му.

— Много е просто. От нас се иска единствено да се осмелим да сторим нещо, което никой преди нас не е дръзвал да стори.

Помощникът се намръщи. Кенит предположи, че виното е започнало да достига до разсъдъка му.

— Това е свързано с онези кралски планове, за които споменавахте по-рано, нали? — И преди капитанът да е успял да отговори, помощникът му бавно поклати масивната си глава. — Няма да проработи, капитане. Пиратите не искат крал.

Кенит принуди усмивката си да остане неподвижна. На свой ред той поклати глава. В това си движение той усети как мехурите под прясната ленена превръзка отново се разкъсват. Тилът му започна да лепне от влажност. Подобаващо. Подобаващо…

— Скъпи ми Соркор, ти си взел предишните ми думи прекалено буквално. Нима очакваш, че съм се видял да седя на трон, наместил златна корона, и приемам пиратите от Заграба, за да коленичат пред мен? Глупости! Пълни глупости! Един поглед към Заграба е достатъчен, за да покаже категорично налудността на подобна идея. Не. Онова, което виждам, е онова, което ти казах. Човек, който си живее като лорд, в прекрасна къща, пълна с прекрасни неща. Който знае, че ще си запази този начин на живот; ще запази съпругата си край себе си и децата по леглата им. — Той отпи премерена глътка вино и отпусна чашата обратно върху покривката. — Подобно кралство не е ли достатъчно за хора като теб и мен, Соркор?

— За мен? И за мен ли?

Тъй. Значи все пак думите му бяха оказали влияние. Кенит предлагаше, че Соркор също ще получи тези облаги, а не единствено той. Усмивката на капитана се разшири.

— Разбира се. Защо пък не и ти? — Той си позволи кратък пренебрежителен смях. — Нима мислиш, че ще искам от теб да се изложиш на предишните рискове, ако искам да подобря единствено своето положение? Не, разбира се, ти не си такъв глупак. Не. Идеята ми е заедно да посегнем към онова богатство. И то не само за нас двамата. В края на начинанието целият екипаж ще се окаже облагодетелстван. И ако Заграба и останалите пиратски острови изберат да ни последват, те също ще извлекат полза. Но това ще бъде напълно доброволно. Никой не ще бъде принуждаван. Свободен съюз, изграден от свободни хора. Е? — Той се приведе към помощника си. — Какво ще кажеш?

Соркор премигна и избегна погледа на капитана си. Но за тази цел той трябваше да се загледа в прекрасно обзаведената стая — във внимателно подреденото богатство, което Кенит бе наредил единствено с тази цел. В цялата каюта нямаше място, където погледът да не получи основания за алчност.

Но в същината на Соркор се криеше повече предпазливост, отколкото Кенит бе очаквал. Тъмните му очи отново подириха светлоокия взор на капитана му.

— Вие говорите разумно. Аз не мога да посоча причина да не се съглася с вас. Но зная, че това не означава, че причина не съществува. — Той тежко опря лакти върху масата. — Говорете открито. Какво трябва да направим, за да се сдобием с тези неща?

— Да се осмелим — лаконично отвърна Кенит. Пламъчето на победата не му позволяваше да стои спокойно. Той бе успял да привлече помощника си, дори и ако самият Соркор още не го осъзнаваше.

В израз на обзелото го нетърпение капитанът се надигна и с чаша в ръка започна да обхожда малката каюта.

— За начало привличаме възхищението и фантазията им с онова, което се осмеляваме да правим. Ние ще натрупаме богатства, да, но ще го направим по удивителен начин. Виж, Соркор. Не е нужно да ти показвам карта. Целият търговски поток, идващ от Джамаилия и Южните земи трябва да мине през нас на път за Бингтаун, Калсид и всички територии отвъд. Не е ли така?

— Разбира се. — Помощник-капитанът сбърчи чело в усилие да открие връзката между този очеваден факт и продължаващия разговор. — Никой кораб не може да прекоси разстоянието между Джамаилия и Бингтаун, освен ако не мине покрай пиратските острови. Освен ако на борда му не плават безумци, склонни да преминат Отвън и да рискуват водите на Дивото море.

Кенит кимна одобрително.

— Това означава, че корабите и капитаните разполагат само с два избора. Те могат да се насочат към Външния проход, където бурите на Дивото море са най-ожесточени, змиите най-стръвни, а пътят — най-дълъг. Или могат да се насочат през Вътрешния проход, където трябва да се изправят срещу коварни канали, течения и пирати. Така ли е?

— И змии — настойчиво изтъкна Соркор. — В днешно време змиите във Вътрешния проход почти не отстъпват по бройка на онези Отвън.

— Да. Прав си. И змии — призна Кенит. — Представи си, че ти си капитан на малък търговски кораб и ти предстои да направиш този избор. И че при теб идва човек, който ти казва: Господине, срещу известно заплащане, аз мога да ви осигуря безопасен преход през Вътрешния проход. Аз разполагам с навигатор, който познава теченията и каналите като петте си пръста, и освен това мога да ви гарантирам, че никой пират няма да ви обезпокои по пътя ви. Какво би казал?

— Ами змиите? — веднага попита Соркор.

— За тях бих добавил, че в бурните Външни води те са много по-опасни и по-многобройни. И бих предложил да го придружава кораб с опитни стрелци и Балеев огън, който съд при нужда ще му предостави възможност да избяга от змиите. Какво би рекъл тогава?

Соркор присви очи със съмнение.

— Бих ви попитал за цената.

— Именно. И аз бих поискал солена цена, но ти би бил склонен да я платиш. Защото ти просто ще прибавиш тази солена цена към стойността на стоките си в края на пътуването си. Защото ти ще знаеш, че успехът на това пътуване ще бъде гарантиран и че ще успееш да ги продадеш. Да платиш за успеха е много по-добре от пътуване, за което не си заплатил нищо, но рискуваш не само неуспех, а и живота си.

— Няма да проработи — веднага каза Соркор.

— И защо?

— Защото останалите пирати ще ви убият, ако издадете тайната на каналите ни. Или ще ви позволят да придружите някой тлъстичък кораб, за да се нахвърлят върху двата съда. Защо просто да седят и да ви позволят вие да получите всичките пари?

— Защото всички те също ще получат определен дял. Парите от всеки преведен кораб ще се събират в общ приход, от който всеки ще получава процент. Освен това ние ще накараме прекупвачите да обещаят, че няма да има повече нападения срещу нас или градовете ни. Така нашият народ ще може да спи спокойно нощем и да знае, че бащите и братята им ще се върнат при тях. И че няма да има сатрапски съдове, които да заплашват градовете им и да ги отвличат в робство. — Кенит помълча. — Виж ни сега. Ние си прахосваме животите, преследвайки корабите им. Когато пленим някой, следва кръвопролитие, понякога напразно. Понякога корабът им потъва с все товара. Понякога се сражаваме с часове, само за да станем горди собственици на трюм, пълен с памук или някакви други безполезни боклуци. В същото време корабите и войниците на сатрапа нахлуват в поселищата ни и завличат в робство всички онези, които не са успели да избягат — за отмъщение на пиратската ни дейност. Сега погледни моето предложение. Вместо да рискуваме да нападаме всеки десети кораб, при което плячката пак не е гарантирана, ние бихме могли да получаваме дял от товара на всеки кораб, който преминава през нашите води. Ние ще придобием пълен контрол над този проход. И всичко това без никакви рискове извън обичайните за един моряк. В същото време домовете и близките ни са в безопасност. Богатствата, които натрупаме, си остават за нас.

В очите на Соркор бавно изгряваше идея.

— И ще забраним робовладелските кораби. Ще убиваме онези, които търгуват с хора. Робовладелци няма да се допускат да плават през Вътрешния проход.

Кенит бе връхлетян от момент раздразнение.

— Но нали най-голямата печалба ще идва именно от техните кораби. Робовладелците ще бъдат онези, които ще плащат най-много, за да прекосят бързо и безпроблемно, с жив и здрав товар. Процентът от стоката им, който…

— Говорим за хора — остро го прекъсна Соркор. — Това са жени и деца, а не стока. Ако някога бяхте стъпвали на борда на подобен кораб… и нямам предвид на палубата, говоря да стоите окован в трюма… не бихте говорили за стока. Не. Никакви робовладелци, Кенит. Те ни превърнаха в това, което сме. Ако искаме да променим това, трябва да започнем да им причиняваме онова, което те причиняват на нас. Да отнемаме животите им. Има и друго. Те не просто са зли, те привличат змиите. Точно вонята на робовладелческите кораби привлича змиите в нашите канали. Когато се отървем от техните съдове, може би змиите също ще си идат. Гръм и мълнии, капитане, те привличат змиите досами бреговете ни, като ги угощават с мъртви роби. Освен това те пренасят зараза. В онези зловонни и претъпкани трюмове се зараждат болести, каквито не сме виждали. Всеки път, когато робски кораб спусне котва, със себе си той донася зараза. Не. Без робовладелци.

— Така да бъде — меко се съгласи Кенит. — Без робовладелци.

Той не бе подозирал, че в главата на Соркор се крие идея, още по-малко, че помощникът му е способен на подобно увлечение. Това го накара да погледне към заместника си с нови очи. Можеше да се наложи да се отърве от него. Не точно сега, може би не и в близкото бъдеще. Но беше вероятно да настъпи момент, в който Соркор вече нямаше да му бъде полезен. Кенит мислено си отбеляза да не го включва в дългосрочните си планове.

— Ти си прав, разбира се — с усмивка продължи капитанът. — Сигурен съм, че мнозина от нас ще се съгласят с теб. Подобна идея ще им се стори привлекателна. — Той кимна отново в привиден размисъл. — Да, няма да допускаме търгуващи с роби. Но до всичко това има още много време. Ако предоставим подобни идеи сега, никой не би ни обърнал внимание. Те ще кажат, че това е невъзможно. Или всеки ще реши да изпробва метода лично, при което ще възникне съперничество между отделните кораби, а ние не искаме това. По тази причина разговорът ни трябва да си остане между нас. Няма да отваряме дума за това, преди всички пирати от островите да са се убедили в качествата ни и да гледат към нас с готовност.

— Разумно — съгласи се Соркор след моментен размисъл. — А как ще ги накараме да погледнат към нас по такъв начин?

Най-сетне. Въпросът, към който Кенит го бе отвеждал. Капитанът бързо се върна до масата и си наложи да помълчи, за да проточи момента. Той постави чашата си върху масата и отпуши бутилката, за да напълни отново онази на Соркор. В своята, почти пълна, той само доля.

— Като ги накараме да повярват, че ние сме способни на невъзможното. Като вършим неща, които всички останали сочат за непостижими. Като например да заловим жив кораб и да го използваме като свой.

Соркор се навъси насреща му.

— Кенит, това е лудост. Никой обикновен съд не може да залови жив кораб. Те са прекалено бързи. Чувал съм, че самият жив кораб умеел да открива безопасния път сред канал и да го съобщава на кормчията си. Те са в състояние да усещат всички нюанси на вятъра, да улавят и използват полъх, който би оставил неподвижен някой обикновен кораб. Дори и по някакъв начин да успеем да вземем на абордаж такъв кораб и да успеем да избием екипажа, самият съд няма да ни бъде от полза. Тези кораби плават само за членовете на семейството си, а на останалите се противят. Плененият жив кораб или се разбива в най-близките скали, или просто се преобръща с дъното нагоре. Сетете се за онзи прокълнат кораб… Онзи, който полудял и се обърнал срещу собственото си семейство и срещу екипажа си. Той се преобърнал и удавил всички на борда. И не веднъж, а три пъти, така съм чувал. Последния път, когато го намерили, той плавал обърнат в устието на бингтаунското пристанище. Някои казват, че призраците на екипажа го върнали у дома, а други — че корабът сам се върнал, за да покаже на Търговците стореното. Те го извлекли на сушата и го оставили там. Парий. Така му беше името. Парий.

— Парагон — със суха усмивка го поправи Кенит. — Името му е било Парагон, макар че дори поръчалото го семейство започнало да го нарича Парий. Да, чувал съм всички стари митове и легенди за живите кораби, Соркор. Само че тези истории не са истина. Аз вярвам, че един жив кораб може да бъде превзет и използван. И ако сърцето му бъде спечелено, тогава се сдобиваш с пиратски съд, на който никой друг не може да противостои. Онова, което ти каза за теченията и ветровете е истина. Има и друго: живите кораби са в състояние да усещат змиите много преди хората, и предупреждават стрелците да се подготвят. Един жив кораб би бил идеален за дейността ни. За откриването на нови маршрути край островите. И за сражения със змии. Не казвам, че трябва да изоставим всичко друго и да се насочим да търсим живи кораби. Казвам само, че ако се натъкнем на такъв, вместо да заявяваме, че е напразно да се занимаваме с него, да се впуснем в преследване. Ако го заловим, отлично. Ако не — не за първи път някой кораб ни се изплъзва. Няма да сме изгубили повече от обичайното.

— Но защо жив кораб? — объркано попита Соркор. — Не разбирам.

— Просто защото искам такъв. Ето защо.

— Така да бъде. Сега ще ви кажа какво искам аз. — По някаква странна причина Соркор бе решил, че двамата сключват сделка. — Аз ще ви подкрепя — неохотно каза той. — Ще преследваме всеки жив кораб, когото срещнем, макар лично аз да не виждам полза. Разбира се, на екипажа няма да казвам това. Пред моряците ще бъда оживен като хрътка, надушила дивеч. Но ще има следното равновесие. За всеки жив кораб, когото преследваме, се впускаме срещу следващите превозвачи на роби. Вземаме ги на абордаж, с екипажа нахранваме змиите, а робите отвеждаме обратно до някое населено място. Не искам това да прозвучи като съмнение в преценката ви, капитане. Просто смятам, че ако нападнем достатъчно робовладелци и очистим екипажите им, ще се сдобием с чуждото уважение много по-бързо от наличието на жив кораб.

Кенит не скри навъсването си.

— Струва ми се, че оценяваш прекалено високо чувството за справедливост на нашите другари от Заграба. Има голяма вероятност те да ни вземат за идиоти, които си губят времето да преследват робовладелски кораби, за да освободят товара.

Може би скъпото вино бе ударило Соркор в главата по-бързо от обичайните напитки. А може би Кенит неволно бе засегнал чувствително място. Във всеки случай гласът на помощник-капитана бе станал заплашително тих, когато той изтъкна:

— Вие говорите така, защото никога не сте стояли окован в трюма като хлапе. Никой не ви е стягал главата в менгеме, за да може татуировчикът да вреже знака на новия ви господар в лицето ви.

Очите на Соркор блестяха, загледани в някаква видима само за него мрачина.

— Те ме сложиха да работя в кожарска яма. Да втвърдявам кожи. Изобщо не ги беше грижа за нещата, които това причинява на собствената ми кожа. По-възрастните хора плюеха кървави храчки. Никой не се интересуваше от тях. И аз разбрах, че е само въпрос на време, преди и аз да се превърна в тяхно подобие. Една нощ аз убих двама пазачи и избягах. Но къде можех да ида? На север, където има само лед, сняг и варвари? Обратно на юг, където татуировката веднага щеше да ме издаде като избягал роб и всеки бе готов да ме пребие и да ме върне на собственика ми? А може би трябваше да се насоча към Прокълнатите брегове и да живея като скот, докато някой демон не източеше кръвта ми? Не. Единственото нещо, оставащо за човек като мен, бяха Пиратските острови. Животът на пират. Но това не е изборът, който бих направил, Кенит, стига да разполагах с други възможности. Много малко са онези, които са искали да станат пирати. — Гласът му прескачаше, също като очите. Сега Соркор се бе загледал в един от ъглите на каютата, с невиждащ поглед. Неочаквано той отново се взря в Кенит. — За всеки жив кораб нападаме робовладелски. Това е всичко, което искам. Аз ви давам възможност да преследвате мечтата си, вие правите същото за мен.

— Справедливо — рязко заяви Кенит. Той умееше да разбира кога повратната точка в един разговор е настъпила. — Така да бъде. За всеки жив кораб по един превозвач на роби.

Хладът изпълваше Уинтроу. Усещането се бе зародило в стомаха му и бе плъзнало из цялото тяло. И го караше да се тресе. Той мразеше усещането, защото то караше гласа му да трепери и да звучи като хлапе, което е на път да се разплаче. В действителност той се опитваше да говори спокойно и разумно, както го бяха учили. Както го бяха учили в обичния му манастир. Споменът за просторните каменни зали, изпълнени с покой, изникна неканен. Но Уинтроу не успя да извлече утеха от тези си мисли; споменът само го натъжи още повече. Той не се намираше в манастира, а в трапезарията на родния си дом. Блестящата маса от златист дъб, ниските столчета и възглавниците, които я заобикаляха, картините на кораби и предци — всичко това му напомняше, че той се намира в Бингтаун.

Уинтроу преглътна бавно и се постара да успокои гласа си. Той местеше поглед между майка си, баща си и баба си. Четиримата седяха на една и съща маса, но близките на Уинтроу се бяха струпали в единия край, като съдии. Може би действително беше така. Може би те наистина се бяха струпали, за да го съдят.

Той си пое дъх.

— Вие ме изпратихте да се уча за жрец, когато това не беше мой избор. — Уинтроу отново започна да мести поглед между лицата им. Той се опитваше с тяхна помощ да извика спомени от онзи съкрушителен ден. — Ние стояхме точно в тази стая. Аз се бях вкопчил в теб, майко, и обещавах винаги да слушам, стига да не ме изпращаш. Но ти ми каза, че трябвало да ида. Каза ми, че съм бил първороден син, обречен на Са от мига, в който съм изплакал първия си дъх. Ти каза, че не би могла да нарушиш обещанието си към Са, и ме предаде на странстващия свещеник да ме отведе до манастира в Кал. Нима не си спомняш? Ти, татко, тогава стоеше край прозореца. Денят бе тъй ярък, че когато погледнех към теб, виждах само черна сянка, очертана на фона на светлината. В онзи ден ти изобщо не продума. Ти, бабо, ми каза да бъда смел и ми даде няколко сладки за из път, загърнати в кърпа.

Той отново се загледа в лицата им. Погледът му търсеше да открие някакви следи от смущение, от вина — следи, които биха показали, че в онзи момент те са осъзнавали извършената срещу него неправда. Подобни неща той откриваше единствено върху лика на майка си. Уинтроу не спираше да се опитва да улови погледа ѝ, да я накара да изрече мислите си. А очите на майка му неизменно се насочваха към баща му — неподвижен и несмутим като статуя.

— Аз сторих онова, което вие поискахте от мен да сторя — продължаваше Уинтроу, макар гласът му да звучеше слаб. — Напуснах дома си и последвах един непознат. Пътят до манастира беше тежък, а когато най-накрая пристигнах, аз се озовах на напълно чуждо място. Но останах и положих усилия. И след време това чуждо място се превърна в мой дом. Тогава осъзнах, че решението ви е било правилно.

Чудати бяха спомените му от първото съприкосновение с жреческия живот; допир с нещо необичайно и същевременно неоспоримо правдиво. Следващите си думи Уинтроу изрече насълзен.

— Обичам да служа на Са. Научих толкова много, израснах толкова много — по начин, който дори не бих могъл да ви опиша. И зная, че се намирам в самото начало, че всичко тепърва започна да се разгръща пред мен. Сякаш… — Той заекна, търсещ подходяща метафора. — Като по-малък ми се струваше, че животът е красив подарък, обвит в скъпа хартия и панделки. И аз му се радвах, дори и в действителност да бях познал само външността на дара. А някъде през последната година аз най-сетне осъзнах, че под хартията се крие нещо още по-красиво. Погледът ми започва да прониква отвъд, в самата същина на красотата. Намирам се на ръба. Не мога да спра сега.

— Ние допуснахме грешка — неочаквано призна баща му. Сърцето на Уинтроу трепна облекчено. Трепет, оказал се прибързан, защото капитанът продължи: — Още тогава аз знаех, че не бива да те изпращаме. Тогава стоях, мълчах и позволих на майка ти да изпълни желанието си, защото това изглеждаше толкова важно за нея. Тогава Силдин беше малък, но вече се проявяваше като дързък. И аз знаех, че пак ми остава наследник.

Кайл се надигна от масата, прекоси стаята и отново застана до прозореца — както в онази утрин преди години. И поклати глава на себе си.

— А излиза, че е трябвало да последвам инстинктите си. От самото начало знаех, че решението е погрешно. И така се оказа. Настъпи време, когато аз и семейството се нуждаем от млад син, който да заеме мястото си на семейния кораб, а не сме готови. Силдин е още прекалено малък. Ако всичко това се бе случило две години по-късно, дори една, аз бих го взел на борда. — Той отново се обърна с лице към другите. — Всички ние си причинихме това. И всички ние ще трябва да понесем мълчаливо болката от отстраняването на тази грешка. Това означава, че жените ще трябва да се оправят сами в продължение на още една година. По някакъв начин кредиторите ни трябва да бъдат убедени да чакат. И освен това трябва да направите всичко необходимо, за да извлечем печалба от имотите си. Онези, които не носят приходи, трябва да бъдат продадени, за да не ни обременяват повече. За мен това означава още една година в открито море. Мъчителна година, защото ще трябва да плаваме бързо и да търгуваме с възможно най-доходоносната стока. А за теб, Уинтроу, това ще означава, че ще разполагаш само с една година, в която да научиш нещата, които би трябвало да усвояваш през последните пет. Една година, в която да станеш мъж и моряк.

Докато говореше, Кайл отново бе започнал да крачи и да отброява цели и заповеди върху пръстите си. Уинтроу разбра, че по такъв начин баща му се обръща към своя помощник на борда, когато му изрежда наложителните задачи. В момента насреща им стоеше капитан Хейвън, привикнал към безпрекословно подчинение. Тъкмо заради този му навик следващите думи на сина му щяха да го изненадат.

Уинтроу внимателно измести стола си назад и се изправи.

— Аз се връщам обратно в манастира. Имам малко багаж, така че няма да се нуждая от помощ в приготвянето му. Тук сторих всичко, което можех да сторя. Заминавам днес. — Той огледа останалите. — На тръгване обещах на Вивачия, че ще изпратя някой да прекара остатъка от деня с нея. Съветвам ви да събудите Алтея и да я изпратите.

Лицето на баща му почервеня в прилив на гняв.

— Сядай и престани да дърдориш нелепици — кресна той. — Ще правиш каквото ти се казва. Това ще бъде първият урок, който трябва да усвоиш.

Уинтроу си помисли, че цялото му тяло се тресе от ударите на сърцето му. Нима той се страхуваше от собствения си баща? Да. Цялата му дързост бе необходима, за да се удържа изправен. Той не можеше да изрече нищо. И все пак, докато стоеше загледан в кървясалите очи и не помръдваше срещу приближаването на побеснелия, една частица от него бе останала спокойна. И тя отбелязваше уплаха, признаваше го, но след това допълваше, че става дума само за физически страх от физически неща. Тази идея заплени целия му разсъдък; не му остана внимание, което да насочи към майчиния си писък, предшестван от думите:

— Кайл, недей, моля те, просто поговори с него, недей, моля те!

Едновременно с това се разнасяше заповедническият глас на баба му, ожесточен крясък:

— Това е моят дом и аз няма да търпя…

Тогава юмрукът се сблъска с лицето му, съпроводен от оглушителен трясък. Уинтроу се свлече мигновено и същевременно съвсем бавно, удивен, а може би засрамен, че не е повдигнал ръка, за да се защити, нито е помръднал. Той бе зает да размишлява.

Физически страх. А има ли друг тип страх? И на какво трябваше да бъде подложен Уинтроу, за да го изпита? Тъй разсъждаваше младият жрец.

Тогава плочките на пода полетяха към него, за да го блъснат — твърди и хладнеещи напук на горещината на деня. Загубата на съзнание приличаше на сливане с пода, същото усещане, каквото Уинтроу бе изпитал на борда на кораба, само че подът мислеше единствено за чернота.

Уинтроу сподели мисълта му.

Глава десета

Сблъсъци

— Няма да търпя подобно нещо, Кайл!

Крясъкът на майка ѝ отекна ясно, отразен от каменната зала. Резкостта му накара Алтея да прогони главоболието си. Тя постъпи по сходен начин и с ожесточението си, припламнало при дочуването на онова омразно име. Не, тя трябваше да бъде внимателна. За начало трябваше да определи водите.

Алтея забави крачка в коридора.

— Той е мой син и аз ще го възпитавам по начин, който аз сметна за добър. В момента може да изглежда грубо, но колкото по-бързо той се научи да слуша, толкова по-лесно ще му бъде на кораба. Когато отвори очи ще видиш, че не е сериозно наранен. По-скоро шокиран.

Дори Алтея можеше да долови нотката на притеснение в гласа на Кайл. А онзи приглушен звук очевидно представляваше ридаенето на сестра ѝ. Какво ли беше причинил той на малкия Силдин? Девойката бе връхлетяна от пристъп на отврата, който я подтикваше да избяга от тази дребнавост и да иде… Но къде можеше да отиде? При кораба? Той вече не представляваше нейно убежище. Тя спря, за да изчака отвращението да отмине.

— Това не беше възпитаване, а побойничество, което няма място в дома ми. Снощи бях склонна да проявя известно снизхождение към теб. Всички бяхме преживели тежък ден, а Алтея се бе появила в немислим вид. Но да прибягваш до подобно нещо под собствения ми покрив, между близки роднини… няма да търпя. Уинтроу вече не е дете, Кайл. А дори и да беше, боят не би променил нищо. Той не се тръшкаше, а се опитваше да ти обясни собствения си възглед. На дете, учтиво изразяващо мнението си, не се отвръща с бой. Също както с възрастните.

— Ти не разбираш — сухо отвърна Кайл. — След няколко дни той ще живее на борда на кораб, където мненията са без значение, освен ако не принадлежат на мен. Там той няма да има време да изразява несъгласие. Няма да има време да мисли. В открито море моряците се подчиняват мигновено. Уинтроу току-що получи първия си урок, демонстриращ какво става при неподчинение. — С по-тих глас той додаде: — Някой ден това може да спаси живота му.

Алтея дочу трополенето на ботушите му.

— Изправи се, Кефрия — продължи Кайл. — Той ще дойде на себе си след няколко минути. Не искам да те завари как се суетиш над него. Не окуражавай поведение, което аз няма да търпя. Ако той реши, че двамата с теб не сме на едно мнение, само ще се съпротивлява повече. И колкото повече се съпротивлява, толкова повече ще се среща с пода.

— Мразя всичко това — с безжизнен глас промълви Кефрия. — Защо трябваше да става така? Защо?

— Не трябва — натърти майка ѝ. — И няма. Казвам ти в прав текст, Кайл Хейвън, че няма да търпя подобно нещо. Никой в това семейство не се е отнасял към някого по такъв начин. И това няма да се промени в деня след смъртта на Ефрън. Не и в моя дом.

Тонът на Роника Вестрит не оставяше място за несъгласие. Само че това не беше подходящият тон за разговор с Кайл, както бе научила Алтея. Прякото противопоставяне само извикваше най-лошите му черти. Така стана и сега.

— Хубаво. Щом се свести, ще го отведа на борда. Той може да се учи и там. Всъщност така би било най-добре. Ако той изучи на котва част от корабната служба, в открито море няма да се затруднява толкова. И няма да му се налага да слуша как жените оспорват всяко нареждане, което му отправям.

— Нито в моя дом, нито на борда на моя кораб… — поде майка ѝ, но Кайл я прекъсна с думи, които накараха Алтея да пламне от леден гняв.

— Корабът принадлежи на Кефрия. И на мен като неин съпруг. Случващото се на борда на Вивачия вече не те касае, Роника. И като стана дума за това, ако не се лъжа, според законите на Бингтаун, тази къща също е нейна. Наша.

Последва съкрушително мълчание. Кайл беше този, който го наруши — с глас, съдържащ загатнато извинение.

— Или поне това е едно от възможните развития. Развитие, което не би облагодетелствало никого. Аз не предлагам да се делим, Роника. Видно е, че за семейството ще бъде най-добре всички да работим заедно, сред общ дом, към обща цел. Само че аз не мога да сторя това с вързани ръце. Ти би трябвало добре да осъзнаваш това. Ти си се справяла много добре през всички тези години, като за жена. Само че времената се променят. Ефрън не е трябвало да те оставя да се оправяш с всичко това сама. Колкото и да го уважавам… Не, точно защото го уважавам, аз трябва да се уча от грешките му. Аз нямам намерение просто да отплавам към залеза и да заявя на Кефрия да се грижи за всичко, докато се върна. Нито ще позволя Уинтроу да стъпи на борда на Вивачия и да се държи като глезен принц. Ти сама знаеш какво стана с Алтея: тя е толкова своеволна и себевглъбена, че е на практика безполезна. И по-лошо, тя уврежда семейното име. Сега аз ще ти кажа нещо открито: не съм уверен, че вие двете ще успеете да я вразумите. Струва ми се, че най-лесното решение би било да я омъжим, за предпочитане за мъж, който не е местен…

Алтея влетя в трапезарията като кораб с всички вдигнати платна.

— Ще дръзнеш ли да повториш обидите си пред мен, Кайл?

Той не се изненада от появата ѝ.

— Правилно ми се е сторило, че виждам сянката ти. От колко време ни подслушваш, скъпа ми балдъзо?

— Достатъчно дълго, за да се уверя, че ти не мислиш доброто нито на семейството ми, нито на нашия кораб. — Алтея нямаше да се трогне от спокойствието му. — Кой си мислиш, че си ти, та да държиш такъв тон на майка ми и сестра ми и невъзмутимо да им обясняваш как си щял да започнеш да движиш нещата лично?

— Мисля, че аз съм мъжът в това семейство — прямо отвърна Кайл.

Алтея се усмихна студено.

— Играй си на мъж колкото си щеш. Но ако си мислиш, че ще получиш кораба ми, жестоко се лъжеш.

Кайл въздъхна драматично.

— Мислех, че само жителите на Дъждовните земи вярват, че повтарянето на едни и същи думи ги превръща в истина — със сарказъм каза той. — Ти си глупачка, сестрице. Не само общото право на Бингтаун разпознава сестра ти като единствена наследница: това е изтъкнато от документ, подписан от баща ти. Нима ще му се опълчиш и в това?

Струваше ѝ се, че тези му думи са я изкормили. Цялата сила, успяла да се натрупа от вчерашния ден насам, сега ѝ беше отнета. Алтея почти бе успяла да се убеди, че въпросният вчерашен ден е бил нещо абсурдно, че баща ѝ никога не би могъл умишлено да ѝ отнеме кораба. Само че тя не можеше да си мисли подобно нещо, след като знаеше, че той е съставил това си желание в писмен вид и го е подпечатал… Не. Тя започна да мести поглед между Кайл и майка си.

— Не ме е грижа какво сте го заблудили да подпише през последните му дни — каза тя с тих, но яростен глас. — Аз зная, че Вивачия ми принадлежи. Принадлежи ми по начин, който никога няма да бъде достъпен за теб, Кайл. И нека ти кажа, че няма да спра, докато тя отново не премине под моя команда…

— Под твоя команда? — Кайл гръмна да се смее. — Ти да командваш кораб? Та ти не си подходяща дори да чистиш палубата. По някакъв начин си успяла да се самоубедиш, че си моряк. Нищо подобно! Баща ти те държеше на борда, за да си му под око и да не се забъркваш в неприятности на брега. Ти не разбираш нищо от мореплаване.

Алтея понечи да отвърне, но бе изпреварена от стон, долетял откъм проснатия Уинтроу. Всички се обърнаха към него. Кефрия понечи да пристъпи напред, но Кайл я спря с жест. Но Роника не обърна внимание нито на погледа му, нито на жеста, а се приближи до момчето. То се надигна, замаяно, притиснало ръце към лицето си. И с усилие спря погледа си върху възрастната жена.

— Добре ли съм? — замаяно попита то.

— Надявам се — отвърна Роника и тихо въздъхна. — Алтея, би ли ми донесла студена, влажна кърпа?

— Момчето е добре — изсумтя Кайл, но Алтея не му обърна внимание. С тежки стъпки тя напусна трапезарията, за да изпълни поръчението, макар да се питаше защо го прави. Тя подозираше, че майка ѝ е заблудила баща ѝ и го е накарала да подпише нещо, което той изобщо не е възнамерявал. Защо трябваше да ѝ се подчинява? Може би защото това ѝ осигуряваше претекст да се отдалечи от Кайл, преди да му е изтръгнала гръкляна с голи ръце.

Какво се случваше със света ѝ? Подобни неща никога не се бяха случвали в родния дом. Дори крясъците бяха нещо нечувано. А днес Кайл бе проснал собствения си син на земята. Алтея още не можеше да повярва, че това е реалност. Всички тези подобия на прояви бяха нещо напълно необичайно за нея. Сблъсъкът с тях я бе смутил напълно. Тя не само не знаеше как да реагира; не знаеше и какво да чувства.

В стаята с помпата стоеше нервна слугиня, която попита почти шепнешком:

— Нужна ли ви е помощ?

— Не. Всичко е наред. Капитан Хейвън просто си изпусна нервите за момент — спокойно излъга Алтея, заела се да мокри кърпа. Сякаш някой друг бе изрекъл думите с нейния глас.

Наред. Нещата далеч не изглеждаха наред. Тя се чувстваше като жонгльорска бухалка, полетяла във въздуха сред неизвестен и непредсказуем полет. Не се знаеше кога ще последва следващото разтърсване; може би тя щеше да продължи да лети, извън контрол, завинаги откъсната от познатия семеен ритъм.

Алтея се усмихна горчиво на тази си нелепа представа и сложи кърпата в една пръстена купа, преди да поеме обратно към трапезарията. Там тя завари Уинтроу и майка си да седят в единия край на масата. Уинтроу изглеждаше блед и потресен, а Роника имаше уверен вид. Възрастната жена стискаше ръцете на момчето и му говореше.

Кайл, скръстил ръце, стоеше до прозореца, с гръб към стаята. Въпреки това Алтея усещаше възмущението му. Кефрия бе застанала до него и гледаше умолително, но съпругът ѝ не ѝ обръщаше внимание.

— … всичко е в ръцете на Са — казваше майка ѝ в този момент. — Вярвам, че той те е изпратил обратно при нас и е създал връзката между теб и кораба по някаква причина. Така е трябвало да стане, Уинтроу. Можеш ли да го приемеш, както някога прие начина, по който те отпратихме с онзи жрец?

Връзка между Уинтроу и нейния кораб. Невъзможно. Сърцето на Алтея застина. По някакъв начин тялото ѝ продължаваше да се движи, а очите ѝ продължаваха да виждат. Уинтроу бе изцяло съсредоточен върху лицето на баба си. Той просто я гледаше. Кръвта на рода Хейвън видимо личеше у него, в положението на брадичката и в гневния поглед.

Когато Алтея постави купата до него, тя видя момчето да се овладява. След няколко вдишвания чертите му се отпуснаха. За момент тя зърна не само силна прилика с баща ѝ, но и с образа, който тя виждаше в огледалото си. Това видение я шокира и я накара да преглътне зараждалите се думи.

Гласът на момчето беше разсъдлив и спокоен.

— Хилядократно съм чувал подобни думи. Такава е била волята на Са. Градушки, бури, мъртвородени. Така било писано.

Той извади влажната кърпа, внимателно я сгъна и я притисна към челюстта си. Ударената страна на лицето му бе започнала да потъмнява; самото момче все още изглеждаше разтърсено и замаяно. А думите му бяха изречени с известна предпазливост, издаваща болка при учленяването им. Въпреки това Уинтроу не изглеждаше разгневен, стреснат или ужасѐн. Личеше единствено намерението му да накара баба си да разбере думите му. Сякаш с привличането ѝ на своя страна той щеше да спаси живота си. Може би действително беше така.

— За лошото време съм склонен да приема, че е негова умисъл. За мъртвородените деца не съм сигурен. Не и когато съпругът е бил съпругата си предишния ден… — Гласът му заглъхна заради някакъв неприятен спомен. Подир няколко мига погледът му отново се спря върху лицето на възрастната жена. — Аз мисля, че Са ни е повелил да живеем добре. Да, той изправя препятствия на пътя ни… Чувал съм как хората оплакват жестокостта му и горчиво питат защо? Но на следващия ден същите хора вземат трионите си и отиват да разчистят клони от овощията, а младите дръвчета пресаждат. Така те ще растат по-добре и ще дават повече плод, казват градинарите. Те не стоят край дърветата и не им обясняват, че това е за тяхно добро.

Той повдигна кърпата от лицето си и я преобърна, за да намери място, което още не се е затоплило.

— Мислите ми прескачат — недоволно каза Уинтроу. — Точно когато искам да говоря най-ясно с теб, бабо. Аз не мисля, че Са ми е отредил да напусна редиците на неговите свещеници и да отида да живея на борда на кораб, за да може семейството ни да богатее. Дори не съм сигурен, че ти самата искаш това. Мисля, че това е желанието на баща ми. За да получи своето, той нарушава дадената си дума и убива сърцето ми. Освен това не ми е убягнало, че този нежелан дар, който той тика в ръцете ми, едва вчера е бил отскубнат от леля Алтея.

За пръв път Уинтроу погледна към Алтея. За частица от мига очите на баща ѝ надникнаха от погледа му. Същото безгранично търпение, обградило непоклатима воля. С удивление тя осъзна, че насреща ѝ стои не някакъв разтреперан млад послушник, а мъжки разсъдък в зреещото тяло на момче.

— Дори собственият ти син вижда несправедливостта на делата ти — обърна се тя към Кайл. — Кражбата на Вивачия няма нищо общо с мнението ти за моите способности. Всичко просто опира до твоята алчност.

— Алчност? — с презрение кресна Кайл. — Алчност? О, прекрасно! Алчността ме кара да заграбя кораб, натежал от толкова нелеп дълг, че би било цяло чудо да го изплатя преди смъртта си. Заради алчност аз искам да се нагърбя с отговорността за домакинство, което си няма и понятие от финанси. Алтея, ако смятах, че от теб би имало някаква полза на борда на Вивачия, веднага щях да се възползвам от този шанс. И нещо повече. Ако ти можеше да ми покажеш дори един признак на истинско разбиране, ако беше служила истински дори на борда на едничък кораб, с радост щях да ти отстъпя проклетия кораб с все всичките му дългове. Но ти си чисто и просто една глезла.

— Лъжец! — отвратено изрева Алтея.

— Кълна се в името на Са! — продължи да крещи мъжът. — Ако дори един достоен капитан се застъпи за теб, още утре ще ти отстъпя кораба. Само че целият Бингтаун познава същината ти. Наперена дилетантка.

— Корабът би могъл да се застъпи за нея — с треперещ глас отбеляза Уинтроу. Той повдигна ръка към челото си. — Ако корабът се застъпи за нея, ще удържиш ли на думата си? Защото ти се закле в Са; всички ние бяхме свидетели. Ще трябва да го сториш. Не мога да приема, че тези жлъчни спорове са били желанието на дядо ми. Толкова е просто да възвърнем реда. Ако Алтея се върне на борда на Вивачия, аз ще мога да се върна в манастира си. Всички ще можем да се върнем на местата, където принадлежим. Където бяхме щастливи…

Той замлъкна, осъзнал, че всички погледи са насочени към него. Баща му трепереше от гняв; Роника Вестрит бе притиснала длан към устата си, видимо засегната от дълбоко разколебаване.

— Стига вече с това хленчене! — избухна Кайл. С няколко крачки той се озова пред масата и се втренчи в сина си. — На такива неща ли са те научили жреците? Да извърташ нещата, за да бъде твоето? Срамувам се, че момче от твоето потекло използва подобни номера пред собствената си баба. Изправи се! — кресна той. Уинтроу се взираше в него безмълвно. — Изправи се! — изрева баща му, още по-силно.

Младият жрец се поколеба за миг, преди да се надигне. Той отвори уста да каже нещо, но Кайл го изпревари.

— Ти си на тринадесет години, макар да изглеждаш на не повече от десет и да се държиш като тригодишен. Според бингтаунските закони до навършването на петнадесетата година трудът на един син принадлежи на баща му. Ако продължиш да се противиш, ще се позова на този закон. Въобще не ме е грижа дали носиш кафява роба. Не ме интересува дори и ако ти поникнат свещени рога. Докато не навършиш петнадесет, ще работиш на кораба, разбра ли ме?

Дори Алтея остана шокирана от граничещите с богохулство думи.

Гласът на Уинтроу трепереше, но самият юноша стоеше неподвижно.

— Като свещеник на Са аз съм длъжен да се подчинявам само на онези светски закони, които са справедливи. Ти се позоваваш на закон, за да нарушиш обещанието си. Когато ме обрече на Са, ти обрече на Са и труда ми. Аз вече не съм твоя собственост. — Той погледна към майка си и към баба си, преди да добави почти като извинение: — Освен това аз вече не съм истински член на това семейство. Аз принадлежа на Са.

Роника понечи да го спре, но ожесточението на Кайл я накара да залитне. С писък Кефрия скочи към майка си. А Кайл сграбчи Уинтроу за дрехата и започна да го разтърсва с все сила. Мъжът бе започнал да пелтечи от гняв.

— Ти си мой — ревеше той към момчето. — Мой, разбра ли! Сега ще млъкнеш и ще правиш каквото ти се казва! — Кайл спря да го разтърсва и го повлече със себе си. — Отиваш право на кораба. Ще докладваш на първия помощник и ще му кажеш, че си новият юнга. Новият юнга, нищо повече. Разбра ли ме?

Алтея наблюдаваше в удивено вцепенение. Тя смътно осъзнаваше, че майка ѝ е прегърнала и се опитва да успокои ридаещата Кефрия. Двама слуги, вече неспособни да сдържат любопитството си, надничаха иззад прага. Алтея осъзнаваше, че трябва да се намеси, само че случващото се бе прецедент за нея — ала тя можеше единствено да се взира. За подобни спорове тя бе чувала само слухове. Пак от слухове тя знаеше за случаи, в които търговци са принуждавали синове да продължат родовия бизнес. И за кораби, където дисциплината бива поддържана единствено чрез подобна грубиянщина.

Но подобни неща никога не се случваха в домовете на Търговските семейства. А може би се случваха, но никой не говореше за тях.

— Разбра ли ме? — повтори Кайл. Изглежда той смяташе, че по-шумният крясък ще придаде по-голяма разбираемост на думите му.

Макар и замаян, Уинтроу успя да кимне. Кайл пусна дрехата му. Момчето залитна и се подпря на ръба на масата, над която остана приведено.

— Не знаеш ли какво означава веднага! — победоносно кресна капитанът. Той се извърна към вратата и видя надничащия слуга. — Уелф! Стига си се пулил и отведи сина ми до кораба. Погрижи се той да си събере багажа, защото от този момент ще живее на борда.

Уелф побърза да притича в стаята, за да вземе Уинтроу за ръката и да го изведе. А Кайл се обърна към Алтея. Успехът в тиранизирането на младия юноша изглежда му бе придал увереност, защото той попита:

— Достатъчно разумна ли си, за да си извлечеш поука от това, Алтея?

— Бих се изненадала, ако някой не е научил нещо от днешната ти проява, Кайл. Най-вече за факта, че ти не би се спрял пред абсолютно нищо в амбицията си да придобиеш контрол над рода Вестрит.

— Контрол? — Кайл я изгледа невярващо и се обърна към другите жени, очакващ да зърне сходно удивление. Но Роника му отвърна с унищожителен поглед, а Кефрия продължаваше да ридае, отпуснала глава върху рамото ѝ. — Това ли си мислиш? Контрол? — Той тръсна глава и се засмя горчиво. — Става дума да спасим малкото оставащо. Наистина не зная защо изобщо си правя труда. Всички вие се държите с мен като с престъпник, след като аз просто се опитвам да запазя семейството. Кефрия! Ти знаеш, кажи им. Двамата с теб сме говорили за това.

Съпругата му най-сетне повдигна насълзено лице, само че в очите ѝ отсъстваше разбиране. Той невярващо поклати глава.

— Какво очаквате да направя? — обърна се Кайл към трите им. — Имотите ни губят пари всеки ден; ние имаме жив кораб, когото все още изплащаме; кредиторите ни заплашват да започнат да конфискуват, за да си получат дължимото. А вие изглежда сте на мнение, че бихме могли просто да загърбим всичко това и да се съберем да пием чай. Не, поправка. Алтея смята, че тя трябва да ускори пропадането ни, като задържи живия кораб като своя играчка. За да може тя да се черпи заедно с местните водни плъхове и да се киска, докато те я опипват.

— Престани, Кайл — предупреди го Роника.

— С какво да престана? Да престана да ви казвам онова, което вие знаете, но отказвате да разберете? Хайде да ми отделите няколко мига и да ме изслушате — Той поспря и си пое дъх, в опит да издиша гнева и раздразнението. — Аз имам деца, за които трябва да мисля. Силдин и Малта. Също като Ефрън аз също ще умра някой ден. И нямам намерение да оставя в наследство на децата си купища дългове и лошо име. Ефрън не ти е оставил синове, които да те защитават, Роника, никакви мъже, които да се нагърбят с имотите. Затова аз, като един предан зет, се нагърбвам с тази отговорност, за да сторя онова, което трябва да бъде сторено, колкото и болезнено да е то. През последните няколко месеца размишлявах дълго и вярвам, че мога да накарам семейството отново да си стъпи на краката. Сдобих се с известни връзки в Калсид, хора, готови да търгуват с нас. Планът не е нещо удивително: трябва да пуснем кораба в действие, колкото се може по-енергично, и да пренасяме най-доходоносните товари колкото се може по-бързо. Същевременно трябва да направим актуална и безпристрастна оценка на земите си, за да определим кои от тях ни носят печалба. Тях ще задържим. Най-важно е да не пръскаме паника сред кредиторите си. Ако започнем да продаваме стремглаво, те ще решат, че това е предсмъртната ни агония и ще се скупчат около нас, за да си вземат поне част от дължимото. И честно казано, ако видят как Алтея се весели с дегенерати, сякаш семейството ни е изгубило всякаква надежда и гордост, това също би имало подобен ефект. Когато черниш собственото си име, Алтея, ти петниш името и на дъщеря ми. Аз се надявам един ден Малта да си намери достоен жених. Никой достопочтен мъж не би се поинтересувал от нея, ако ти имаш репутацията на мърлява алкохоличка.

— Как се осмеляваш да… — изръмжа Алтея.

— Осмелявам се на много неща в името на децата си. Ще превърна Уинтроу в мъж, дори и ако той ме намрази за това. Ще върна финансовата стабилност на това семейство, дори и ако трябва да използвам живия кораб по немислими за вас начини. Ако ти изпитваше към семейството си дори половината от онази загриженост, която изпитвам аз, ти щеше да се овладееш и да започнеш да се държиш като дама, за да си намериш жених, който съюз да укрепи финансовото положение на рода ти.

Леден гняв обхвана Алтея.

— Значи очакваш от мен да се пусна на онзи, който плати най-високо, който и да е той, стига да е склонен да предостави достатъчно добра цена за моето брачно партньорство?

— Не виждам защо това представлява проблем за теб, след като снощи ти изглеждаше склонна да сториш същото абсолютно безплатно — със същата студенина отвърна Кайл.

Алтея си пое дъх, готова да се хвърли като бясна котка. Но намесата на майка ѝ сложи край на този спор.

— Достатъчно.

Само една дума, изречена тихо. Роника пристъпи до един от столовете и сложи Кефрия да седне. Нещо в категоричността на тона ѝ бе накарала всички да замлъкнат. Дори Кефрия бе започнала да ридае безшумно. Дребната и смугла старица изглеждаше още по-малка в траурните си дрехи. Въпреки това, когато тя пристъпи между Кайл и Алтея, и двамата отстъпиха.

— Няма да крещя — каза им Роника. — Нито ще се повтарям. Затова съветвам и двама ви да слушате внимателно и да запомните онова, което ще ви кажа. Алтея, първо се обръщам към теб, защото нямах възможност да поговоря с теб след слизането ти на брега. Кайл, не смей да ме прекъсваш, дори и за да изразиш съгласие.

Възрастната жена си пое дъх. За момент тя придоби неуверен вид. Тя се приближи към Алтея и взе ръцете ѝ. Девойката не се възпротиви.

— Дъще, зная, че се чувстваш ощетена. Ти очакваше да наследиш кораба. Така възнамеряваше баща ти. Него вече го няма. И макар още да ме боли, ще говоря откровено. Той винаги се отнасяше към теб като с един от синовете, които изгубихме. Ако братята ти бяха преживели заразата… Но днес е излишно да мислим за това. Някога, когато момчетата бяха живи, баща ти винаги казваше, че земята ще бъде предадена на дъщерите му, а корабът ще остане на синовете. И макар че той никога не го е казвал пряко, след смъртта на момчетата той смяташе да остави земята на Кефрия, а кораба на теб. Но освен това баща ти възнамеряваше да доживее до дълбока старост, да види как всичките ни дългове биват изплатени и Вивачия става наша собственост. Да види как ти сключваш съюз с мъжа, който щеше да стане твой капитан на Вивачия. Не. Не ме прекъсвай! — остро каза тя, когато Алтея отвори уста да възрази. — Достатъчно ми е тежко да изричам всичко това. Ако ме прекъсваш, никога няма да успея да довърша — додаде тя по-тихо. И решително погледна дъщеря си в очите. — Ако искаш да виниш някого за разочарованието си, вини мен. Защото, когато повече не можех да отричам, че баща ти умира, аз изпратих да повикат Картил, нашия съветник. Двамата с него изготвихме нужния документ и аз убедих баща ти да подпише. Убедих го, Алтея, не съм го заблуждавала. Накрая дори Ефрън разбра, че това би било най-разумно. Ако семейното богатство бъдеше поделено сега, никой от нас не би оцелял. Тъй като Кефрия е по-голяма и има деца, за които да се грижи, аз постъпих тъй, както изискваше традицията, и я направих единствена наследница.

Роника Вестрит отмести очи от шокирания поглед на Алтея, за да се обърне към по-голямата си дъщеря. Кефрия все още седеше, отпуснала глава върху масата, но риданията ѝ бяха утихнали. Кайл се бе приближил до нея и бе отпуснал ръка върху рамото ѝ. На Алтея се струваше, че този му жест не цели да успокои съпругата му, а да изтъкне неговото собственичество.

— Кефрия знаеше за наследството си. Освен това тя знае, че документът изисква от нея тя да продължи да се грижи за сестра си, докато сестра ѝ не се омъжи. Този документ задължава Кефрия да ти предостави подобаваща зестра. Това задължение бива удвоено от изискванията на традицията.

Презрението пак не бе напуснало погледа на по-малката сестра.

— Алтея — умолително продължаваше старицата. — Опитай се да разбереш. Аз се постарах да бъда честна. Ако корабът бъдеше завещан на теб, ти почти не би разполагала със средства, за да осигуриш плаването му. За закупуването на стока и провизии и заплатите на екипажа са необходими пари. Дори едно успешно пътуване би те изправило пред затруднения. Ами пътуванията, които не се окажат толкова успешни? Изплащането на кораба е обвързано с имотите ни. Нямаше начин разумно да поделим наследството. То трябва да бъде използвано като едно цяло, за да ни освободи от дълговете.

— Значи аз нямам нищо — тихо каза Алтея.

— Алтея, сестра ти никога не би позволила нещо да ти липсва — поде майка ѝ. Този път беше неин ред да замълчи, защото Алтея я прекъсна:

— Не ме интересува. Не ме е грижа дали съм беднячка. Да, аз мечтаех как Вивачия ще бъде моя. Защото тя е моя, майко, по начин, който ти не би могла да разбереш. По същия начин конете на Седън Диб теглят каретата му, но обичат коняря му. Вивачия обича мен по същия начин. Аз ѝ принадлежа. Никой брачен съюз не би могъл да се сравни с това обвързване. Задръжте всички приходи от пътуванията ѝ. Нека всички да казват, че Вивачия принадлежи на Кефрия. Просто ме оставете да плавам с нея. Няма да предявявам никакви други претенции, няма да оспорвам нищо. — Отчаяният ѝ поглед потърси лицето на майка ѝ и се премести върху насълзения лик, който Кефрия бе повдигнала към нея. — Моля ви — промълви тя. — Моля ви.

— Не. — Кайл беше онзи, който отвърна вместо тях. — Аз вече издадох нареждане да не бъдеш допускана на борда. И няма да го отменя. Вие виждате каква е тя — обърна се той към другите две жени. — Напълно непрактична. Просто иска да бъде нейното, нещата да продължат както преди. Тя ще остане своеволната наследница, която ще продължи да живее на борда без никакви отговорности, да си играе на моряк, а между отделните пътувания да се разхожда из магазините на брега и да пазарува за чужда сметка. В случая, сметката на сестра си, на моето семейство. Не, Алтея. Със смъртта на баща ти настъпи и краят на детството ти. Време е да започнеш да се държиш по начин, подобаващ на една представителка на този род.

— Не говоря на теб! — избухна Алтея. — Ти дори си нямаш понятие за какво говоря. За теб Вивачия е просто кораб и си остава това дори и когато се обръща към теб. За мен тя е част от семейството, по-близка от сестра. Тя се нуждае от присъствието ми, а аз също се нуждая от близостта ѝ. За мен тя би плавала по начин, какъвто никога не би проявила към теб.

— Момичешки лиготии — навъси се Кайл. — И празни приказки. Ти избяга от нея в деня, в който тя се съживи, и остави Уинтроу да прекара първата нощ на борда ѝ. Ако в действителност изпитваше подобни чувства към нея, ти не би сторила подобно нещо. Него тя харесва достатъчно; той ще стои на борда, за да ѝ прави компания или каквото там прави. И той ще се научи да бъде истински моряк, а не да се шляе из кораба и да се налива из пристанищните кръчми. Не, Алтея. На Вивачия няма място за теб. Аз няма да позволя да сееш раздор сред екипажа или да си съперничиш с Уинтроу за благоволението на кораба.

— Майко? — отчаяно промълви Алтея.

Старицата я гледаше тъжно.

— Ако не те бях видяла снощи да се прибираш в подобно състояние, щях да се възпротивя на Кайл. Щях да кажа, че думите му са прекалено остри. — Тя бавно въздъхна. — Само че не бих могла да отрека онова, което съм видяла със собствените си очи, Алтея. Много добре ми е известна обичта ти към Вивачия. Ако баща ти беше жив… Не, няма смисъл от подобни думи. Може би е настъпил моментът да продължиш с живота си. Аз виждам, че Уинтроу притежава потенциал. Той ще се справи добре с кораба. Позволи му. Време е, може би крайно време, ти да заемеш полагащото ти се място в Бингтаун.

— Моето място е на борда на Вивачия — промълви девойката.

— Не е — каза Кайл. Майка ѝ кимна в потвърждение на думите му.

— В такъв случай аз нямам място сред това семейство или в Бингтаун.

Алтея сама се изненада от думите си. Категоричността им я шокира. Те се бяха врязали като камък, хвърлен сред застинала вода: тя можеше да види как изреченото се разраства в диплеща се вълна, която се простира към всички нейни взаимоотношения, за да ги промени безвъзвратно. За момент девойката остана задавена.

— Алтея? Алтея!

Викът на майка ѝ долетя подире ѝ. Алтея осъзна, че крачи сред коридора — коридорът на дом, превърнал се за нея в чуждо място. Тя осъзна, че бяха изминали години от времето, в което тя бе прекарвала повече от месец под този покрив. От колко време този гоблен висеше на стената? От колко време онези плочки бяха напукани? Тя не можеше да отговори, защото не бе присъствала на тези и много други събития. На практика тя не променяше нищо. Това място бе престанало да бъде неин дом още преди години. В настоящия ден Алтея не бе създала тази реалност, а само я бе разпознала.

Понесла единствено дрехите на гърба си, тя прекрачи прага и излезе навън.

— Ако тя се върне отново пияна, ще я заключа в стаята ѝ за една седмица. Накарай я да разбере, че няма да търпя тя да петни семейното име и репутацията си. — Кайл бе седнал до Кефрия и я бе прегърнал през раменете.

— Млъкни, Кайл — тихо, но ясно изрече Роника Вестрит. Всичко се разпадаше: семейството, домът ѝ, мечтите ѝ за бъдещето. Алтея бе казала нещо напълно сериозно; в думите ѝ Роника бе доловила познатата ѝ от Ефрън решителност. По-малката ѝ дъщеря нямаше да се върне тази вечер, нито пияна, нито в каквото и да било друго състояние. Тя си бе отишла. А онзи незрял идиот, за когото Кефрия се бе омъжила, можеше единствено да си играе на голям домопритежател и непрекъснато да изтъква новопридобитата си власт.

Старицата въздъхна тежко. Може би това беше единственият проблем, който тя можеше да разреши точно в този момент. Може би в неговото разрешаване се криеше преодоляването и на останалите пречки.

— Не исках да кажа това пред Алтея, за да не насърчавам опърничавостта ѝ, но ти цяла сутрин се държиш като магаре. Както ти сам с изключителен такт изтъкна, аз нямам право да се намесвам в делата между теб и сина ти. Но Алтея, моя дъщеря, е нещо съвсем различно. Ти не си отговорен за нея. И трябва да ти кажа, че намирам за изключително наскърбителни и безвкусни опитите ти да се налагаш над нея.

Тя бе очаквала да зърне поне малко смущение. Вместо това лицето му придоби изключително наскърбен вид. Роника получи възможност — и не за първи път — да се усъмни в решението си да повери семейното богатство в ръцете на по-голямата си дъщеря. Отговорът му потвърди най-лошите ѝ страхове.

— Сега аз съм мъжът в това семейство. Какви са тези глупости, че не отговарям за нея?

— Тя е моя дъщеря, а не твоя. Тя е сестра на съпругата ти, а не твоя.

— Тя споделя роднинство и с двете ви. Нейните действия се отразяват на това родово име. Ако вие двете с Кефрия не сте в състояние да я убедите с добро, то аз ще трябва да се намеся с нещо по-убедително. Не разполагаме с време да увещаваме Уинтроу и Алтея. Те двамата трябва да разберат, че е време да приемат задълженията си и да започнат да ги изпълняват.

— Когато става дума за Алтея, ти не си този, който ще определя нейните задължения. Тази отговорност се пада на мен.

Непоколебимата решителност, до която Роника Вестрит бе прибягвала тъй често по време на преговори, отново се появи в гласа ѝ.

— Може би ти виждаш нещата по такъв начин. Но аз не споделям това мнение. Ти предостави на мен грижите за нея. На мен се пада да преценявам издръжката ѝ. Този факт би трябвало да предостави достатъчна тежест на думата ми, за да накарам Алтея да овладее поведението си.

Всичко това Кайл изрече със спокоен и разсъдлив глас, но същината на думите му пак засегна Роника.

— Когато критикуваш държанието на дъщеря ми, ти критикуваш възпитанието, предоставено ѝ от нейните родители — каза възрастната жена. — Ти може и да не си съгласен с начина, по който ние двамата с Ефрън сме отгледали Алтея, но не е твоя работа да изразяваш несъгласието си. Освен това не съм предоставила на Кефрия грижата за издръжката на сестра ѝ, за да можеш ти да заплашваш Алтея. Сторих го единствено като начин да ѝ осигуря част от бюджета. Не е подходящо една сестра да отговаря за друга. Още по-неподходящо е съпругът да отговаря за своята балдъза. И нямах намерение да прогонвам Алтея от Вивачия, а само да я окуража да се насочи към друг живот, след като тя се убеди, че корабът се намира в добри ръце.

Роника се отпусна край масата, клатейки глава. Всичките ѝ намерения се бяха объркали.

— Ефрън беше прав за нея. Тя се нуждае от лека ръка. Тя не би отстъпила пред принуда. Снощи тя скърбеше. И каквото и да мислиш ти за Брашън, Ефрън имаше високо мнение за него. Може би той не е сторил нищо повече от това да я придружи до дома ѝ; подобаваща постъпка за един джентълмен, срещнал смутена дама.

— Сигурно двамата са пили чай целия ден — отбеляза Кайл с натежал от сарказъм глас.

Грешка. Съкрушителна грешка. Роника престана да гледа към него, а се загледа в дъщеря си — докато Кефрия не усети погледа ѝ и не повдига очи, за да го срещне за миг.

— Кефрия — тихо поде майка ѝ. — Ти знаеш какви бяха намеренията ми при съставянето на тези документи. Би било нечестно от твоя страна да се възползваш от сестра си по такъв начин, да използваш наследството си, за да я принудиш. Искам да ми кажеш, че няма да допуснеш това.

— Тя има деца, за които да мисли — намеси се Кайл.

— Кефрия — повтори майка ѝ. Тя не можа да скрие умолителната нотка от гласа си.

Младата жена започна да мести поглед между лицето на майка си и непоколебимия взор на съпруга си. Гласът ѝ долетя пискливо:

— Не мога да заставам в средата. Не мога! — възкликна тя с отчаяние и започна да кърши ръце пред гърдите си.

— Няма да ти се наложи — успокои я Кайл. — Документите бяха подписани пред свидетели. Ти знаеш, че правилното е онова, което е най-доброто за Алтея. Знаеш, че и двамата ѝ мислим единствено доброто. Вярвай в себе си, Кефрия. Довери се на съпруга си.

Кефрия отново улови невярващия поглед на майка си, преди да се загледа в излъсканата повърхност на масата. Ръцете ѝ нервно започнаха да се плъзгат по плота.

— Вярвам ти, Кайл — прошепна тя. — Наистина ти вярвам. Но не искам да нараня Алтея. Не искам да бъда жестока към нея.

— Няма да бъдем — увери я Кайл. — Стига тя да не бъде жестока към нас. Така е справедливо.

— Да… справедливо — колебливо се съгласи съпругата му. Тя погледна към майка си, очаквайки подкрепа, само че ликът на Роника бе застинал. Старицата винаги бе смятала по-голямата си дъщеря за по-силната от двете. Та нима Кефрия не бе избрала живот, изискващ сила, докато Алтея бе предпочела да се разхожда край баща си и да си играе? Кефрия си бе взела съпруг, бе родила деца, бе поела грижите над собствено домакинство и се включваше да помага в семейните дела. Или поне така се бе струвало на Роника по времето, когато тя бе съставяла наследството. Но сега тя осъзнаваше, че Кефрия се е занимавала предимно с делата на самата къща, със съставянето на делничното меню и с ръководенето на приготовления за празници. Това съдействие бе позволило на Роника да се съсредоточи изцяло върху делата със семейните земи. Защо тя не бе съзряла, че по-голямата ѝ дъщеря се е превърнала в кукла, която следва напътствията на майка си и се подчинява на съпруга си, но рядко проявява самоинициатива? Роника се опита да си припомни последния път, в който Кефрия бе предложила някаква промяна или бе подела самостоятелно действие. Тя не можа да се сети за нещо подобно.

Защо, защо тези мисли я спохождаха чак сега? Всемилостиви Са, та тя току-що бе предала съдбите им в ръцете на Кефрия. Традициите и обичаите на Бингтаун налагаха след смъртта на мъж собствеността му да премине в ръцете на наследниците му. Не съпругата, а на наследниците. Разбира се, Роника имаше правото да запази контрол над собствеността, която тя бе донесла със себе си, само че от тази собственост не бе останало почти нищо. Сърцето ѝ трепна уплашено при осъзнаването, че не само по-малката ѝ дъщеря е станала зависима от прищевките на Кайл, а и тя самата.

Роника хвърли бърз поглед към него, все така задържаща безстрастно лице. Оставаше ѝ единствено да се моли на Са, че той още не е осъзнал това. В противен случай тя можеше да изгуби всичко. Какво би могла да стори тя срещу подобна заплаха?

Възрастната жена бавно си пое дъх и с овладян глас заяви:

— На думи наистина изглежда справедливо. — Тя не биваше да омеква изведнъж. — Предстои ни да видим на дело.

Подир това Роника шумно въздъхна и без нужда разтърка очи.

— Има толкова много неща, за които трябва да мисля. За момента оставям Алтея на вас. Както каза Кайл, Вивачия трябва да отплава колкото се може по-скоро. Струва ми се, че това е нещото, над което трябва да се съсредоточим. Какъв товар си избрал да пренасяш и към кои пристанища възнамеряваш да се насочиш? И колко скоро възнамеряваш да отплаваш?

Тя се надяваше, че не е прозвучала прекалено нетърпелива за отплаването му. Умът ѝ вече трескаво издирваше начини, по които тя да използва отсъствието му възможно най-ползотворно. Ако не друго, поне можеше да се увери, че оставащото от собствеността ѝ ще се полага на Алтея. С оглед на последните си размишления Роника реши, че би било разумно да не се противи открито на Кайл. А във времето, в което тя оставаше сама с Кефрия, тя щеше да се заеме с дъщеря си.

Кайл изглеждаше склонен да промени темата:

— Както казваш, трябва да отплаваме скоро, и то не само заради парите. Колкото по-скоро отведа Уинтроу далеч от живота на сушата, толкова по-бързо той ще приеме съдбата си. Предстои му да наваксва много, защото е изостанал, макар и не по своя вина. Много от тези неща е трябвало да научи още като момче, а не сега, когато е на път да стане мъж.

Той помълча, изчакващ потвърждението им. Роника се подразни от кимването си, защото то изразяваше съгласие в отговор на загатването, че те двете имат вина за лошия начин, по който се е развило момчето. Удовлетворен, Кайл продължи:

— Що се отнася до пристанищата и товара, смятам, че всички сме единодушни в наложителността да пренасяме с най-голяма бързина онова, което е най-доходоносно. — Кайл отново замълча многозначително. — В такъв случай съществува само един възможен отговор — реши той от името на всинца им. — Ще отведа Вивачия на юг към Джамаилия, за да натоваря най-висококачествена стока. После на север към Калсид, с пълна бързина.

— С какъв товар? — осведоми се Роника, макар сърцето ѝ вече да знаеше отговора и да застиваше.

— Роби, разбира се. Образовани роби. Не джебчии, крадци и убийци, а хора, които биха били ценени в Калсид като наставници, надзиратели и бавачки. Творци и занаятчии. Ще купуваме от онези, които са били доведени до робство от неизплатените си дългове, а не от присъда. — Той помълча замислено и поклати глава. — Те няма да бъдат особено издръжливи, разбира се. Може би ще трябва да добавим и един товар… с каквото можем да си позволим. Военнопленници, родени в робство и прочие. Торг, един от помощниците, по-рано е работил на робовладелски кораби и има връзки сред уредниците на търгове. Той ще ни помогне със сключването на сделките.

— Робството е незаконно в Бингтаун — колебливо изтъкна Кефрия.

Кайл гръмко се изсмя.

— За момента. Но няма още дълго да остане така. Освен това ти нямаш основания да се притесняваш, скъпа. Аз нямам намерение да спирам в Бингтаун с тях. Ще поема направо към Джамаилия през Вътрешния проход, после директно към Калсид. Никой няма да ни притеснява.

— Пирати… — срамежливо каза съпругата му.

— Те никога не са се занимавали с Вивачия. Колко често си чувала баща си да се хвали колко бърза е тя и колко ловко прекосява каналите? И това е било от времето, когато тя не е била събудена. Пиратите знаят, че преследването на жив кораб е загуба на време. Те няма да ни закачат. Недей да се тревожиш за неща, които вече съм обмислил. Не бих се заел с подобно пътуване, ако смятах, че е прекалено рисковано.

— Самият товар може да се окаже рискован за един жив кораб — тихо каза Роника.

— От какво се боиш, някакво въстание? През цялото пътуване те ще останат заключени в трюма. — В гласа на Кайл започваше да се долавя раздразнение от тяхната неувереност.

— Това би могло още повече да влоши нещата — меко продължи възрастната жена. Тя се стараеше да звучи като човек, който просто изразява мнение, а не като изтъкващ очевидна за него опасност. — Живите кораби са чувствителни създания, Кайл, а Вивачия се събуди неотдавна. Ти не би изложил Малта на… на неудобствата, които робите изтърпяват по време на пренасянето си. Вивачия също трябва да бъде предпазвана от тях.

Кайл се навъси, но подир миг изражението му омекна.

— Роника, аз съм запознат с традициите, свързани с живите кораби. До степента, в която нашите финанси го позволяват, аз ще се отнасям към робите почтително. Напомням ти, че Уинтроу ще се намира на борда. Всеки ден той ще получава свободно време, през което да разговаря с кораба. Той ще може да увери Вивачия, че всичко е наред и че нейното съществуване не е заплашено. Освен това нямам намерение да прибягвам към излишна жестокост. Робите трябва да бъдат пренасяни затворени и под контрол, но няма да изпитват никакъв друг дискомфорт. Струва ми се, че ти също се притесняваш излишно, Роника. Дори и присъствието им да смути Вивачия, това ще бъде само временно. Каква вреда би могла да възникне?

— Изглежда, че ти наистина си обмислил нещата добре. — Роника се постара да изложи мека загриженост на мястото на гнева, който изпитваше. — Но има истории за нещата, на които един смутен жив кораб може да стори. Говори се, че някои от живите съдове престават да се подчиняват и плават неохотно, като тайно изместват платната си, влачат котва по дъното… макар че нищо от това не би могло да затрудни един опитен екипаж. Съществуват обаче и по-крайни случаи, в които корабите полудяват. Парий е най-известният от тези кораби. Има слухове и за други подобни съдове, които никога не се завърнали в пристанище, защото корабът издавил екипажа си в открито море…

— Всяка година има обикновени кораби, които никога не се завръщат. Бурите и пиратите със същото основание биха могли да се окажат причина за корабокрушението на някой жив кораб — нетърпеливо я прекъсна Кайл.

— Но след като и ти, и Уинтроу ще пътувате на борда, бих могла да изгубя половината си семейство изведнъж — започна да ридае Кефрия. — Кайл, наистина ли смяташ, че е разумно? Татко изкарваше пари с Вивачия, без нито веднъж да пренася нелегални или опасни товари.

Мъжът задълбочи навъсването си.

— Скъпа, баща ти не изкарваше достатъчно пари. Точно за това става дума тук: как да избегнем грешките му и да върнем финансовата увереност и репутацията на това семейство. Тази тема на разговор ми припомня още една негова чудатост. — Той впери изучаващ поглед в очите на Роника и продължи: — Ако сте толкова против търговията с роби, бихме могли да плаваме по Дъждовната река. От нейните пристанища идват най-търсените в света стоки. Всички останали живи кораби плават по нея, защо не и ние?

Роника спокойно понасяше взора му.

— Защото преди години Ефрън реши, че родът Вестрит повече няма да търгува по Реката. И оттогава не сме го правили. Освен това вече не разполагаме с предишните си връзки сред тамошните заселници.

— Но Ефрън вече е мъртъв. От каквото и да се е страхувал той, аз съм готов да се изправя срещу него. Дайте ми речните карти и аз сам ще си изградя връзки — предложи Кайл.

— Това би докарало смъртта ти — без съмнение заяви Роника.

Капитанът изсумтя.

— Съмнявам се. Дъждовната река може и да е стръвна, само че на мен речното корабоплаване не ми е чуждо. — И подир това той изтърси: — Най-добре ми ги дай още сега, след като стана дума за тях. Така или иначе сега те принадлежат на Кефрия, ти вече нямаш право да ги укриваш от нас. Тогава всички ще бъдем доволни. Вивачия няма да пренася роби, а стоките от Дъждовната река ще донесат дори по-големи печалби.

Възрастната жена не се поколеба и за миг, преди да излъже:

— Това може и да е така, Кайл, само че тези карти вече не съществуват. Ефрън ги унищожи в деня, когато взе решение, че повече няма да търгува по Реката. Той се зарече, че родът Вестрит никога повече няма да навлиза сред водите ѝ. А той беше мъж, който държеше на думата си.

Кайл скочи на крака.

— Не вярвам! — процеди той. — Ефрън не е бил глупак, а само един глупак би унищожил тъй ценни карти. Ти ги укриваш от нас. Къташ си ги за скъпоценната ти Алтея и незнайния идиот, когото ще излъжеш да я вземе за съпруга.

— Никак не ми се нрави да ме обвиняват в лъжи — просъска Роника. Поне това беше истина.

— А пък на мен не ми харесва да ме правят на глупак! — отвърна Кайл. — Никой от това семейство не се отнася към мен с уважението, което ми се полага. От Ефрън бях склонен да го понеса, той беше мъж и години по-възрастен от мен. Но няма да търпя подобно поведение от друг под този покрив. От този момент нататък искам да чувам само истината. Защо Ефрън е прекратил връзките си със заселниците край Дъждовната река? И какво ще е необходимо, за да възстановим тези връзки?

Роника го гледаше мълчаливо.

— Наистина ли не разбираш, жено? Каква е ползата да имаш жив кораб, ако не можем да го използваме за Речна търговия? Всеки знае, че само семействата, притежаващи живи кораби, могат да търгуват с Дъждовните земи. Ние сме Търговско семейство. А какво е направил съпругът ти с тази привилегия и с дълговете си? Търгувал е с платове и с алкохол, както прави и стопанинът на последното корито, и е гледал как задълженията му стават все по-големи с всяка изминала година. По протежение на Дъждовната река тече цяло богатство, тече по-бързо и от водите ѝ. А ти искаш да стоим на брега ѝ с пръст в уста и да мрем от глад.

— Има и по-лоши неща от гладната смърт, Кайл Хейвън — каза Роника.

— Като например? — остро попита той.

Тя не можа да се сдържи.

— Като например да имаш алчен глупак за свой зет. Ти си нямаш никаква представа от Дъждовната река.

Кайл се подсмихна ледено.

— Тогава защо не ми дадеш картите и не ми позволиш да придобия представа? Ако си права, тъкмо ще се отървеш от нежелания зет. И ще можеш спокойно да оставиш дъщерите и внуците си да гинат под тежестта на борчовете си.

— Престанете! — изпищя Кефрия. — Не издържам повече! Не говорете за такива неща! Кайл, ти не бива да плаваш по Дъждовната река. Щом трябва да търгуваш с роби, така да бъде. Вземи Уинтроу със себе си, щом се налага. Но в никакъв случай не поемай по Реката! — Умолителният поглед, обхождащ и двамата, в крайна сметка се спря върху майка ѝ. — Той никога не би се върнал. И двете знаем това. Татко едва-що умря, а вие говорите за смъртта на Кайл.

— Кефрия, ти си прекалено чувствителна и преувеличаваш всичко. — Кайл изгледа Роника по начин, който недвусмислено показваше, че тя е разстроила дъщеря си. Искрица гняв припламна в сърцето на Роника, но тя побърза да я угаси, защото Кефрия бе извърнала наранен поглед към съпруга си. Откриваше се подходяща възможност.

— Аз ще се погрижа за нея — предложи възрастната жена. — Сигурна съм, че на теб ти предстои много работа по подготовката на кораба. Ела, Кефрия, да отидем във всекидневната. Аз самата се чувствам малко напрегната. Ела. Да оставим Кайл да се погрижи за всичко.

Роника се надигна, хвана дъщеря си под ръка и я изведе от стаята. Трябва да спася оставащото, безмълвно обясни тя на Ефрън. Ще спася каквото мога от онова, което ти ми остави, мили. Поне една дъщеря ще запазя край себе си.

Глава единадесета

Последици и размисли

— А ако реша да оспорвам завещанието? — бавно попита Алтея. Тя се стараеше да изрече тези думи безстрастно, но вътре в себе си все още трепереше от гняв и наскърбление.

Картил колебливо почеса остатъка от сивеещата си коса.

— Подобен случай е специално упоменат. Всяко от изброените лица, което си позволи да оспори някой аспект, автоматично бива изключено. — Той поклати глава почти със съжаление. — Това е част от стандартната процедура — меко уточни възрастният мъж. — Не е нещо, което баща ти е включил специално заради теб.

Алтея повдигна поглед от сплетените си пръсти и решително погледна събеседника си в очите.

— И ти вярваш, че това е било истинското му желание? Да остави Вивачия на Кайл, а мен — да разчитам на подаянията на сестра си?

— Съмнявам се, че Ефрън си е представял точно подобно развитие на нещата — благоразумно отвърна Картил и отпи от чая си. Може би този отговор целеше да му предостави време за размисъл, през което да измисли същинския си ответ.

Старецът се намести в стола си и седна по-изправен.

— Но вярвам, че той беше с ненакърнен разсъдък. Никой не го беше заблудил или принудил. Никога не бих взел участие в нещо подобно. Баща ти искаше да припише всичките си богатства на сестра ти. Той стори това не от желание да те наказва, а за да запази цялото си семейство.

— А пък се провали и в двете си намерения — остро каза Алтея. Веднага след това тя отпусна лице върху дланите си, засрамена от изказването си. Картил не коментира думите ѝ. След известно време девойката повдигна глава и отбеляза: — Сигурно ме мислиш за някакъв лешояд. Баща ми умря вчера, а още на следващия ден аз вече пристигам, за да настоявам за част от наследството му.

Картил ѝ предложи носната си кърпичка, която бе приета с благодарност.

— Не, не мисля така. Когато човек изгуби опората си, обичайно е той да се вкопчи в остатъка, да направи отчаян опит да задържи нещата по предишния им начин. — Старецът скръбно поклати глава. — Но никой не може да се върне във вчерашния ден.

— Така е. Никой не може. — Алтея въздъхна. Бе ѝ останала една-единствена сламчица надежда. — Търговецо Картил, ако някой се закълне в името на Са, законът на Бингтаун не смята ли тази клетва за равностойна на договор?

Широкото чело на събеседника ѝ се набръчка.

— Зависи. Ако в пристъп на гняв обявя в някоя кръчма, че, Са ми е свидетел, ще убия еди-кого си, това не е обвързано със закона, така че…

Алтея престана да увърта.

— Ако Кайл Хейвън се е заклел в Са пред свидетели, че ако му предоставя доказателство за качествата си като мореплавател, той ще ми върне Вивачия, мога ли да го принудя да изпълни обещанието си?

— Технически корабът се води собственост на сестра ти, а не на…

— Тя го отстъпи на него — нетърпеливо каза Алтея. — Има ли подобна клетва тежест пред закона?

Картил сви рамене:

— С такъв проблем би се озовала пред Съвета на Търговците, но мисля, че би спечелила. Съветниците са консервативни и старите обичаи значат много за тях. Една клетва в името на Са би трябвало да бъде зачетена. Имаш ли свидетели, които да потвърдят изричането на тази клетва? Поне двама?

С въздишка Алтея се облегна в стола си.

— Може би един, който би казал истината. Останалите двама… вече не зная какво да очаквам от майка си и сестра си.

Събеседникът ѝ поклати глава.

— Семейните спорове като тези са толкова неприятни неща. Съветвам те да не се занимаваш повече с това, Алтея. Това само би изострило неразбирателството между вас.

— Не мисля, че нещата могат да се влошат повече от това — мрачно отбеляза тя, преди да се надигне.

Кръвта на Ефрън Вестрит бе проличала за пореден път: от бившия си дом Алтея бе отишла право в кабинета на Картил, който от своя страна не се бе изненадал от появата ѝ.

Още при влизането ѝ възрастният човек се бе надигнал, за да донесе няколко свитъка. Един след друг документите се бяха разгърнали пред нея, за да изтъкнат недвусмислено безнадеждността на ситуацията ѝ. Не можеше да се отрече, че Роника е проявила изчерпателност — цялата ситуация бе подсигурена като товар по време на буря. Според закона Алтея не притежаваше нищо. Според закона тя трябваше изцяло да се осланя на сестра си.

Според закона. Но Алтея нямаше намерение да обвързва живота си с подобна спогодба. Тя нямаше да живее от подаянията на Кефрия, още по-малко когато сестра ѝ изцяло играеше по свирката на Кайл. Нека си мислят, че баща ѝ е умрял, без да ѝ остави нищо. Това не беше вярно. Всичко онова, на което той я бе научил, цялото знание, натрупано по време на пътуванията, все още ѝ принадлежеше. И ако тя не можеше да си проправи собствен път с тези си способности, значи наистина заслужаваше да умре от глад. Тя си припомни, че първият Вестрит, пристигнал в Бингтаун, не е притежавал по-различно знание. А въпреки това той бе успял. И тя също щеше да оцелее.

Не. Не само това. Тя щеше да се сдобие с проклетото доказателство за способностите си и щеше да принуди Кайл да спази клетвата си. Уинтроу със сигурност щеше да я подкрепи. За него това беше единственият начин да се измъкне от тиранията на баща си. Но дали майка ѝ и Кефрия щяха също да я подкрепят? На този въпрос Алтея не можеше да отговори веднага. Надали, не и доброволно. Но пък тя не очакваше, че те двете ще се изправят пред Съвета и ще излъжат. И увереността ѝ се затвърди. По един или друг начин тя щеше да се опълчи на Кайл и да си върне онова, което ѝ принадлежеше.

Пристанището беше оживено. Алтея се отправи към Вивачия, заобикаляйки работници с ръчни колички, товарни коли, теглени от изпотени коне, доставчици, докарали пресни припаси, и прекупвачи, забързани да прегледат стоката си за последен път. Някога това оживление веднага се бе предавало и на нея самата. Днес то я потискаше. Тя се чувстваше откъсната от тази среда, невидима. Облечена като дъщерята на Търговец, никой от моряците не смееше да се заглежда към нея, още по-малко да я поздрави весело. Иронично. Тази сутрин тя бе избрала да се облече в простовата тъмна рокля и сандали като частично извинение за снощната си проява. Тя изобщо не бе подозирала, че тази дреха ще се окаже единствената ѝ принадлежност за започващото ѝ пътуване в света.

Обзелото я униние се бе разпространило и до увереността ѝ, за да започне да я подкопава. По какъв начин тя щеше да си послужи със знанията си, за да не умре от глад? Как можеше да потърси някой капитан или помощник-капитан, облечена по подобен начин, и да го убеди в качествата си? Подобни прояви не бяха чак толкова редки в Бингтаун, но и не бяха нещо обичайно. По палубите на корабите от Шестте херцогства човек често можеше да види жени сред екипажа. Много от имигрантите от Трите кораба бяха започнали да се препитават с риболов, а сред тях по традиция работеше цялото семейство. Така че желанието ѝ нямаше да представлява нещо необичайно, само че Алтея трябваше да се докаже като не по-малко издръжлива от мъжете, с които се очакваше да работи редом. Но с тези ѝ дрехи никой не би ѝ дал шанс дори да се докаже. Топлината на издигащото се слънце допълнително подчерта тежестта на тъмната пола и жилетката. Колко по-удобни бяха платнените панталони, съчетани с памучна риза.

Най-сетне тя достигна Вивачия и погледна към фигурата на носа. Всеки друг би решил, че корабът е задрямал, препичайки се на слънцето. Без дори да го докосва Алтея знаеше, че мислите и усещанията на Вивачия са съсредоточени към вътрешността ѝ и следят разтоварването. Тази задача напредваше бързо — докери непрекъснато се изливаха по дъсчените мостове, понесли товари. Те приличаха на мравки, пренасящи мравуняка си.

Работниците не ѝ обърнаха внимание; за тях Алтея беше поредният пристанищен зяпач. Така младата жена необезпокоявана се приближи до Вивачия и отпусна ръка върху затопления от слънцето корпус.

— Здравей — тихо каза тя.

— Алтея.

Гласът на кораба бе топъл контраалт. Вивачия отвори очи, усмихна се към посетителката и протегна ръка. Заради разтоварването корабът се бе надигнал прекалено високо, олекнал, и ръцете им не можаха да се докоснат. Алтея трябваше да се ограничи до усещанията, които се вливаха в нея през грубата дъска, до която бе опряна дланта ѝ. Вивачия бе придобила по-голяма съзнателност: тя можеше да разговаря с Алтея, без това да отнема от съсредоточението, с което наблюдаваше разтоварването си. И както младата жена осъзна с болка, съсредоточението си върху Уинтроу. Момчето стоеше в котвеното отделение и навиваше въжета. Горещината на тясното помещение бе потискаща, а от обграждащите го миризми му се гадеше. Напрежението му се предаваше и на кораба, то обтягаше дъските и сковаваше рангоута. В пристанището от това нямаше голямо значение, но в открито море корабът трябваше да си взаимодейства с морето и вятъра, а не да им се противи.

— Той ще се оправи — успокои я Алтея, макар да изпитваше ревност към загрижеността на кораба. — За един новак е мъчително, но той ще се справи. Опитай се да не мислиш за смущението му.

— Не е само това — тихо призна Вивачия. — На практика той е затворник на борда. Той не иска да пътува, а да бъде жрец. Двамата започнахме приятелството си по такъв чуден начин, а сега те го карат да ме намрази.

— Никой не би могъл да те мрази — увери я девойката и се постара да звучи уверено. — Той наистина иска да бъде другаде, няма смисъл да лъжа за това. Той мрази факта, че не се намира там, където иска да бъде. Не би могъл да мрази теб. — Вътрешно тя се напрегна, преди да добави: — Ти би могла да му помогнеш. Да му обясниш колко много значи той за теб; колко те успокоява присъствието му на борда. Както някога стори с мен.

Алтея не успя да запази гласа си спокоен.

— Но аз съм кораб, а не твое дете — отвърна Вивачия, по-скоро на неизречената Алтеина мисъл, отколкото на думите ѝ. — Ти не се разделяш с малко дете, което не познава света. Зная, че в много отношения аз съм още наивна, но разполагам с цяло богатство спомени и знания, на което да се осланям. Просто трябва да подредя някои от тях и да видя по какъв начин те са свързани с онова, което съм. Аз те познавам, Алтея. Аз зная, че ти не ме изоставяш по своя воля. Но ти също ме познаваш. И трябва да разбереш колко ме боли, че Уинтроу е принуден да пътува с мен. Принуден да бъде мой най-близък приятел, когато той копнее да бъде другаде. Между двама ни с него съществува привличане. Но неговият гняв го кара да се противи на тази връзка. И ме кара да се срамувам, че толкова често се обръщам към него.

Разцеплението в сърцето на кораба бе ужасно. Вивачия се бореше със собствената си нужда за другарството на Уинтроу и се принуждаваше да стои неподвижно сред студена изолация, която бе сива като мъгла. Алтея почти можеше да почувства представата осезаемо — ужасно място на неизменен леден дъжд и безкрайна сивота. Тази представа я отврати.

Но тя не можа да измисли някаква утеха, защото сред заобикалящата я глъчка кресна заповеднически глас:

— Ти там! Махай се от кораба! По заповед на капитана ти нямаш право да стъпваш на борда.

Алтея повдига глава и заслони очи. И съвсем спокойно се вгледа в изникналия Торг.

— Това, господине, е обществено пристанище — изтъкна тя.

— Ама това не ти е обществен кораб. Пръждосвай се!

Само преди два месеца Алтея би изригнала насреща му. Но времето, прекарано в компанията на Вивачия, и събитията от последните три дни я бяха променили. Самият ѝ характер не се бе променил, размишляваше тя. Просто гневът ѝ се бе научил на търпение. Каква полза имаше да избухва срещу един дребен и жалък мъчител? Той беше давещо се от злоба паленце. Тя беше тигрица. Срещу подобно нищожно създание беше излишно да се ръмжи. Не, просто трябваше да се изчака ситуация, в която гръбнакът му може да бъде строшен с един замах. Торг бе предрешил съдбата си със злобното си отношение към Уинтроу. Грубостта му към Алтея само се прибавяше към това.

С известно замайване Алтея осъзна, че заради допира до корпуса тя споделя мислите на Вивачия, а Вивачия споделя нейните. Със закъснение младата жена отдръпна ръка. Допирът се разделяше с лепкава студенина.

— Не, Вивачия — тихо каза девойката. — Не поемай гнева ми. Остави отмъщението на мен, не се опетнявай с него. Ти си прекалено голяма и прекалено красива; за теб то е недостойно.

— А пък той е недостоен да се намира на моите палуби — с горчилка отвърна Вивачия. — Защо трябва да търпя отрепки като него, когато ти си изблъскана на брега? Не бих могла да повярвам, че подобно отношение към роднини е типично за семейство Вестрит.

— Не е — побърза да я увери Алтея.

— Не ме ли чу? — отново изкрещя Торг. Девойката отново погледна към него. Той се бе надвесил над перилото и я заплашваше с юмрук. — Ако не се разкараш, ей сегичка ще ти помогна.

— Празни заплахи; той не може да направи нищо — каза Алтея. Едновременно с думите ѝ откъм трюма на Вивачия долетя трополене. Някой на палубата започна да псува, а Торг изчезна, за да насочи виковете си към суматохата. Сред избухналата глъчка ясно долетя гласът на някакъв млад моряк:

— Макарата се откачи, сър! Кълна се, че беше фиксирана здраво, когато започнахме.

Торг вече тичаше по палубата. Разтоварването на Вивачия спря: половината моряци отидоха да се взират в строшената платформа и пръснатите ядки.

— Това ще им създаде известно занимание — невинно отбеляза Вивачия.

— Но аз наистина трябва да си вървя — бързо реши Алтея. Ако останеше, тя трябваше да запита Вивачия дали тя има нещо общо с току-що случилия се инцидент. Подобно знание се оказваше прекалено плашещо; за Алтея бе по-лесно да живее с подозрения. — Пази се. Грижи се за Уинтроу.

— Ще се върнеш ли, Алтея?

— Разбира се, че ще се върна. Просто има някои неща, за които трябва да се погрижа. Но ще те посетя още веднъж, преди да отплаваш.

— Не мога да си представя да плавам без теб — тъжно каза Вивачия. Фигурата на носа повдигна очи към далечния хоризонт. Вятър раздвижваше тежките кичури от косата ѝ.

— Ще ми бъде мъчно да стоя на кея и да гледам как се отдалечаваш. Ти поне имаш Уинтроу.

— Който мрази, че е с мен. — Неочаквано Вивачия отново звучеше млада. И много притеснена.

— Ти знаеш, че не можеш да останеш тук, Вивачия. Но аз ще се върна. Искам да знаеш, че аз работя над начин отново да се върна на борда ти. Ще ми отнеме известно време, но отново ще бъда с теб. А дотогава се дръж.

— Разбирам — въздъхна Вивачия.

— Радвам се. До скоро виждане.

Алтея се обърна и с бърза крачка се отдалечи. Неискреността ѝ едва не я беше задавила. Дали Вивачия ѝ бе повярвала? Девойката се надяваше това да е така, ала инстинктите ѝ се съмняваха и посочваха, че Вивачия не би се заблудила толкова лесно. Несъмнено тя бе усетила ревността на Алтея към Уинтроу, а също и дълбокия ѝ гняв към начина, по който се бяха развили нещата. И въпреки това младата жена се надяваше, че Вивачия няма нищо общо с падналата макара, и горещо се молеше на Са, че тя няма да се опита сама да промени нещата.

Интересно беше, че съживеният кораб се бе оказал само отчасти онова, което Алтея бе очаквала. Тя бе съзирала съд, притежаващ всички добри качества на горда и красива жена. Тя не се бе замисляла, че Вивачия е наследила не само опита на баща ѝ, но и на дядо ѝ и прабаба ѝ, а също и добавеното от самата Алтея. Сега девойката се опасяваше, че корабът ще се окаже не по-малко твърдоглав от всеки друг Вестрит, също тъй несклонен да прощава и също тъй неотклонен в собствените си цели. Ако аз бях на борда, щях да я насочвам, както моят баща ме напътстваше през упоритите ми времена. Уинтроу няма да има и най-малката представа как да се държи с нея. Дребна черна мисъл пролази в ума ѝ. И ако тя убие Кайл, той ще си го е заслужил.

Ледени тръпки на отвращение веднага последваха тази мисъл — погнуса от факта, че тя е могла дори да си помисли подобно нещо. Алтея побърза да се приведе, за да почука върху дъските на кея, за да не допуска подобна мисъл да се превръща в съдба. По време на изправянето си тя усети нечий поглед.

Пред нея стоеше Янтар. Златистата жена бе облечена в дълга роба с цвета на зрял жълъд, а косата ѝ бе стегната в лъскава плитка. Диплите на плата скриваха очертанията на обгърнатото от него тяло. Ръцете ѝ бяха скрити от ръкавици, които прикриваха под аристократизма си белезите и мазолите на занаятчийски ръце. Тя стоеше неподвижна сред гълчавата на пристанището, незасегната, като обгърната от някаква невидима граница. За миг тъмножълтите ѝ очи докоснаха погледа на Алтея, при което устата на девойката пресъхна. Тази жена притежаваше някакво излъчване на отчужденост. Навсякъде около нея кипеше труд, но самата тя бе обгърната от застиналост и съсредоточение. На врата си тя носеше огърлица от дървени топчета, които проблясваха във всички оттенъци на кафявото, достъпни за дървесината. Дори от разстояние те привлякоха погледа на Алтея. Изглеждаше малко вероятно, че някой може да зърне тази огърлица и да не я пожелае за себе си.

Тя погледна към лицето на Янтар и погледите им се срещнаха за втори път. Янтар не се усмихна. Тя бавно обърна глава, първо на една страна, а после на друга, демонстрираща профила си. Но вниманието на Алтея бе привлечено от различните обици. Жената носеше по няколко на всяко ухо, но онези, които впечатлиха девойката, изобразяваха извита змия от лъскаво дърво на лявото ухо и блестящ дракон в дясното. Всяка от тези обици притежаваше дължината на човешки палец и бе тъй умело изработена, че погледът всеки миг очакваше да зърне движението им.

Едва сега Алтея осъзна колко дълго се е взирала. За трети път погледът на Янтар срещна нейния. Жената се усмихна питащо. Когато Алтея не реагира, насрещната усмивка бързо преля в презрителна гримаса. Със същото изражение жената отпусна длан върху плоския си корем. Алтея почувства тръпки на отвращение, сякаш обгърнатите в ръкавица пръсти бяха докоснали нея самата. Сега лицето на Янтар изглеждаше решително. Тя се взираше в Алтея с погледа на стрелец, втренчващ се в целта. Насред забързаните работници двете стояха сами, съединени от взор, изолирани от тълпата. С усилие, превърнало се почти във физическо, Алтея се обърна и напусна пристанището, за да се насочи към пазара.

Тя бързаше тромаво сред препълнения летен пазар, като се блъскаше в хората. Веднъж дори събори масичка с шалове при едно поглеждане през рамо. Янтар не я следеше. Девойката започна да крачи по-решително. Ударите на сърцето ѝ се успокоиха; тя установи, че се е изпотила. Срещите с кораба и с Янтар я бяха оставили с пресъхнала уста и почти трепереща. Глупаво. Нелепо. Та жената единствено я беше погледнала. Каква заплаха имаше в това? По-рано Алтея никога не се бе поддавала на подобна лудост. Вероятно стресът от последните дни започваше да се натрупва. Освен това тя не можеше да си спомни кога за последно се е нахранвала истински. Сега като се замислеше, от вчера тя бе консумирала единствено бира. Това беше причината.

Тя се настани на една от изолираните маси в улична чайна. Сянката веднага я накара да се почувства по-добре. От дошлото да вземе поръчката ѝ момче тя поиска вино, пушена риба и пъпеш. Едва след оттеглянето му тя осъзна, че е възможно да не разполага с достатъчно пари, за да плати. Сутринта Алтея бе насочвала грижите към външния си вид, а не към парите. Нейната стая бе изящно подредена — както след всяко нейно завръщане от морето. В едно от чекмеджетата тя бе открила малко монети и банкноти, които беше изсипала в джобовете си, преди да ги привърже — по-скоро по навик. Дори и ако тези пари се окажеха достатъчни, за да заплатят тукашната ѝ консумация, за стая в гостилница надали щяха да стигнат. Освен ако тя не възнамеряваше да се прибере с подвита опашка, трябваше сериозно да обмисли следващите си действия.

Междувременно храната ѝ пристигна. Алтея безразсъдно поиска восък и притисна пръстена си. Най-вероятно това бе последният път, в който тя можеше да изпрати сметка до родния си дом. Ако се бе сетила по-рано, щеше да накара Кефрия да плати за по-изтънчено меню. Но пъпешът бе съвсем пресен и сладък, месото на рибата бе приятно сочно и крехко, а виното… какво пък, виното ставаше за пиене. През живота си Алтея бе пила и по-лошо, и не за последен път. За момента тя трябваше да проявява сдържаност. По-късно нещата щяха да се оправят. Трябваше да се оправят.

Докато допиваше виното си тя бе връхлетяна от осъзнаването, че баща ѝ все още е мъртъв и ще си остане мъртъв до края на дните ѝ. Тази част от нейния живот никога нямаше да се подобри. Алтея почти бе привикнала с мъката си; това ново усещане за празнота накара нозете ѝ да омекнат. Това беше нова, болезнена перспектива. Колкото и дълго да успееше да се справя тя, Ефрън Вестрит никога повече нямаше да се прибере, за да разреши проблемите ѝ. И никой друг нямаше да го стори. Всичко зависеше от нея самата. Тя се съмняваше, че Кефрия ще успее да се справя със семейните дела. Тя и майка ѝ се бяха справяли достатъчно сносно, само че присъствието на Кайл щеше да промени всичко. До каква степен можеше да се влоши положението на семейство Вестрит в отсъствието на Алтея.

Имаше напълно реална възможност те да изгубят всичко.

Включително Вивачия.

До този момент подобно нещо не се бе случвало в Бингтаун, но родът Девуше се бе оказал опасно близо до подобен развой. Неговите представители бяха натрупали такива дългове, че Съветът бе одобрил искането на главните им кредитори, Търговците Конри и Риш, да получат живия кораб на семейството. Най-големият син трябваше да остане на борда му до изплащането на дълговете. Малко преди изготвянето на споразумението същият син бе пристигнал, донасяйки със себе си достатъчно доходоносен товар, за да удовлетвори исканията на заемодателите. Цял Бингтаун бе посрещнал с ликуване тази развръзка; за известно време синът се бе превърнал в нещо като герой. Само че Алтея не можеше да си представи Кайл в тази роля. Най-вероятно той щеше да предаде и сина си, и кораба на кредиторите и грубо щеше да каже на Уинтроу, че вината е негова.

С въздишка тя насочи мислите си към онова, от което се боеше най-много. Какво се случваше с Вивачия? Тя се бе събудила съвсем наскоро; личността ѝ щеше да се развива в течение на следващите няколко седмици. Всички бяха единодушни, че е невъзможно да бъде предвиден темпераментът на един жив кораб — последният можеше да се окаже същинско копие на стопаните си, а можеше и да се прояви като пълна тяхна противоположност. Сред Вивачия Алтея бе зърнала плашеща безпощадност. Дали през задаващите се седмици тази черта щеше да се затвърди, или корабът щеше да прояви справедливостта и честността на баща ѝ?

Алтея си помисли за Кендри, пословично известен със своеволието си жив кораб. Той не търпеше жив товар и ненавиждаше леда. На юг към Джамаилия той плаваше с готовност, но моряците му казваха, че да се работи на борда му по време на пътуване на север до Шестте херцогства и отвъд било като да плаваш с оловен кораб. С уханен товар и южна цел корабът плавал почти без чужда намеса, бърз като вятъра. Така че силната воля не беше нещо лошо за един кораб.

Освен ако корабът не полудееше.

Алтея започна да чопли последните хапки от рибата си. Летният ден наближаваше пладне, но въпреки това тази ѝ мисъл я накара да изпита хлад. Не. Вивачия никога нямаше да свърши като Парагон. Невъзможно. Тя се бе събудила по съответстващия начин, с приветстваща церемония, сред спомените от три живота мореплаване. А причината за разрухата на Парагон бе всеизвестна — алчността на стопаните му бе създала луд кораб и бе съкрушила рода им.

Парагон притежавал спомените само от един живот, когато Уто Лъдчънс станал негов капитан. Всички казвали, че Палуик, бащата на Уто, бил честен Търговец и отличен капитан. Най-доброто нещо, което би могло да се каже за Уто, било, че той е лукав и хитър. И склонен към рискове. Нетърпелив да изплати живия кораб още приживе, той винаги претоварвал Парагон. Малцина от моряците му оставали за повече от един курс, защото Уто бил суров надзирател — не само към екипажа си, а и към собствения си син, Кер, който също служел на борда. Имало слухове, че още спящият кораб бил страшно неповратлив, макар че повечето приписвали това на прекомерните платна и претоварването, предизвикано от алчността на Уто.

И неизбежното се случило. Един зимен ден в сезона на бурите Парагон не се завърнал. Сетра Лъдчънс обхождала пристанището и разпитвала екипажите на всеки пристигнал кораб, но никой не бил виждал Парагон и нямал вести от сина и съпруга ѝ.

Шест месеца по-късно Парагон се прибрал. Той бил открит в устието на пристанището, с кила нагоре. В началото никой не го разпознал; по сребристото дърво се виждало, че става дума за жив кораб. Доброволци в плоскодънни лодки изтеглили кораба близо до брега и го оставили привързан там, докато отливът не го остави на суша. И отдръпналите се вълни разкрили, че става дума за Парагон. Мачтите му били прекършени от яростта на някаква буря, но най-мъчителната истина се намирала върху палубата му. Над дъските непоклатимо привързани били останките от последния му товар. А сред обвилите товара мрежи личали полуизядените останки на Уто Лъдчънс и сина му Кер. Парагон ги довел у дома.

Но най-ужасното от всичко било, че корабът бил буден. Загиналите на борда му Уто и Кер запълнили бройката от трите нужни поколения. И когато водите се оттеглили от носовата фигура, брадатият лик на жестокия воин извикал високо с момчешки глас:

— Майко! Майко, прибрах се!

Сетра Лъдчънс изпищяла и припаднала. Тя била отнесена у дома си и от този момент отказвала да се доближи до пристанището. Парагон бил обърнат и привързан към кея. Ужасеният и съкрушен кораб бил неутешим; той ридал и се провиквал в продължение на дни. В началото хората проявявали състрадание към него и се опитвали да го утешат. Кендри бил преместен до него близо за седмица, за да го утеши. Но това не се случило: самият Кендри се раздразнил и в един момент трябвало да бъде преместен. А Парагон продължавал да ридае. Имало нещо ужасяващо в образа на свиреп брадат воин с мускулести ръце и космата гръд, който ридаел с гласа на ужасено дете и умолявал за майка си. Състраданието на людете започнало да се превръща в страх и впоследствие в гняв. Именно по това време Парагон се сдобил с друго прозвище: Парий. Никой от екипажите не искал да спуска котва близо до него; моряците си шушукали, че това носи лош късмет. Въжетата, които привързвали кораба към кея, започнали да прогниват и натежали от налепи. Парагон вече не ридаел непрекъснато; само на моменти той изригвал и започвал да бълва ожесточени клетви.

Когато Сетра Лъдчънс починала още млада, Парагон станал собственост на кредиторите. За тях той бил същински воденичен камък около шията — кораб, който не можел да бъде използван, а същевременно заемал място в пристанището. Това ги накарало да се обърнат към далечни роднини на рода Лъдчънс и да им предложат поделена собственост върху кораба в замяна на пускането му по вода. Двама братя, Кейбъл и Седж, се явили в отговор на това предложение. В крайна сметка Кейбъл, който бил по-голям, макар и с няколко минути, получил правото. Той се зарекъл, че отново ще върне живия кораб във водата. Кейбъл прекарал месеци в разговори с Парагон, преди да осъществи връзка. На другите той казал, че корабът бил като ужасено дете, което най-добре реагирало на увещания. Кредиторите на семейството отпуснали кредит на Кейбъл, мърморейки нещо за допълнителни загуби. Въпреки това те не могли да устоят на надеждата, че е възможно да си върнат изгубеното. С тези пари Кейбъл наел работници, които да ремонтират кораба. Наложило му се да плаща много по-високи от обичайното надници, само за да убеди дърводелците да се приближат до злокобния кораб. Поправката отнела почти година; събирането на екипаж също се оказало трудно. Но изглеждало, че усилията се оправдават. За дните преди отплаването си Парагон станал известен като плах, но учтив кораб, който не обичал да говори много, но на моменти се усмихвал по неустоим начин. Един ясен пролетен ден той отплавал. Кейбъл и екипажът му така и не се появили повече.

При следващото му съзиране Парагон плавал с окъсани въжета и платна. Слуховете за случилото се с него пристигнали в Бингтаун месеци преди самия кораб. Той плавал дълбоко, почти до палубите, и никой не се отзовавал на сигналите на разминаващите се с него съдове. Само фигурата на носа, тъмноока и невъзмутима, се взирала в онези, които се приближавали достатъчно, за да се убедят, че палубите на живия кораб са пусти. В един момент той се появил отново в Бингтаун, за да спре край дигата, където прекарал години. Според хората първите и единствени думи, изречени от него, били:

— Кажете на майка ми, че съм се прибрал.

Дали това бе истина, или измислица, Алтея не знаеше.

Когато Седж се осмелил да привърже кораба и да се качи на борда, той не открил никакви следи от брат си или от моряците. Последният текст в бордовия дневник съобщавал за спокойно време и очакванията от печалби. Нищо не загатвало причина за изоставянето на кораба. В трюма му имало подгизнали товари от коприна и бренди. Кредиторите прибрали онова, което подлежало на прибиране, и оставили злокобния кораб на Седж. Цял Бингтаун сметнал, че младият Лъдчънс си е изгубил ума, когато той взел заем срещу дома и земите си, за да ремонтира кораба.

Седж направил седемнадесет успешни пътувания с Парагон. На онези, които проявявали любопитство към успеха му, мъжът обяснявал, че не обръща внимание на фигурата на носа и просто се отнася към кораба като към обикновен съд. През тези години фигурата на Парагон действително мълчала и навъсено отвръщала на насочените към нея погледи. Мускулестите ръце оставали сключени пред масивната гръд, а челюстите стояли неизменно стиснати, точно като чертите на мъртва статуя от дърво. Знанието за ориста, споходила Кейбъл и моряците му, си оставало тайна.

Бащата на Алтея ѝ бе казал, че Парагон почти бил приет в пристанището. Някои изтъквали, че Седж бил отстранил проклятието, преследващо кораба. Самият Седж обичал да се хвали с успеха си; той дори започнал да взема най-големия си син на борда. Благодарение на пътуванията си мъжът изплатил заемите и могъл да осигури сносен живот за съпругата и децата си. Някои от кредиторите, притежавали кораба, започнали да мърморят, че прекалено прибързано са върнали на Седж пълните права върху съда.

Ала от осемнадесетото си пътуване Седж Лъдчънс така и не се завърнал. Въпросната година бурите били особено свирепи, та се намерили хора, които изтъквали, че от съдбата на Седж били сполетени още мнозина моряци. Заледеният такелаж бил в състояние да преобърне всеки кораб, без значение дали жив. Дълго време вдовицата на Седж обхождала пристанището и с празен поглед се вглеждала към хоризонта. Тя вече била омъжена повторно и имала деца от новия си брак, когато Парагон най-сетне се появил — дванадесет години подир последното си отпътуване.

И отново живият кораб се появил преобърнат, поел срещу вятъра и теченията, за да се насочи бавно към дома. Този път жителите на Бингтаун почти веднага разпознали сребристия корпус. Но никой не се явил като доброволец в изтеглянето му на брега; никой не се интересувал да го преобърне и да научи за случилото се с екипажа му. Дори разговарянето с него било считано за лош късмет. Но когато мачтата му се врязала в мазната кал на пристанището и корпусът му се превърнал в заплаха за всеки пристигащ и заминаващ кораб, пристанищният началник изпратил хората си. С ругатни и усилия те освободили Парагон и в най-високата точка на прилива те го издърпали колкото се може по-навътре. Оттеглящите се води оставили кораба изцяло на сушата. Тогава могло да се види, че не само екипажът на Парагон понесъл жестока орис: самата фигура била обезобразена, жестоко насечена с брадвичка между носа и челото. Нацепени трески стояли на мястото на мрачния му взор. Звезда със седем лъча, наподобяваща белег от изгорено, стояла върху гърдите му. А устата се гърчела и проклинала със същото ожесточение като преди, само че този път ръцете се присъединявали към израза ѝ на злоба, размахвали се пипнешком със заплахата да разкъсат всеки, който попадне в обсега им.

Храбреците, дръзнали да се качат на борда, разказвали за изцяло опразнен кораб. Нищо не било останало от екипажа — никакви вещи. Дори бордовите дневници липсвали. Лишен от спомените си, живият кораб ломотел, смеел се и си говорел сам. И думите му били безсмислени.

Парагон бе останал такъв и по времето на Алтея. Парий, както понякога го наричаха, в някои случаи се оказваше повдигнат от приливите, само че пристанищният началник бе наредил корабът да бъде прикрепен с вериги към скалите, за да не се превръща отново в проблем. Официално Парий бе собственост на Еймис Лъдчънс, но Алтея се съмняваше, че тя някога е проявявала интерес към потрошения жив кораб. Досущ като побъркан роднина, за него се говореше много рядко и то само шепнешком.

При мисълта за Вивачия, споходена от подобна съдба, Алтея потръпна.

— Ще желаете ли още вино? — попита момчето. Девойката побърза да поклати глава, осъзнавайки, че се е задържала на масата прекалено дълго. Размислите над чуждите трагедии с нищо нямаше да улеснят нейния собствен живот. Тя трябваше да действа. За начало щеше да каже на майка си колко измъчен е живият им кораб и по някакъв начин да я убеди, че тя, Алтея, отново трябва да бъде допусната на борда. Освен това младата жена се зарече, че по-скоро сама ще си прегризе гърлото, отколкото да хленчи.

Тя напусна чайната и отново пое сред пазарните улици. Умът ѝ се опитваше да се съсредоточи върху проблемите, само че не можеше да определи с кой от тях трябва да се заеме най-напред. Алтея се нуждаеше от място, където да спи, храна и работа. Обичният ѝ кораб се намираше в груби ръце, а тя не можеше да стори нищо. Напразно опита да посочи някой съюзник, който би могъл да ѝ помогне. Сега се наруга, задето не се бе сприятелила със синовете и дъщерите на останалите Търговци. Тя си нямаше любим, към когото да се обърне, нямаше си и най-добър приятел, от чието гостоприемство да се възползва за няколко дни. На борда на Вивачия бе могла да разговаря с баща си на сериозни теми, а с моряците да се шегува. Дните ѝ в Бингтаун бяха прекарвани или у дома, където можеше да оцени по достойнство качествата на истинско легло и гореща прясна храна, или като придружава баща си на различните бизнес дела. Тя познаваше Картил, семейния съветник, неколцина от сарафите, а също и много от търговците, които изкупуваха товара им. Само че към никого от тях тя не можеше да се обърне в настоящото си затруднение.

Не можеше и да се върне вкъщи, без това да изглежда напълно унизително. А и не се знаеше как щеше да реагира Кайл на появата ѝ, пък била тя и поява, свързана с прибирането на багажа. Алтея не би се изненадала, ако той направеше опит да я заключи в стаята ѝ, като някакво непослушно дете.

И все пак тя имаше дълг към Вивачия. Дълг, който продължаваше да съществува дори и след като корабът вече не ѝ принадлежеше.

Тя разреши проблема, като спря една вестоноска. Срещу едно пени тя получи лист груба хартия, парче въглен и обещанието, че съобщението ще бъде предадено преди залез-слънце. Девойката надраска кратка бележка до майка си, в която се казваше, че тя се притеснява за кораба, защото Вивачия изглеждала неспокойна и нещастна. За себе си Алтея не искаше нищо, просто умоляваше майка си да посети Вивачия и да я насърчи да разкрие същинския източник на мъката си. И макар да знаеше, че това е излишен драматизъм, тя все пак не можа да се сдържи и спомена за тъжната орис на Парагон, добавяйки, че се надява корабът на семейство Вестрит никога да не я сподели. Накрая младата жена прочете съобщението си и се навъси, защото то ѝ звучеше прекалено мелодраматично. Но пък това беше всичко, което тя можеше да направи с оглед на обстоятелствата. Във всеки случай майка ѝ беше от хората, които щяха да отидат да се убедят лично. Тя капна восък в долния край на бележката, притисна печата си и изпрати момичето.

Подир това Алтея повдигна глава и се огледа. Тя бе достигнала Дъждовната улица — нейната любима част от града. Двамата с баща ѝ почти неизменно бяха намирали повод да се разходят тук след приключване на работата си. Те обожаваха да се разхождат под ръка и да разглеждат изложените екзотични стоки. При последното си посещение тук двамата бяха прекарали почти целия следобед в един магазин за кристал, запленени от новоизложени вятърни камбанки. И най-лекият полъх ги събуждаше за песен, която не бе произволна, а се сливаше в неуловима и безкрайна мелодия, прекалено нежна, за да бъде изтананикана от смъртния език, и запечатваща се в ума. В онзи ден баща ѝ беше ѝ подарил чантичка, пълна със захаросани виолетки и розови цветчета, заедно с чифт обици, изобразяващи риба меч. От своя страна Алтея му бе помогнала да избере ароматни перли за рождения ден на майка си и го бе придружила до бижутера, който да им сложи обков. Един удивителен ден, прекаран сред многобройните магазинчета, представящи стоките на заселниците край Дъждовната река.

Говореше се, че водите на Реката пренасят в себе си магия. Магическо присъствие определено се долавяше в продуктите, които семействата от Дъждовната река изпращаха тук. Каквито и тъмни слухове да се носеха за онези заселници, избрали да останат край Реката, техните продукти пораждаха единствено почуда. Родът Верга бе известен с античното излъчване на стоките си: техните гоблени изобразяваха наподобяващи човеци народи, с очи, сияещи в бледолилаво или топазено; бижута от непознат метал; прекрасни глинени вази, които радваха и окото, и обонянието. Семейство Софрън предлагаше перли в различни оттенъци на оранжевото, аметистовото и синьото, както и съдове от стъкло, което никога не се загряваше — те се използваха за охлаждането на вино, плодове или сладък крем. Пак от Реката идваха онези удивителни плодове, от чиято кора се добиваше лечебно масло, което можеше да успокои болката на всяка рана. А самата вътрешност на плода пораждаше замайване, което продължаваше с дни. Магазините за играчки винаги бяха изкушавали Алтея най-силно: там човек можеше да открие кукли, чиито очи и топла мека кожа досущ приличаха на истинско бебе, и механични играчки, чиито пружини ги оставяха задвижени за часове. Пак в тези магазини се криеха възглавници, натъпкани с уханни билки за спокоен сън, и удивителни гладки камъни, чийто слаб отблясък прогонваше кошмарите. Дори в самия Бингтаун тези стоки струваха страшно скъпо, а из останалите пристанища цените им бяха просто възмутителни. Но не тези цени бяха причината Ефрън Вестрит да отказва да купува подобни играчки, включително и за иначе крайно глезената Малта. Веднъж Алтея бе повдигнала въпроса пред него, а баща ѝ бе поклатил глава.

— Не бива да докосваш магията и да отнасяш покварата ѝ. Нашите предци са сметнали, че тази цена е прекалено висока, и са напуснали Дъждовните земи, за да основат Бингтаун. Самите ние не търгуваме със стоки от Реката.

Той бе отказал да ѝ каже повече и бе сложил край на разговора с думите, че щели да говорят отново, когато тя стане по-голяма. Тези му възгледи не му бяха попречили да купува ароматните перли, които съпругата му толкова обичаше.

Когато тя стане по-голяма.

Колкото и възрастна да станеше Алтея, този разговор двамата никога нямаше да проведат. Тази горчилка унищожи приятното усещане от спомените. В напредващия следобед тя напусна улицата, но не и преди да хвърли един плах поглед към магазинчето на Янтар. Девойката почти очакваше да я види на прозореца, загледана насреща ѝ. Но витрината показваше единствено стоките ѝ, умело изложени върху златист плат. Вратата на магазина стоеше отворена; почти непрекъснато влизаха и излизаха хора. Изглежда бизнесът ѝ процъфтяваше. Интересно с кои от семействата от Дъждовната река тя се бе съюзила? И как се справяше? За разлика от повечето магазини, нейната табела не носеше герба на някой Търговски род.

В една пуста пресечка Алтея провери съдържанието на джобовете си. Очакванията ѝ се потвърдиха. Тя можеше да си осигури стая и вечеря за тази нощ или да се храни оскъдно следващите няколко дни. За пореден път тя си помисли да се прибере, но не можеше да го стори, не и докато имаше вероятност да завари Кайл. По-късно, когато той отплаваше, ако до този момент тя не си бе намерила работа и място, където да нощува, тя щеше да посети дома си, за да прибере дрехите и бижутата си. Поне това Алтея можеше да прибере, без да се смущава. Но не и докато Кайл все още се намираше там. В никакъв случай. Тя изсипа монетите и банкнотите обратно в джоба и притисна ръка отгоре. Искаше ѝ се да не бе прахосвала снощните пари. Само че не можеше да си ги върне; оставаше ѝ единствено да бъде внимателна с оставащото. Тя отново пристегна вървите и напусна пресечката.

По улицата девойката закрачи решително. Нужно ѝ беше място за нощувка, а можеше да се сети само за едно подходящо. Тя се стараеше да не мисли за многократните сурови предупреждения на баща си, преминали в категорична забрана да го посещава. Бяха изминали месеци от последния разговор между двамата. Още от малка, преди да започне да плава с баща си, тя бе прекарвала много летни следобеди в компанията на това лице. Останалите деца го смятаха за плашещ и отвратителен, но Алтея бързо бе престанала да се страхува от него. В действителност тя бе изпитвала съжаление към него. Той наистина беше ужасяващ, но този ужас произтичаше главно от нещата, които останалите му бяха причинявали. Щом тя бе осъзнала това, между тях бе започнало да се заражда приятелство, макар и плахо.

В лъчите на късно обедно слънце Алтея остави Бингтаун зад себе си и започна да си проправя път сред скалистия бряг към мястото, където Парагон лежеше върху пясъка.

Глава дванадесета

Отломки и превозвачи на роби

Под водата. Не просто за един миг, не просто обгърнат от вълна, а провиснал с главата надолу под водата, с коси, трептящи с теченията, и с дробове, изпомпващи само солена вода. Аз съм удавен и мъртъв, помисли си той. Удавен и мъртъв, както преди. Пред него се разкриваше окъпаният от зеленикава светлина рибен свят. Той разтвори обятия, остави ръцете си да се поклащат под главата му и остана да се движи с вълните. Той изчакваше да умре.

Ала това бе измама. Както винаги, измама. Той искаше да заспи, да престане да съществува, само че това не бе му позволено. Дори и сега, под водата, с палуби, над които вече не трополяха нозе и не отекваха заповеди, а трюмовете му бяха изпълнени единствено с морска вода и тишина, покоят му убягваше. Имаше скука, но не и покой. Сребристите рибни пасажи го отбягваха. Те се насочваха към него като морски ята и рязко изменяха посока, във все същата формация, усетили нечистото магическо дърво, изграждащо скелета му. Той се движеше сам сред свят на приглушени звуци и неясни цветове. Без да диша. Без да спи.

Тогава се появиха змиите.

Те бяха привлечени към него, поне така му се струваше, едновременно отвратени и удивени от него. Те му се присмиваха, взираха се в него, щракаха със зъбести челюсти досами лицето и ръцете му. Той се опитваше да ги изблъска, но те се струпваха около него, търпяха сипещите се удари на юмруците му и показваха, че за тях силата му по нищо не се отличава от немощния плясък на рибешка опашка. Те го обсъждаха помежду си — подземно тръбене, което той почти разбираше. Именно това беше най-ужасяващото, че той почти ги разбираше. Те се вглеждаха дълбоко в очите му, те обгръщаха корпуса му в гъвкавите си обятия, стискаха го по начин, който беше едновременно заплашителен и напомнящ на… нещо. Нещо, което оставаше неизменно вклинено в крайчеца на спомените му — разбиране, което бе прекалено ужасяващо, за да бъде осъзнато. Те го стискаха и го издърпваха надолу, все по-дълбоко и по-дълбоко; а товарът, все още пленен в утробата му, го разкъсваше в напора си да се окаже свободен. През цялото това време те се бяха извивали гневно, може би в очакване, че гневът им ще го накара да разбере.

— Парагон?

Той се събуди с трепване; образите на съня отстъпиха пред съзнание, обгърнато в мрак. Той опита да отвори очи. Дори след всички тези години той не бе привикнал със слепотата си, а се опитваше да погледне, за да види кой го призовава. Смутено той раздвижи ръце и ги скръсти върху белязаната си гръд, за да прикрие срама ѝ. Струваше му се, че е чувал този глас и преди.

— Да? — предпазливо отвърна той.

— Аз съм, Алтея.

— Баща ти много ще се сърди, ако разбере, че си идвала. Той ще ти се кара.

— Това беше много отдавна, Парагон. Тогава бях още малка. Идвала съм и друг път. Не си ли спомняш?

— Може би. Ти не идваше често. Онова, което си спомням най-ясно, е как баща ти крещи към нас, когато те намери тук. Той ме нарече проклета сбирщина отломки и най-лошият късмет, който човек може да си навлече.

Гласът ѝ звучеше почти засрамено, когато тя отвърна:

— Аз също си спомням това ясно.

— Надали със същата яснота като мен. Но пък ти имаш още много спомени, от които да избираш. — С недоволен тон корабът додаде: — Когато си застинал на брега, не можеш да събереш много спомени.

— Сигурна съм, че преди си преживявал множество приключения.

— Вероятно. Би било хубаво, ако можех да си спомня някое от тях.

Той я чу да се приближава. Сега гласът ѝ долиташе от друго място, явно тя бе седнала върху някоя от скалите.

— Преди ти ми говореше за нещата, които си спомняш. Всякакви истории ми разказваше, когато бях малка.

— Най-вероятно по-голямата част от тях са били лъжи. Не си спомням. А може би тогава съм си спомнял, но вече не помня. Струва ми се, че ставам по-смътен. Брашън смята, че може да е заради липсата на корабния дневник. Той казва, че вече не си спомням толкова неща от миналото си, колкото преди.

— Брашън? — В тона ѝ изникна изненада.

— Един друг приятел — небрежно отвърна Парагон. Приятно му беше да я шокира с новината, че той си има още един приятел. Понякога го дразнеше очакването на посетителите му, че той трябва да им се радва по такъв начин. Това наистина беше така, но пък те не биваше да се държат толкова уверено и да загатват, че една отломка като него не може да се сприятелява с други.

След миг Алтея каза:

— Аз също го познавам. Той служеше на борда на татковия кораб.

— Сещам се… Вивачия. Как е тя? Съживи ли се вече?

— Да. В интерес на истината преди два дни.

— В такъв случай присъствието ти ме изненадва. Мислех, че би предпочела да стоиш при собствения си кораб.

Той вече бе научил за всичко ставащо от Брашън, но му доставяше някакво удоволствие да принуждава Алтея да разказва.

— Вероятно бих, стига да можех — неохотно призна девойката. — Тя много ми липсва. Точно сега много се нуждая от нея.

Честността ѝ изненада Парагон. Той бе привикнал да гледа на хората като на мъчители. Те можеха да се придвижват свободно и да умрат във всеки един момент, стига да поискат. За него беше трудно да приеме, че тя може да изпитва толкова дълбока мъка, каквато загатваше гласа ѝ. За момент някъде в лабиринтите на паметта му тъгуващо за дома момче започна да ридае в койката си. Парагон побърза да се върне в настоящето.

— Разкажи ми повече — обърна се той към Алтея. В действителност корабът не проявяваше чак такъв интерес към неволите ѝ, но този разговор щеше да му позволи поне за малко да забрави своите.

Съгласието ѝ го изненада. Тя говори дълго и за всичко, от предателството на Кайл Хейвън до нейния неподобаващ начин на скърбене. Под съпровода на гласа ѝ Парагон усещаше как топлината на деня се оттегля и бива заменяна от нощния хлад. В един момент младата жена се надигна от скалата си и приседна с гръб към корпуса му. Той подозираше, че тя го е сторила заради топлината, насъбрана през деня от костите му. Близостта на тялото ѝ донесе по-силно разбиране на думи и чувства. Почти като между сродници. Дали тя осъзнаваше, че слива разбирането си с него? По-скоро не, грубо си каза той. Най-вероятно той ѝ напомняше за Вивачия и затова тя реагираше по такъв начин. Това беше всичко. Не ставаше дума за нещо, специално предназначено за него.

Никога нищо не беше специално предназначено за него.

Парагон си наложи да запомни това. По тази причина той можа да остане спокоен, когато тя наруши проточилото се от известно време мълчание с въпроса:

— Нямам къде да нощувам тази нощ. Може ли да преспя на борда?

— Имай предвид, че миризмата няма да е особено приятна — предупреди я той. — Корпусът ми все още е достатъчно здрав. Но от водите на бурите не мога да се пазя, а пясъкът и пясъчните въшки се провират навсякъде.

— Моля те, Парагон. Свикнала съм да живея на кораб. Убедена съм, че ще мога да си намеря някое сухо ъгълче.

— Така да бъде — отстъпи той и се подсмихна. — Стига да нямаш нищо против да съжителстваш с Брашън. Той идва да спи тук всяка нощ.

— Така ли? — Тя звучеше сепнато.

— Той ми идва на гости почти при всяко завръщане. Винаги е все същото — първата нощ пристига, защото е късно, той е пиян и не иска да плаща нощувка само за няколко часа, а тук се чувства сигурен. Винаги говори как щял да започне да спестява заплатата си и да харчи само по малко, за да може да натрупа достатъчно и един ден да направи нещо от себе си. — Парагон замълча и се наслади на шокираното ѝ мълчание. — Той никога не прави това, разбира се. Всяка нощ пристига със залитане и поолекнали джобове, докато не похарчи всичко. А когато парите му свършат, той изчезва да служи на който кораб го приеме. И така до следващото отплаване.

— Парагон — меко го поправи Алтея, — Брашън работеше за Вивачия от години. Струва ми се, че той винаги оставаше да спи на борда, когато спуснехме котва в пристанището.

— Да, но аз говоря за времето преди това. И за времето сега. — Неволно, той изрече следващата си мисъл гласно. — Времето се слива и заплита, когато си сляп и сам.

— Сигурно е така. — Тя отпусна глава върху корпуса му и въздъхна дълбоко. — Аз ще вървя да си намеря местенце, преди да се е стъмнило съвсем.

— Преди да се е стъмнило съвсем — бавно повтори Парагон. — Значи още не се е свечерило…

— Не е. Ти знаеш колко са дълги летните дни. Но вътре сигурно е съвсем мрачно, така че не се плаши, ако се спъна в нещо. — Тя помълча неловко и се изправи. Тъй като той лежеше сред пясъка, девойката лесно можеше да достигне ръката му. Алтея я помилва и стисна. — Лека нощ, Парагон. Благодаря ти, че ме приюти.

— Лека нощ — повтори той. — Брашън спи в капитанската каюта.

— Ще го имам предвид. Благодаря ти.

Тя неловко се покатери на борда. Парагон чу шумолене на плат. Дрехата ѝ затрудняваше напредването сред наклонената палуба и към трюма. Като малка тя бе по-гъвкава. Едно лято бе идвала да го посещава почти всеки ден. Нейният дом се намираше някъде сред хълма над него; тя разказваше за гора, която обграждала дома ѝ, и за спускане сред скалите. Онова лято Алтея го бе опознала добре и бе играла всякакви игри в него и около него — бе се преструвала, че той е неин кораб, а тя е капитан. Докато баща ѝ не бе научил за това. Един ден той я бе проследил и когато бе открил, че тя действително разговаря с прокълнатия кораб, мъжът бе крещял и грубо бе отвел дъщеря си. Дълго време подир това тя не се бе появявала повече. Когато все пак започна да идва отново, посещенията ѝ бяха кратки, рано сутрин или привечер. Но в течението на онова лято тя го бе опознала добре.

Изглежда Алтея си спомняше нещо от него, защото напредваше целенасочено във вътрешността му, докато не достигна мястото в кърмата, където моряците бяха окачвали хамаците си. Бе странно, че присъствието ѝ съживява подобни спомени. Например Креншоу: той бе имал червена коса и винаги се бе оплаквал от храната. Той бе умрял точно там; брадвата, сложила край на живота му, бе оставила белег в дъските, а кръвта му ги бе напоила…

Тя се притисна към една стена. Тази нощ щеше да ѝ бъде студено. Корпусът му бе здрав, но влагата пак намираше начин да се просмуче във вътрешността. Той усещаше как тя се притиска към него, дребна и напрегната. Очите ѝ най-вероятно бяха отворени, загледани в мрака.

Времето минаваше — може би беше изминала минута, може би по-голямата част от нощта: бе трудно да се каже. Във всеки случай след този неопределен период се появи Брашън. Парагон разпознаваше крачката му и начина, по който морякът си говореше сам, когато е пил. Тази нощ гласът му бе помръкнал от тревога и Парагон прецени, че парите на моряка са на свършване. Утре Брашън щеше да кори глупостта си, а подир това щеше да отиде и похарчи последните си монети. След което щеше да му се наложи отново да излиза в открито море.

Той почти щеше да липсва на Парагон. Интересно и вълнуващо беше да си имаш компания. Но освен това беше скучно и смущаващо. Брашън и Алтея го караха да си мисли за неща, които бе по-добре да остават в забрава.

— Парагон — поздрави Брашън при приближаването си. — Искам разрешение да се кача на борда.

— Имаш го. Освен това ще си имаш и компания: Алтея Вестрит е тук.

Последва тишина. Парагон почти можеше да усети вперения в него поглед.

— Мен ли търси? — завалено попита Брашън.

— Не. Мен. — Предоставянето на този отговор достави огромно удоволствие на Парагон. — Близките ѝ са я прогонили и тя няма къде другаде да отиде, затова е дошла при мен.

Ново мълчание.

— Това не ме изненадва. Колкото по-бързо тя се откаже и се върне у дома, толкова по-добре за нея. Макар да ми се струва, че ще е нужно известно време, преди тя да осъзнае това. — Брашън се прозина великански. — Алтея знае ли, че аз също живея тук?

Предпазлив въпрос, който молеше за отрицание.

— Разбира се — веднага отвърна Парагон. — Казах ѝ, че ти си заел капитанската каюта и че тя ще трябва да си намери друго място.

— Добре си сторил. Браво на теб… От мен лека нощ, едва се държа на крака.

— Лека нощ, Брашън, и приятни сънища.

Няколко мига по-късно Брашън се оттегляше в капитанската каюта. Малко след това Парагон почувства как Алтея се раздвижва. Тя се опитваше да го прави безшумно, само че нищо, случващо се на борда, не можеше да остане скрито за сетивата му. Пред вратата на помещението в юта тя поспря и съвсем тихо почука на вратата.

— Брашън? — предпазливо попита тя.

— Какво има? — веднага отвърна той. Брашън не спеше, дори не бе започнал да се унася. Дали бе изчаквал? Откъде би могъл да знае, че тя ще дойде при него?

Алтея бавно си пое дъх.

— Може ли да говоря с теб?

— Нима бих могъл да ти попреча? — тросна се той. Явно това беше познат отговор, защото Алтея не се впечатли. Тя отпусна ръка върху дръжката на вратата, но размисли и вместо това приведе глава близо до преградата.

— Имаш ли свещ или фенер?

— Не. За това ли искаше да говорим?

Тонът му ставаше по-остър.

— Не. Просто предпочитам да виждам събеседника си.

— Защо? Ти знаеш как изглеждам.

— Пиян си непоносим.

— При мен поне е докато съм пиян. А ти си непоносима през цялото време.

В гласа на Алтея вече се долавяше отчетливо раздразнение:

— Дори не зная защо изобщо се опитвам да разговарям с теб.

— Ставаме двама — тихо додаде Брашън, по-скоро за себе си. Парагон неочаквано се зачуди дали двамата осъзнаваха, че той усеща всяка тяхна дума и всяко движение. Дали те осъзнаваха присъствието му, или смятаха, че са сами? Във всеки случай Брашън създаваше впечатлението за предпазливост.

Алтея въздъхна тежко и опря чело върху вратата.

— Няма с кого друг да разговарям. А наистина имам нужда… Виж, може ли да вляза? Не искам да говоря през вратата.

— Не е заключено — неохотно отвърна мъжът. Той не се надигна от хамака.

Алтея бутна вратата и колебливо остана на прага за момент, преди да прекрачи вътре. Тя напредваше успоредно на стената, която ѝ служеше и за опора срещу наклона на палубата.

— Къде си?

— Ей тук. В един хамак. Най-добре седни, преди да си паднала.

Това изчерпваше учтивостта му. Алтея се настани на пода, опря стъпала срещу наклона и се облегна на една стена.

— Брашън, целият ми живот се разпадна за два дена. Не зная какво да правя.

— Прибери се у дома — посъветва я той без състрадание. — Сама знаеш, че в един момент ще ти се наложи. Колкото по-дълго го отлагаш, толкова по-мъчително ще бъде завръщането. Стори го сега.

— По-лесно е да се каже, отколкото да се направи. Ти би трябвало да ме разбереш. Нали ти не си се прибрал у дома.

Брашън се изсмя горчиво.

— Сигурна ли си? Нищо подобно, опитах. Те просто ме изхвърлиха отново, защото бях чакал прекалено дълго. Тъкмо можеш да бъдеш сигурна, че съветът ми е добър. Прибери се у дома, докато още имаш възможност; докато малко пълзене и смирение ще ти осигурят покрив над главата и паница с храна. Чакаш ли прекалено дълго, те ще привикнат към живота без семейната черна овца и няма да те приберат, както и да им се молиш впоследствие.

Дълго време Алтея мълча, преди най-сетне да попита:

— Това ли е станало с теб?

— О, не, аз просто си измислям, за да ни е весело — остро отвърна Брашън.

— Съжалявам за това, което е трябвало да преживееш — отвърна тя след ново мълчание. — Само че аз не мога да се върна. Не и докато Кайл още е в града. А след като замине, евентуалното ми посещение до дома ще бъде само за да си прибера нещата.

Брашън се намести в хамака си.

— Дрехите и дрънкулките? Скъпоценните съкровища от детството ти? Любимата възглавничка?

— И бижутата си. Ако ми се наложи, винаги бих могла да ги продам.

Брашън се отпусна тежко.

— Защо ще си правиш труда? Само ще откриеш, че не можеш да разнасяш всички тези боклуци със себе си. А що се отнася до бижутата, защо просто не си представиш, че вече си ги взела, разпродала си ги мъчително, парите вече ги няма и сега ти предстои да заживееш собствен живот? Това ще ти спести време; тъкмо и родовите скъпоценности ще останат в семейството ти. Стига Кайл да не е сложил ръка върху тях.

Мълчанието, последвало тези му горчиви думи, бе по-мрачно и от тъмнината, в която Парагон се взираше.

Отговорът на Алтея съдържаше решителност:

— Зная, че си прав. Трябва да действам, а не просто да чакам нещо да се случи. Трябва да си намеря работа. А единствената работа, за която зная нещо, е мореплаването. То е и единственият начин да се върна обратно на борда на Вивачия. Само че никой няма да ме наеме с такива дрехи…

Другият изсумтя презрително.

— Приеми го, Алтея. Никой няма да те наеме, без значение как си облечена. Прекалено много неща са в твой ущърб. Ти си жена, ти си дъщеря на Ефрън Вестрит, а Кайл Хейвън не би поддържал особено добри отношения с евентуалния ти работодател.

— Защо роднинската ми връзка с Ефрън Вестрит да е черна точка? — тихо попита Алтея. — Баща ми беше добър човек.

— Така е. Той действително беше велик човек. — За момент тонът на Брашън омекна. — Но ти би трябвало да си научила, че не е лесно да престанеш да бъдеш дъщерята на Търговец. Или негов син. Погледнати отвън, Търговците в Бингтаун приличат на единен, неразделен съюз. На цялост. Но ние с теб сме част от него и познаваме вътрешните му взаимоотношения. И ето как стоят нещата в действителност. Ти си член на семейство Вестрит. Тъй. Има семейства, които търгуват с теб и извличат печалба, други семейства, които се конкурират с теб, и трети семейства, който са съюзени с онези, които се конкурират с теб… не точно врагове, не и в най-резкия смисъл на думата. Но когато ти тръгнеш да си търсиш работа, ще се сблъскаш с нещо, което се случи и с мен. Брашън Трел, казваш? Ти си синът на Келф Трел, нали, момче? Защо не работиш за семейството си? Отделил си се? В такъв случай аз не искам да си навличам недоволството на баща ти, като те наема. Всъщност, никой няма да ти каже това открито. Те просто ще те погледнат и ще ти кажат да дойдеш след четири дни. Само че в уречения срок тях няма да ги има. А онези, които не се спогаждат със семейството ти, те също няма да искат да те наемат, защото им доставя удоволствие да те гледат как се гърчиш.

Брашъновите думи бяха ставали все по-тихи и по-бавни. Парагон реши, че морякът се унася. Най-вероятно бе забравил присъствието на посетителката си. Брашън често обичаше да изрежда несправедливостите, извършени насреща му. Той не щадеше и себе си с обвинения.

— Тогава как си оцелял? — със страх попита Алтея.

— Отидох на място, където името ми не беше от значение. Първият кораб, на който постъпих, беше калсидски. Тях не ги интересуваше кой съм, стига да работех усилено срещу малка заплата. Най-жестоките негодници, с които съм служил. Никаква милост към едно хлапе. Напуснах кораба още в първото пристанище, което стигнахме. Отплавах същия ден на друг кораб. Не кой знае колко по-добър, но все пак по-добър. Тогава…

Гласът на Брашън затихна. За момент Парагон реши, че морякът е заспал. Алтея се раздвижи, за да си намери по-удобно място върху наклонените дъски.

— Когато се върнах в Бингтаун, вече бях натрупал опит. Само че отново се повтори старата песен. Момчето на Трел, синът на Трел… Аз смятах, че съм успял да постигна нещо. Дори отидох при баща си и се опитах да загладя нещата. Но той, задникът, не остана впечатлен от постиженията ми… Затова аз започнах да обхождам всички кораби в пристанището. Всички. Пак се започна старата песен. Никой не искаше да наеме сина на Келф Трел. И така докато не достигнах Вивачия. На борда ѝ бях спуснал кърпата си ниско над веждите и се взирах в палубата, за да не ме познаят. Попитах за честна работа за честен моряк. И баща ти каза, че ще ме изпробва. Каза, че имал нужда от честен моряк. Имаше нещо в начина, по който го каза… бях сигурен, че той не ме е разпознал; бях сигурен, че той ще ме прогони, ако му кажа името си. И въпреки това му го казах. Не исках да лъжа такъв човек. Аз съм Брашън Трел, синът на Келф Трел, рекох. А той отвърна: Това няма да удължи или скъси вахтата ти и с минута, моряко. И наистина беше така.

— Калсидците не наемат жени — глухо каза Алтея. Дали тя бе слушала разказа на Брашън, или мълчанието ѝ в действителност бе прикривало собствените ѝ мисли?

— Така е. Те смятат, че жените на борда привличат змии. Заради кръвта на месечното течение. Много моряци вярват в това, не само онези от Калсид.

— Ама че глупост — отвратено възкликна тя.

— Много от моряците са глупаци. Виж нас. — Брашън се засмя на шегата си, само че остана да се смее сам.

— В Бингтаун се срещат жени на такава служба. Все някой ще ме наеме.

— Може би, но не за онова, което очакваш — грубо каза той. — Наистина има жени на такава служба, но повечето от онези, които виждаш на пристанището, работят на семейните си кораби, където бащите и братята им са готови да ги защитят във всеки един момент. Цаниш ли се сама на борда на някой кораб, по-добре си избери отрано някой от екипажа. Ако имаш късмет, избраникът ти ще се окаже достатъчно ревнив, за да те пази от другите. Ако ли не, той ще е натрупал добра печалба от допълнителната си дейност като сводник още преди първото пристанище. А ти не би могла да се надяваш на помощ от страна на капитана и помощниците му — в повечето такива случаи те си затварят очите, за да не дразнят излишно екипажа. И това е при положение, че самите те не се поинтересуват от услугите ти. — Той помълча и добави сопнато. — На теб самата това ти е добре известно. Не е възможно да си отраснала сред моряци и да не го знаеш. Защо изобщо включваш този вариант?

Обгърна я гняв. Тя искаше да изкрещи, че не вярва в това. Или да попита защо мъжете трябва да бъдат подобни прасета. Но тя го вярваше. И знаеше, че Брашън не би могъл да отговори на въпроса ѝ, също като нея самата. Мракът между тях се изпълни с мълчание. В един момент дори гневът ѝ попи в тази празнота.

— Тогава какво да направя? — промълви тя. На Парагон се струваше, че тя е изрекла тези думи по-скоро на себе си, но въпреки това морякът отговори.

— Открий начин да се преродиш като момче. За предпочитане извън рода Вестрит. — Той се намести в хамака и бавно си пое дъх, издишан под формата на прохъркване.

Алтея въздъхна откъм ъгъла си. Тя отпусна глава върху дървената преграда и притихна.

Робският кораб се очертаваше като тъмен силует на фона на нощното небе. Силует, който не осъзнаваше, че е преследван. По мачтите му личаха множество платна, само че Кенит не съзираше катерещи се сред тях моряци, които да издадат припряност. Нощта бе идеална, с лек и равномерен ветрец над морето, който бе усмирил вълните.

— Ще го настигнем призори — тихо се обърна той към Соркор.

— Тъй вярно — прошепна помощникът. Неговият глас съдържаше далеч по-голямо вълнение.

През рамо заместник-капитанът нареди на щурмана:

— Стой близо до брега. Притискай се към него. Не искам корабът да се очертава насред водата, ако техните наблюдатели погледнат насам. — Подир това Соркор се обърна към един от юнгите. — Върви долу и се увери, че всички са разбрали. Никаква шумотевица; никой да не трепва без заповед. И никакви светлини. Хайде, бягай. И тихо.

— Следват го две змии — отбеляза Кенит.

— Заради мъртвите роби, които биват изхвърляни зад борда — жлъчно каза Соркор. — И онези, които са прекалено болни, за да си заслужават грижите. Те също политат към водата.

— Ами ако змиите решат да ни нападнат по време на битка? — попита Кенит. — Тогава какво?

— Няма — увери го заместникът му. — Змиите се учат бързо. Те ще ни оставят да се избиваме едни други, защото знаят, че всички мъртъвци ще останат за тях, без самите те да са рискували и едничка люспа.

— А след битката?

Соркор се усмихна жестоко.

— Ако ние спечелим, змиите ще са се натъпкали до такава степен с екипажа на робския кораб, че няма да могат да ни последват. А ако изгубим — Помощникът сви рамене. — Тогава ще ни е все едно.

Кенит кисело се облегна на парапета. По-рано същия ден те бяха забелязали Златен звън, огромен и тлъст жив кораб с почти тумбест вид. Пиратите бяха разполагали с предимството на изненадата: Кенит бе накарал хората си да издигнат и последното късче платно. И въпреки това живият кораб се бе стрелнал като движен от собствен вятър. Соркор бе стоял до капитана си, мълчалив свидетел на удивлението му, преминало в остър гняв. Когато Златен звън бе заобиколил Заобления остров, за да улови тамошното благоприятно течение и да се стопи отвъд хоризонта, Соркор бе дръзнал да отбележи:

— Мъртвото дърво няма шанс срещу магическо. Самите вълни правят път на живия корпус.

— Върви по дяволите — бе просъскал Кенит.

— Най-вероятно тъй ще бъде, сър — невъзмутимо бе отвърнал Соркор. Вероятно той отдавна се бе оглеждал за дирите на робски кораб.

А може би срещата с този съд бе дело на адски късмет. Той представляваше типичен калсидски робски кораб, с дълбок и широк корпус, за да побира колкото се може повече плът за продан. До този момент Кенит никога не беше виждал Соркор тъй отдаден на преследване; тъй изчерпателен. Самите ветрове изглежда се бяха обърнали в негова полза. Още преди зазоряване той започна да подготвя Мариета за битка. Балистите вече бяха заредени с тежки вериги, които да оплетат вражеските въжета, а също и абордажни куки. Последното бе нова идея на Соркор, към която Кенит се отнасяше със скептицизъм.

— Ще поведете ли екипажа, сър? — попита го помощникът. Дежурните на борда на робския кораб вече вдигаха тревога.

— Възнамерявам да оставя тази чест на теб — сухо отвърна Кенит и остана облегнат на перилата. Също като преследването, той щеше да остави и сражението изцяло в ръцете на Соркор.

А заместникът му не изглеждаше смутен от тази липса на ентусиазъм. Той скочи и енергично започна да издава нареждания към моряците на палубата. Бързината, с която те се отзоваха, издаваше нетърпението им. Много скоро допълнителните платна вече се издуваха от нощния вятър. Кенит също бе доволен от попътния вятър, макар и по друга причина — тъй миризмата на робския кораб не идваше към тях.

Капитанът наблюдаваше преследването почти безучастно. В отчаяното си намерение да избяга робският кораб вдигаше още платна; множество моряци чернееха като мравки по въжетата. Соркор веднага нареди на хората си да стрелят с балистата. Кенит смяташе, че в случая помощникът му прибързва. Две масивни топки, свързани с бодлива и остра верига, прелетяха във въздуха и се врязаха в платната и въжетата на вражеския кораб. Тежестите разкъсваха, омотаваха и повличаха със себе си. Шестима моряци полетяха заедно с веригата, за да приключат полета си върху палубата или сред вълните. Писъците им още не бяха заглъхнали, а Соркор вече изстрелваше втора верига с тежести. Този изстрел причини по-малко щети, но ефектът вече бе постигнат: стреснатият екипаж на робския кораб бе прекалено зает да се оглежда за нови снаряди, вместо да се грижи ефективно за платната. Падналите въжета и платна също затрудняваха работата и запълваха палубата. Върху палубите на робския кораб бе настъпила пълна паника по времето, когато Соркор нареди да бъдат изстреляни абордажните куки.

Със същото безучастие Кенит наблюдаваше как безпомощната жертва бива обвързвана. Сред лъчите на зазоряването Соркор и хората му започнаха да прескачат между съдовете, като надаваха нетърпеливи викове. Самият Кенит повдигна ръкав пред лицето си, за да не вдишва от смрадта на робския кораб. Той, заедно с минимален екипаж, остана на борда на Мариета. Онези, които бяха останали с него, видимо копнееха да вземат участие в нападението, но пък някой трябваше да остане и да се готви да отблъсне контранападение или да пререже абордажните въжета, ако нещата се объркат.

И Кенит остана зрител на клането. Робският кораб не бе очаквал нападение от пирати — товари като техните рядко представляваха интерес за морските разбойници. Повечето пирати, включително и Кенит, предпочитаха ценни, дълготрайни стоки, по възможност непретенциозни към условията на пренасяне. Окованите роби в трюма представляваха единствения товар, който този кораб пренасяше. Дори и ако пиратите бяха възнамерявали да се нагърбят с тежкото пътуване до Калсид, за да ги предадат, пренасянето на подобен товар изискваше бдително око и здрав стомах. Този добитък трябваше да бъде пазен, хранен и поне отчасти почистван. Кенит предполагаше, че самият кораб би имал известна стойност, макар че настоящата воня бе отвратителна.

Моряците на робския кораб разполагаха единствено с онези оръжия, с които да поддържат дисциплината сред товара си. Те дори бяха изгубили представа как да се бият с въоръжен и здрав противник; изглежда, смяташе Кенит, това бе следствие от привикването им да бият и удрят единствено оковани люде.

По-рано той се бе опитал да убеди Соркор, че екипажът и корабът могат да бъдат продадени за откуп, дори и без товар. Но Соркор категорично се бе обявил против тази идея.

— Убиваме екипажа, освобождаваме товара и продаваме кораба. Но не обратно на други търговци на роби — важно заяви той.

Кенит започваше да съжалява, че е позволил на помощника си да се смята за негов равен. Соркор ставаше прекалено настоятелен и дори не осъзнаваше в каква степен подобно поведение изнервя неговия капитан. Кенит присви очи, размишляващ. Екипажът изглеждаше изключително доволен от идеалистичните тиради на Соркор. Самият той се съмняваше, че останалите моряци споделят въздигнатите му идеи за отстраняване на робството. По-скоро те се наслаждаваха на идеята за необуздано клане. Точно в момента двама от хората му повдигаха жив човек и го захвърляха през борда, право в изчакващата паст на една змия. Кенит бавно кимна. Именно това животинско клане желаеха те. Изглежда той бе проявявал прекалена строгост в стремежа си да държи хората си изкъсо — нещо, наложително при присъствието на тъй доходоносните живи заложници за откуп. Капитанът си отбеляза това. Ето че от всекиго можеше да научи нещо, включително и от Соркор. Всички кучета понякога трябва да бъдат пускани да потичат. В никакъв случай екипажът не биваше да придобива впечатлението, че Соркор е единственият, който може да им предложи подобни облаги.

Той бързо се отегчи от клането. Екипажът на робския кораб не можеше да се мери с неговите хора. В отбраната му не съществуваше никаква организация: просто група хора, които се опитваха да не умрат, ала се проваляха в усилията си. Пълчището, пресрещнало нападателите, бързо се бе стопило до откъслечни групички, обградени от немилостив враг. Краят бе предвидим; отсъстваше каквото и да било напрежение. И Кенит се извърна. Тази монотонност по-скоро го отегчаваше, отколкото да го отвращава. Писъците, бликващата кръв, напразната съпротива и безсмислените молби: всичко това той бе виждал и преди. Далеч по-интригуващо беше да наблюдава двете змии.

Интересно дали те бяха следвали робския кораб от известно време; може би дори го имаха за своего рода другар, предоставящ им лесна плячка. Змиите се бяха оттеглили при нападението на Мариета, най-вероятно сепнати от раздвижването. Но когато звуците от битката и крясъците на умиращите се разнесоха, чудовищата бързо се върнаха обратно. Те обикаляха около двата кораба като кучета край трапеза и се надпреварваха за най-вкусните залъци. До този момент Кенит не бе имал възможност да наблюдава змии толкова дълго и от толкова близо. Тези двете изглеждаха напълно безстрашни. По-голямата имаше алено-оранжево тяло. Когато тя надигаше глава от водата и разтвореше паст, редица шипове настръхваха около шията и главата, досущ като лъвска грива. Шиповете потрепваха сами и напомняха на Кенит за пипалцата на актиния или медуза. Кенит бе сигурен, че тези израстъци съдържат някаква отрова. Когато по-малката, тюркоазена змия се обвиваше около по-едрата, тя отбягваше да докосва тази част.

По-малката змия компенсираше размера си с агресивност. Тя дръзваше да се приближава много по-близо до борда и да се изправя досами перилата, отваряйки паст, в която се криеха редици остри зъби. Веднъж тя издиша облак отровна слюнка, обгърнал двама противници, които рухнаха на палубата и преустановиха сражението си, за да започнат да се борят за глътка въздух. Скоро и двамата застинаха, а ядосаната змия се стовари обратно в морето, разгневена, че плячката ѝ е останала на борда. Кенит реши, че тази змия е по-млада и още неопитна.

По-голямата змия изглеждаше по-замислена. Тя се задоволяваше да се задържа редом с робския кораб и да очаква хора, понесли трупове, да се приближат до перилата. Тогава тя разтваряше паст, за да улови хвърленото, без значение живо или мятащо се. Налапаното тяло не биваше сдъвквано — зъбите изглеждаха по-подходящи за разкъсване. А тези хапки не се нуждаеха от подобна обработка. Змията просто отмяташе глава назад и разгръщаше челюсти далеч по-широко, отколкото Кенит бе смятал за възможно. Тогава тялото изчезваше с все ботушите; а капитанът можеше да проследи напредъка му по свиването и разпускането на люспестото гърло. Едновременно вледеняваща и удивителна гледка.

Хората му споделяха неговото удивление: когато битката приключи и оставаха единствено тела и пленници за разчистване, те отнесоха въпросните змийски хапки до кърмовата палуба и започнаха да се редуват да хранят чудовищата. Някои от вързаните пленници ридаеха и крещяха, само че молбите им оставаха заглушени от одобрителния рев на екипажа. Много скоро това се превърна в игра, целта в която беше хапката да бъде подхвърлена по такъв начин, че и двете змии да се надпреварват за нея. Моряците, останали на борда на Мариета, се чувстваха онеправдани заради невъзможността си да вземат участие в това развлечение — макар да продължаваха да изпълняват задълженията си, те често поглеждаха към другарите си на другия кораб. Междувременно змиите бяха започнали да се насищат; те вече не бяха толкова агресивни и бяха склонни да се редуват послушно.

Последните пленници политаха зад борда, когато робите започнаха да изникват на палубата. Те крачеха несигурно, кашляха и присвиваха очи на утринната светлина. Морският вятър заплашваше да отвее дрипите от костеливите им тела.

С отварянето на нови люкове вонята от трюма побърза да избяга. Кенит настръхна при вида на излизащите от тях люде. Заразата винаги го бе отвращавала; той побърза да изпрати човек при Соркор и да му каже, че е време корабите да се разделят. Капитанът искаше да остави разстояние между Мариета и гниещата черупка.

Пратеникът се завтече веднага, нетърпелив да огледа пленения кораб. От своя страна Кенит напусна кърмата и слезе в каютата си, където запали ароматни свещи, та да се отърве от смрадта.

След няма и минута Соркор вече чукаше на вратата му.

— Влез — остро го покани Кенит.

Едрият помощник прекрачи прага, с почервенели ръце и блеснали очи.

— Пълна победа — задъхано съобщи той. — Пълна. Корабът е наш, сър. Също както над триста и петдесет мъже, жени и деца, освободени от пленническите трюмове.

— Някакъв друг товар, който да си струва? — сухо попита капитанът, когато другият поспря, за да си поеме дъх.

Соркор се усмихна широко.

— Капитанът им се оказва ценител на скъпия гардероб, сър. Само че той беше доста тлъст, а и с чудати предпочитания към цветовете.

— В такъв случай ти би могъл да се възползваш от гардероба му. — Хладината в Кенитовия тон сепна Соркор. — Ако си приключил с приключението си, най-добре би било да оставим малък екипаж на борда на пленения кораб, който да отведе плячката до някое пристанище. Тази черупка е единственото, с което разполагаме от цяла нощ труд. Колко хора си изгубил?

— Двама, сър, и трима леко насечени.

Въпросът не се бе харесал на Соркор. Той наивно бе очаквал, че Кенит ще се присъедини към възторга му.

— Интересно още колцина ще изгубим заради заразата. Само от смрадта на човек му се сгърчват червата. А да не говорим какви болести я придружават.

— Хората, които спасихме, нямат никаква вина за това, капитане — сковано изтъкна Соркор.

— Нямам намерение да виня тях. Отговорна е нашата глупост. И така. Вече разполагаме с кораб, който бихме могли да продадем, но само след като сме се отървали от пътниците му и го почистим. — Той се усмихна предпазливо, задавайки най-важния въпрос. — Какво предлагаш да правим с онези клетници? Къде да ги свалим?

— Не можем просто да ги оставим на най-близкия бряг, сър. Това би било убийство. Половината от тях са болни, останалите са слаби. А ние не разполагаме с инструменти, които да им оставим. Нито с провизии, като изключим сухарите.

— Убийство — прекъсна го Кенит. — Ето една концепция, която ни е непозната. Макар че напоследък не съм хранил морски змии.

— Те си получиха заслуженото! — Соркор започваше да се дразни. — Дори нещо по-добро от онова, което заслужаваха, защото умряха бързо! — Той стовари юмрук върху дланта си, облещил очи.

Кенит тихо въздъхна.

— Соркор, аз не отричам това. Просто се опитвам да ти напомня, че двамата с теб сме пирати. Кръвожадни злосторници, които обхождат Вътрешния проход в търсене на кораби, които да нападнат и ограбят. Правим това в името на печалбите. Ние не сме болногледачки на роби, половината от които вероятно заслужават настоящото си състояние. Също като онези, които ти хвърли на змиите. Ние не сме закрилници на онеправданите. Пирати, Соркор. Ние сме пирати.

— С вас имахме сделка — упорито напомни Соркор. — За всеки жив кораб по един робски. И вие се съгласихте.

— Да. Така беше. Надявах се, че след като си се сблъскал с една подобна победа, ти ще осъзнаеш колко е безсмислено. Виж сега, Соркор. Да кажем, че положим неоправданите усилия и отведем това корито до Заграба. Мислиш ли, че тамошните жители ще ни приветстват и ще се зарадват, че оставяме триста и петдесет полумъртви от глад, парцаливи и болни отрепки, които да плъзнат край домовете им под формата на просяци, курви и крадци? Мислиш ли, че тези роби, които спасихме, ще ти благодарят, задето си ги изоставил?

— Те са благодарни, сър, до един — заяви заместникът. — По мое време аз бих бил адски благодарен да бъда оставен на някой бряг, дори и без залък хляб и каквато и да било дрипа, стига да съм свободен човек и да мога да дишам свеж въздух.

— Добре, така да бъде. — Кенит въздъхна шумно. — Щом сме започнали… Избери пристанище, Соркор, и ние ще ги отведем там. Ще искам само едно. По време на пътуването здравите от тях да започнат да почистват кораба. Бих искал да потеглим колкото се може по-скоро, докато онези змии са още сити. — Капитанът небрежно отмести поглед от Соркор. Той нямаше намерение да го остави да се къпе сред благодарността на освободените пленници. — Ти ще си ми нужен на борда на Мариета. Нека Рафо да поеме командването на другия кораб. Зачисли му хора.

— Слушам, сър — отвърна Соркор и с тежка крачка напусна каютата. Нищо не бе останало от възторжения човек, нахлул преди малко.

Той тихо затвори вратата след себе си.

Известно време капитанът остана загледан в нея, замислен. Със сегашната си постъпка той бе подложил на натиск лоялността на своя помощник. Развитие, накарало Кенит да поклати глава. Може би той сам си беше виновен. Той бе взел обикновен необразован моряк, подбран заради загатвания потенциал, и го бе издигнал до заместник-капитан. И му бе показал как да контролира хората. Мисленето, по необходимост, бе свързано с отговорността. Само че Соркор започваше да мисли прекалено много. Скоро на Кенит щеше да се наложи да решава кое от двете е по-ценно за него: неговият първи помощник или контролът над кораба и екипажа. Той въздъхна тихо. В този занаят инструментите се захабяваха тъй бързо.

Глава тринадесета

Преходи

Брашън се събуди с гурелясали очи и разтегнат мускул във врата. Утринната светлина се процеждаше през дебелите прозорци в края на каютата. Слаба, зеленикава заради водораслите върху стъклото, но все пак светлина. Достатъчна, за да му покаже настъпването на деня. И необходимостта от ставане.

Той спусна крака от хамака. Виновен. Чувстваше се виновен. Гузен. Защото бе прахосал всичките си пари, след като се бе зарекъл, че този път ще бъде по-разумен. Да, но това беше позната вина. А в настоящата имаше и някаква друга, по-остра добавка. А, да. Алтея. Девойката бе дошла тук миналата нощ, за да го помоли за съвет. А може би идването ѝ му се беше присънило. Във всеки случай той ѝ бе отвърнал с горчиви наставления, които не бяха съдържали никаква надежда. И никакво предложение за помощ от негова страна.

Морякът раздвижи рамене в опит да прогони тревогата. Той не ѝ дължеше нищо, нали така? Абсолютно нищо. Между двамата дори не бе съществувало приятелство. Брашън просто бе служил на борда на бащиния ѝ кораб, а тя бе присъствала като дъщерята на капитана. В такава ситуация място за приятелство нямаше. Що се отнася до стареца… да, Ефрън Вестрит бе проявил доверие към него във време, когато никой друг не бе пожелал да го стори. Само че той вече бе мъртъв. Толкоз.

И още нещо. Препоръките му може и да бяха придружени с жлъч, но бяха разумни. Ако Брашън можеше да се върне назад във времето, той не би спорил с баща си. Не, щеше да изтърпи безкрайните уроци, да се държи според традициите, да отбягва алкохола и киндина, да се ожени за посочената му девойка. И днес той, а не малкият му брат, щеше да е станал наследник на богатството на рода Трел.

Тази мисъл му напомни, че тъй като той не е наследник и са му останали само няколко монети, по-добре би било да съсредоточи мислите си върху себе си и своето положение, а не да се тревожи за Алтея. Девойката трябваше да се оправя сама. Да се прибере вкъщи. Нищо повече. Какво беше най-лошото, което можеше да ѝ се случи? Близките ѝ щяха да ѝ намерят подходящ съпруг. Тя щеше да си живее в удобен дом с прислуга и вкусна храна, да носи скъпи дрехи, ушити специално за нея, и да посещава безкрайна поредица от приеми и салони — от онези социални събития, които изглеждаха тъй важни за Търговците от Бингтаун. Той тихо изсумтя. Да можеше подобна злощастна съдба да сполети и него самия… Брашън се почеса по гърдите и по брадата, прокара ръце през косата си и се надигна. Време беше да си намери работа. Време беше да се умие и да се отправи към пристанището.

— Добро утро — обърна се той към Парагон, докато заобикаляше кораба.

Заради наклонения корпус се създаваше впечатлението, че на фигурата на носа ѝ е неудобно. Дали действително беше така? Брашън не събра смелост да пита.

Парагон бе скръстил мускулестите си ръце пред голата си гръд и стоеше обърнат към водите, където другите кораби влизаха и напускаха пристанището.

— Добър ден — поправи го корабът.

— Същото — съгласи се Брашън. — И крайно време да посетя пристанището. Трябва да си потърся нова работа.

— Аз не мисля, че тя се е прибрала — каза Парагон. — Мисля, че ако тя се беше прибрала, щеше да поеме по стария си път, сред скалите и през гората. А вместо това след сбогуването си тя пое по плажа обратно към града.

— За Алтея ли говориш? — попита Брашън, стараещ се да звучи безразлично.

Слепият кораб кимна.

— Тя се надигна още призори. — Думите почти звучаха като укор. — Птиците едва започваха да пеят, когато тя се размърда и излезе. Така или иначе тя почти не спа.

— Имала е много неща, над които да размишлява. Сутринта тя може да се е насочила към града, но съм готов да се обзаложа, че още преди края на седмицата ще се е прибрала. Къде другаде би могла да иде?

— Тук е единственото друго място — рече Парагон. — Значи днес ще си търсиш работа?

— Ако искам да ям, ще трябва да работя — потвърди морякът. — Затова отивам към пристанището. Мисля да се пробвам с ловните кораби, вместо при търговските. Чувал съм, че на борда на тези съдове човек можел да се издигне бързо. Освен това е лесно да бъдеш нает.

— Предимно защото много от моряците им умират — отбеляза корабът. — Така съм чувал, поне по времето, когато можех да чувам подобни слухове. Говори се, че те остават прекалено дълго в морето и претоварват корабите си. Това е причината да наемат повече хора от необходимото — не очакват, че всичките им моряци ще оцелеят.

— Аз също съм чувал подобни неща — неохотно призна Брашън. Той приклекна и седна на пясъка. — Но какво друго ми остава? Трябваше да послушам капитан Вестрит още в самото начало. За всичките тези години щях да съм спестил достатъчно пари. — Той издаде някакъв звук, който приличаше на смях, ала не съдържаше и капка веселие. — Ще ми се тогава някой да беше казал на мен да забравя глупавата си гордост и просто да си вървя у дома.

Парагон се вгледа в паметта си. Той смътно си спомняше съществуването на израз, който би представлявал идеален отговор…

— Ако желанията можеха да се сбъдват, никой нямаше да ходи пеш — заяви корабът и се усмихна, почти самодоволно. — Това е мисъл, за която не се бях присещал от много време.

— И забравена, тя си остава истина — изръмжа Брашън. — А на мен не ми остава друго, освен да ида на пристанището и да постъпя на някой от онези смрадливи ловни кораби. Там е повече касаплък, отколкото моряшки труд.

— Да, мръсна работа е — съгласи се Парагон. — На борда на някой честен Търговски съд човек се цапа с катран и подгизва от студена морска вода. Но на ловните кораби се цапаш с кръв, мас и карантии. Порежеш ли си пръста, ръката се инфектира и трябва да ти я отрежат. Ако изобщо оцелееш. Половината от времето за спане отива в отделяне на месото, ако корабът прибира и него. По-алчните собственици не осигуряват спални помещения, а карат моряците да се свиват редом със смрадливия товар.

— Колко окуражително — мрачно каза Брашън. — Но нима имам избор?

Парагон се засмя чудато.

— Как можеш да казваш подобно нещо? Ти притежаваш избора, който ми е отнет. Изборът, който всички хора приемат за даденост и така забравят за него.

— И кой ще да е този избор? — неспокойно попита морякът. В гласа на кораба бе започнала да се долавя налудна нотка. Налудният тон на момче, което дръзва да си представя.

— Престани. — Парагон изрече думата, задавен от желание. — Просто престани.

— Какво да престана?

— Престани да съществуваш. Ти си тъй крехко създание. С кожа, която е по-тънка от платно; с кости, по-крехки от която и да било рея. Във вътрешността си ти си пълен със солена влага, която чака да се излее и от най-малката цепнатина в кожата ти. За теб е толкова лесно да престанеш да съществуваш. Просто разкъсай кожата си и позволи на солената си кръв да се излее, позволи на морските създания да снемат плътта ти хапка по хапка, докато от теб не останат единствено шепа зеленикави кости, украсени със следи от зъбки. Тогава ти няма да мислиш и да чувстваш. Просто ще си престанал.

— Не искам да преставам — тихо каза Брашън. — Не и по такъв начин. Никой човек не иска да умира по такъв начин.

— Никой? — Парагон отново се изсмя, този път пискливо. — О, аз познавах неколцина, които искаха. И неколцина, които действително го сториха. Краят беше един и същ, без значение дали те го искаха.

— Едната има малък дефект.

— Сигурна съм, че грешите — с леден глас отвърна Алтея. — Те са сходни, с дълбоки тонове и са от най-високо качество. Обковът е от злато. — Тя се втренчи в бижутера. — Баща ми никога не ми е подарявал нещо, което да не притежава най-скъпа изработка.

Бижутерът леко раздвижи ръка, принуждавайки обиците да се преобърнат върху дланта му. Прикрепени към ушите на Алтея накитите бяха придавали незабележима изтънченост. Върху ръката му те изглеждаха дребни и простовати.

— Седемнадесет — предложи той.

— Трябват ми двадесет и три. — Тя се опита да прикрие облекчението си. На влизане се бе зарекла, че няма да продаде обиците за по-малко от петнадесет. И въпреки това тя възнамеряваше да изстиска всяка възможна монета. Не ѝ беше лесно да се раздели с тези накити, а нещата за продан бяха малко.

Майсторът поклати глава.

— Деветнадесет. Повече не мога да ви дам.

— Бих приела… — поде Алтея, внимателно загледана в лицето му. Виждайки, че очите му проблясват, тя додаде: — Ако прибавите два златни обръча, с които да ги заместя.

Половин час по-късно тя напусна магазина. Две непретенциозни сребърни обици бяха заменили онези, които Ефрън ѝ бе подарил за тринадесетия ѝ рожден ден. Алтея се стараеше да мисли за тях като за обикновена принадлежност. Тя все още разполагаше със спомена от връчването им. Докато пазеше него, същинските накити не бяха от значение. Те само биха ѝ донасяли допълнителни тревоги.

Странно беше колко неща бе приемала тя за даденост. Беше лесно да си купи памучен плат. Но освен това тя щеше да се нуждае от игла, конци и ръкавица. И ножици, с които да реже плата. Възнамеряваше да си ушие малка торбичка, в която да съхранява тези си принадлежности. Ако планът ѝ успееше, те щяха да се превърнат в първите принадлежности от новия ѝ живот.

На пазара тя гледаше с нови очи. Вече не можеше да дели изложеното на неща, които може да си купи веднага, и неща, които ще прибави към семейната сметка. Много от изложените артикули се бяха превърнали в недостъпни за нея. И то не само скъпите платове и изящни бижута, а обикновени неща, като комплект красиви гребенчета. Алтея си позволи да ги разглежда още мъничко, повдигнала ги към косата си, загледана в евтиното огледало. Те биха изглеждали тъй добре в косата ѝ за летния бал. Тя почти можеше да види целия си тоалет — зелена коприна с бяла дантела. И почти можеше да встъпи обратно в живота, който ѝ бе принадлежал само допреди броени дни.

И тогава моментът отмина. Алтея Вестрит и летният бал ѝ се струваха измислица. Колко ли време щеше да мине, преди близките ѝ да отворят сандъчето ѝ и да започнат да гадаят кой дар за кого е предназначен? И дали сестра ѝ и майка ѝ щяха да се насълзят над даровете на дъщерята и сестрата, която бяха позволили да бъде прогонена? Тя си позволи тази мисъл за миг, преди да се усмихне горчиво и да върне гребенчетата обратно върху тезгяха. Нямаше време за подобни сладникави мисли. Дори и те да не отвореха сандъка, това нямаше значение. От значение беше тя да намери начин да оцелее. Противно на глупавия съвет на Брашън Трел тя нямаше никакво намерение да пропълзи обратно като някаква безпомощна глезла. Не. Това само би потвърдило, че всичко онова, което Кайл говори за нея, е истина.

Тя отметна глава и с нова целеустременост продължи сред пазара. Към днешните си провизии девойката подходи непретенциозно: няколко смокини, резен сирене и малко кифли щяха да ѝ стигнат за днес. Две евтини свещи, кутийка прахан и огниво изчерпаха покупките ѝ.

Днес тя нямаше какво друго да прави в града, но въпреки това не ѝ се тръгваше. И остана да се разхожда из пазара, като поздравяваше онези, които я разпознаваха, и приемаше съболезнованията им. Споменаването на баща ѝ вече не я измъчваше; вместо това то се превърна в част от разговор, която трябваше да бъде преодоляна. Тя не искаше да мисли за него, нито възнамеряваше да обсъжда мъката си с полупознати. Още по-малко ѝ се искаше да влиза в разговори за изникналото в семейството ѝ неразбирателство. Колцина ли в града знаеха за това? Кайл не би се заел да тръби наляво-надясно, само че слугите обожаваха клюките. Несъмнено щеше да се разчуе. И Алтея предпочиташе да отсъства по това време.

Но пък в Бингтаун така или иначе нямаше много хора, които я разпознаваха. Самата тя познаваше предимно прекупвачите и посредниците, с които баща ѝ бе търгувал. С течение на годините тя се бе отдръпвала от местното общество, без дори да го осъзнава. Всяка друга жена на нейната възраст би присъствала най-малко на шест събития за последните шест месеца — балове, вечери и прочие. Алтея не бе посещавала подобни сбирки от… от онзи есенен бал. Плаването не ѝ бе позволило. А и по онова време баловете и вечерите ѝ бяха изглеждали нещо маловажно, нещо, към което тя би могла да се завърне във всеки един момент. Но това никога повече нямаше да се случи. Вече нямаше да подбира тоалети, да си слага грим и парфюм. Всичко това бе потънало в морето заедно с трупа на баща ѝ.

Мъката, която Алтея бе смятала за притихнала, неочаквано сграбчи гърлото ѝ. Младата жена закрачи бързо, без да обръща внимание на улицата край себе си. Тя яростно премигваше в намерението си да не допусне сълзите. Най-накрая тя успя да се овладее, да забави крачка и да се огледа.

Тя се бе озовала право пред витрината на Янтар.

Също както по-рано, девойката бе споходена от необичайно лошо предчувствие. Тя не можеше да посочи причина, поради която трябва да се чувства застрашена от една бижутерка, но усещането не можеше да бъде отречено. Тази жена не беше част от Търговците. Тя дори не беше истинска бижутерка, а се занимаваше с дърворезба. Дървени украшения, които тя пробутваше вместо бижута. И в този миг Алтея реши лично да разгледа стоките ѝ. Със същата решителност, с която би сграбчила стрък коприва, тя посегна към вратата на магазинчето и я отвори.

Вътре беше хладно и почти тъмно за погледа, току-що напуснал ярката лятна улица. Скоро зрението на Алтея се приспособи и тя можа да оцени простотата на мястото. Подът бе от борови дъски. И лавиците бяха дъсчени. Произведенията на Янтар бяха изложени върху парчета тъмен плат. Някои от по-изящните огърлици бяха прикрепени към стената зад тезгяха ѝ. Имаше и глинени гърнета, пълни с дървени мъниста във всевъзможни цветове.

Тук не се предлагаха единствено накити. Бяха изложени купи и паници, изработени с рядко умение и внимание към структурата на материала; дървени бокали, които биха направили чест на всяка кралска гощавка; гребени от ароматно дърво. И всеки един от тези артикули бе изработен от цялостно парче — никакво лепене и снаждане. Всеки един от тях бе извлечен от крилия го излишък. Имаше дори и стол, изработен от масивен дънер. Тази мебел не приличаше на нищо, което Алтея бе виждала по-рано: той нямаше крака, а представляваше загладена вдлъбнатина, където някой по-строен можеше да се настани. Именно в тази кухина, свила крака настрани, с надничащи изпод крайчеца на робата сандали, седеше Янтар.

Алтея се сепна, защото в първия момент погледът ѝ не бе забелязал стопанката. Сигурно заради цвета на кожата, косата и очите ѝ. Жената изглеждаше еднотипна, включително и откъм облекло; този цвят съвпадаше с медения оттенък на стола.

Съдържателката въпросително повдигна вежда към Алтея.

— Искала си да ме видиш? — тихо попита тя.

— Не — възкликна Алтея, откровено и инстинктивно. Тя се овладя и отвърна важно — Просто бях любопитна да видя онези дървени бижута, за които толкова слушам.

— Защото ти умееш да цениш скъпото дърво — кимна Янтар.

Думите ѝ почти не бяха притежавали интонация. Това заплаха ли беше? Ирония? Или обикновено твърдение? Алтея не можеше да определи. Но и не можеше да понесе някаква занаятчийка да ѝ говори по такъв начин. В името на Са, та тя беше дъщеря на бингтаунски Търговец, а тази жена беше обикновена нагла повлекана, пристигнала неотдавна и дръзнала да се настани на Дъждовната улица. Гневът и раздразнението, трупани от миналата седмица насам, неочаквано получиха цел.

— Имаш предвид моя жив кораб — отвърна Алтея с тона на предизвикателство. Какво право имаше тази жена да споменава Вивачия?

— Робството в Бингтаун разрешено ли е?

Отново нямаше изражение, което да бъде разчетено сред застиналото лице. Въпросът бе зададен като естествено продължение на предната реплика.

— Не, разбира се. Тези долни обичаи принадлежат на калсидците. Бингтаун никога няма да ги признае.

— Но нали — последва съвсем незначителна пауза — ти обяви живия кораб за твой. Нима можеш да притежаваш друго живо и мислещо същество?

— Тя е моя както би била моя една сестра. Роднина — изстреля Алтея. И самата тя не разбираше причината за неочаквания си гняв.

— Роднина. Разбирам.

С плавно движение Янтар се изправи. Тя се оказа по-висока от очакваното. Не беше привлекателна, още по-малко красива, но в нея имаше нещо пленително. Простоватите дрехи криеха плавни движения. Надиплената тъкан на робата ѝ отговаряше идеално на сплетената ѝ коса. Видът ѝ споделяше изчистената елегантност на произведенията ѝ. Очите ѝ уловиха погледа на Алтея и го задържаха.

— Ти казваш, че дървото е твоя сестра. — Янтар се усмихна, което изцяло промени лицето ѝ. — Може би между нас има повече общо, отколкото смеех да се надявам.

Дори тази дребна проява на дружелюбие изостри подозренията на Алтея.

— Надявала си се? — хладно каза девойката. — И защо си се надявала, че между нас може да има общо?

Усмивката леко се разшири.

— Защото това би улеснило нещата и за двете ни.

Алтея нямаше намерение да бъде принудена да задава друг въпрос.

Сред проточилото се мълчание Янтар въздъхна.

— Такова упорито момиче. Но аз се възхищавам дори и на това ти качество.

— Онзи ден ти следеше ли ме? В деня, в който те видях на пристанището, близо до Вивачия?

Алтеините думи прозвучаха почти обвинително, ала другата жена не се наскърби.

— Трудно бих могла да те следя — изтъкна стопанката на магазина — след като аз се намирах там преди теб. Трябва да призная, че при вида ти ми хрумна, че ти си следвала мен…

— Но ти ме гледаше по такъв начин — неволно възрази Алтея. — Не казвам, че лъжеш… Но ти гледаше към мен. Наблюдаваше ме.

Янтар бавно кимна, по-скоро на себе си, отколкото към момичето.

— И на мен тъй се струваше. А не бях излязла да търся теб. — Тя повдигна ръка към обиците си, разлюлявайки първо дракона и после змията. — На пристанището търсех робче с девет пръста. — Тя се усмихна чудато. — Вместо това ти ме намери. Има съвпадения, а има и съдба. Със съвпаденията съм повече от склонна да споря. Но малкото пъти, в които съм оспорвала съдбата, съм губила неизменно. По лош начин. — Тя тръсна глава и разлюля и четирите си обици. Погледът ѝ бе замислен, отдаден на взирането в спомени. Това трая няколко мига, подир което жената отново улови любопитния взор на Алтея. — Но това не се отнася за всички. На някои е отредено да влязат в спор със съдбата. И да я надвият.

На това Алтея не можеше да измисли отговор, затова предпочете да замълчи. А Янтар се приближи към една от лавиците си, за да смъкне кошница. Или поне нещо, което в първия момент девойката взе за кошница. При по-внимателното си вглеждане Алтея успя да установи, че предметът е бил изработен от цялостно парче дърво. Всички негови излишни стружки бяха се отлюспили, за да оставят дървена кошничка. При обръщането си Янтар разклати съдината: действие, придружено от мелодично дрънчене.

— Избери си един — покани жената, протягайки кошничката към нея. — Искам да ти направя подарък.

Съдът бе изпълнен с фигурки. Един бърз поглед към тях се оказа достатъчен, за да стопи Алтеиното желание да откаже високомерно. Техните форми и разнообразни цветове очароваха окото и настояваха да бъдат докоснати. Веднъж докоснати, те доставяха наслада на ръката. Такова разнообразие от цвят и текстура. И всички тези зърна бяха едри, големи колкото палеца на девойката. И всяко от тях бе уникално. Някои бяха украсени с абстрактни линии, други притежаваха формата на животни или цветя. Листа, птици, хляб, риба, костенурка… Алтея осъзна, че е взела съдината и рови из съдържанието ѝ, а Янтар я наблюдава с необичайно развълнувани очи. Паяк, виещ се червей, кораб, вълк, къпина, око, пълничко бебе. Всяко мънисто в кошничката изглеждаше привлекателно. В този момент Алтея осъзна очарованието на предлаганите тук стоки. Материалът, от който бяха изработени, с нищо не намаляваше ценността им. Съществуваха мнозина опитни занаятчии, а дърво с подобно качество бе достъпно за всеки платежоспособен, но Алтея за пръв път виждаше такова умение, съчетано с материал от подобно качество. Скачащият делфин можеше да бъде единствено делфин: никаква къпина, котка или ябълка не се бяха укривали в това парче дърво. Единствено делфинът се бе намирал там; единствено Янтар бе могла да го зърне и изведе.

Алтея не можеше да се спре на нещо и продължаваше да рови. Да търси най-съвършеното произведение.

— Защо искаш да ми направиш подарък? — неочаквано попита тя. Повдигнатият ѝ поглед улови гордостта, която Янтар изпитваше от труда си: жената сияеше заради начина, по който посетителката ѝ се бе вглъбила в търсене; жълтеникавите ѝ страни почти бяха придобили цвят, златистите очи блестяха като котешки.

Топлотата се бе предала и на гласа ѝ.

— Бих искала да станеш моя приятелка.

— Защо?

— Защото виждам, че ти вървиш срещу живота. Ти умееш да различаваш потока на събития, знаеш по какъв начин би могла да се вместиш в него за възможно най-малко усилие. Но вместо това ти му се противопоставяш. И защо? Защото ти поглеждаш към него и казваш: тази орис не е подходяща за мен, аз няма да ѝ позволя да ме споходи. — Янтар поклати глава, но усмивката ѝ превърна този жест в потвърждение. — Винаги съм се възхищавала на хората, които са способни да правят това. Те се срещат толкова рядко. О, разбира се, много на брой са онези, които високо се оплакват от дрехата, която съдбата им е изтъкала. Въпреки това те вземат въпросната дреха и я обличат; а повечето от тях я носят до края на дните си. Докато ти… Ти по-скоро би навлязла гола сред бурята. — И отново онази усмивка, изчезнала почти веднага след зараждането си. — И тъй като не бих искала да оставаш гола, аз ти предлагам подарък.

— Звучиш като гадателка — оплака се Алтея. И тогава пръстът ѝ докосна нещо на дъното на кошничката. Тя знаеше, че то ѝ принадлежи, още преди да го е стиснала с два пръста и да го е извадила, за да го разгледа. А когато го стори, тя не можеше да изтъкне причината, поради която го е избрала. Яйце. Обикновено дървено яйце, продупчено, за да бъде носено на китката или на шията. То имаше топъл кафеникав цвят, непознато за Алтея дърво, с влакна, които го обгръщаха. Сравнено с останалите съкровища от съдината то изглеждаше непретенциозно, ала прилягаше по съвършен начин в дланта ѝ, когато Алтея го обгърна.

— Може ли да задържа тази? — тихо попита тя и затаи дъх.

— Яйцето. — Усмивката на Янтар отново изникна и този път се задържа. — Змийското яйце. Да, можеш да го задържиш. Разбира се.

— И си сигурна, че не искаш нищо в замяна? — прямо попита Алтея. Тя знаеше, че въпросът е малко груб, но Янтар притежаваше излъчване, което загатваше, че един момент на грубост би коствал далеч по-малко от приемането на грешната предпоставка.

— В замяна — веднага отвърна другата — ще искам от теб единствено да ми позволиш да ти помогна.

— Да ти позволя да ми помогнеш? В какво?

Янтар продължаваше да се усмихва.

— Да отхвърлиш съдбата — отвърна тя.

Уинтроу съедини шепи, напълни ги с блудкава вода и наплиска лицето си. С въздишка младият юноша отпусна ръце обратно в кофата, за да ги охлади поне за момент. Спуканите мехури, бе го успокоил баща му, се превръщали в мазоли.

— Само за седмица ще оправим тези жречески ръчички, ще видиш — весело заяви баща му последния път, когато благоволи да си припомни съществуването на сина си. Уинтроу не бе отговорил.

Той не можеше да посочи друго време, в което се е чувствал толкова уморен. Благодарение на обучението си юношата можеше да осъзнае остротата, с която ритъмът на тялото му е нарушен. Вместо да става едновременно с изгрева и да се оттегля в постелята при настъпването на мрака, баща му и неговите помощници го принуждаваха да се съобразява с нов режим, изкуствено основан на вахти и камбани. Нямаше нужда от подобна жестокост: корабът все още стоеше на котва, в пристанището. И въпреки това те бяха неотклонни. Сама по себе си изискваната от него работа не беше сложна, стига умът и тялото му да получеха почивка между уроците. Но вместо това Уинтроу се оказваше събуден в часове, които му изглеждаха безсмислени, и бе принуден да се катери по мачти, да шие платна, да почиства палубата. И всяка отправена му заповед биваше съпътствана с едва доловима насмешка. Уинтроу бе уверен, че би могъл да се справи с всичко, изисквано от него, ако не беше тази вечна подигравка.

Той изтегли пламтящите си ръце от кофата и предпазливо попи влагата с един парцал. Огледа котвеното помещение, превърнало се в новия му дом. Грубо сплетен хамак се бе протегнал в единия ъгъл. Дрехите му бяха окачени редом с вериги. И последната дължина въже бе прилежно стегната. Пукнатите мехури върху дланите на юношата свидетелстваха за усърдието му.

Той взе най-чистата си риза и я облече. Да се преобува беше излишно: другите си панталони Уинтроу бе изпрал снощи, но в затвореното помещение те не бяха смогнали да изсъхнат и все още влажнееха. И бяха започнали да се сдобиват с миризма на мухъл.

Момчето се сви върху дъските — тук нямаше достатъчно място, за да се настани удобно. То отпусна глава върху ръцете си и зачака тропането по вратата, което щеше да го призове в капитанската каюта. Тъй като снощи той бе направил опит да напусне кораба, Торг бе започнал да го заключва във времето, отредено му за сън.

Макар и заел неудобна позиция, той успя да задреме. Събуди го рязкото отваряне на вратата.

— Капитанът те търси — оповести Торг. Докато се обръщаше, грубиянинът додаде: — Макар да не проумявам как е възможно да си изтрябвал някому.

Уинтроу не обърна внимание на подмятането и болката в пищялите си, а го последва мълчаливо. Вървешком той се опита да раздвижи рамене. Колко хубаво беше отново да стои изправен.

— По-бързо! Никой няма цял ден да чака да се тътриш.

Тялото на Уинтроу се подчини механично и се постара да ускори вървежа си. Макар на няколко пъти Торг да го бе заплашвал с възлено въже, помощникът не бе нанесъл нито един удар. А освен това тези заплахи се бяха случвали само когато баща му и първият помощник не се навъртаха наоколо, което навеждаше Уинтроу на мисълта, че Торг много би искал, но не смее да го удари. Но дори самият факт, че той е способен на това, караше момчето да изпитва тръпки от близостта му.

Торг го съпроводи досами капитанската каюта: очевидно той нямаше доверие на момчето. Пък и самият Уинтроу смяташе, че той няма основание. Макар че баща му многократно бе изтъквал, че повелите на Са включват покорство и почит към родителите, Уинтроу бе решил, че при първата изникнала възможност той ще напусне кораба и ще се върне в манастира си. Имаше моменти, в които това решение бе единственото, което му позволяваше да продължи.

Без да откъсва поглед от него, Торг потропа на вратата и я отвори при долетелия отговор.

Баща му вече бе заел мястото си край малка масичка, покрита с бяла покривка и съдини. Масата бе приготвена за двама; за един смущаващ момент Уинтроу остана на прага, решавайки, че прекъсва някакъв личен разговор.

— Влез — каза баща му с известно отегчение в гласа. — И затвори вратата — додаде той по-меко.

Уинтроу се подчини и остана да стои край прага. Какво ли се искаше от него сега? Може би беше призован, за да прислужва на баща си и неговия гост? Кайл беше облечен добре, почти официално — със стегнати сини панталони и синя куртка с кремава риза. Косата му бе пригладена с ароматно масло и блестеше като златна на светлината на фенерите.

— Ела, синко, и заеми мястото си. Нека забравим за момент, че съм капитан, нека се нахраним добре и поговорим открито.

Баща му посочи към отсрещния стол и се усмихна топло. Това само усили подозрителността на Уинтроу, който се приближи и седна предпазливо. От това място той надушваше печено агнешко, пюре от ряпа, ябълков сос и грах, подправен с мента. Удивително беше каква острота придобиваше обонянието след няколко дена дажби от сух хляб и мазна яхния. Въпреки това юношата прояви сдържаност и бавно разстла салфетката върху скута си, изчакващ разрешение. Той прие предложеното му вино и учтиво благодари за всяко предоставено му блюдо. Усещаше, че баща му го наблюдава, но не си правеше труда да улавя погледа му, а се ограничаваше да напълва и впоследствие изпразва чинията си.

Ако баща му бе възнамерявал да използва тази вечеря като подкуп или предпоставка за мирни преговори, то той бе допуснал грешка. Когато храната изпълни стомаха му и цивилизованата обстановка върна Уинтроу в нормалната реалност, юношата усети нарастващ гняв. При идването си той не бе знаел какво да каже на мъжа, усмихващ се топло към изгладнелия си син. Сега той умишлено мълчеше и се опитваше да си припомни всичко онова, на което бе научен при срещането с подобни ситуации: трябваше да не избързва с преценки и действия, докато не е разбрал мотивацията на противника си. По тази причина младежът продължаваше да се храни мълчаливо и крадешком да поглежда към своя сътрапезник.

Баща му лично отмести чиниите им и предложи на Уинтроу порция крем карамел с плодове.

— Благодаря — насили се тихо да каже Уинтроу, когато десертът бе поставен пред него. Нещо в начина, по който баща му отново зае мястото си, показваше, че наближава моментът, в който целта на тази вечеря ще бъде оповестена.

— Виждам, че имаш добър апетит — добронамерено отбеляза Кайл. — Усиленият труд и морският въздух имат подобен ефект.

— Така изглежда — безстрастно отвърна Уинтроу.

Баща му се засмя.

— Тъй, още се сърдим. Зная, че това ти изглежда трудно, синко, може би ти още си сърдит. Но би трябвало да започваш да осъзнаваш, че това е твоята съдба. Честен труд сред мъже и красотата на кораб с издути платна… Макар че ти още не си имал възможност да изпиташ всичко това. Просто исках да знаеш, че не правя това, за да те измъчвам. Ще дойде време, в което ти ще ми благодариш. Гарантирам ти го. Когато приключим с теб, ти ще познаваш този кораб като истински капитан, защото ще си опознал всяко негово кътче и няма да има работа, която да не си изпълнявал сам. — Баща му помълча и се усмихна горчиво. — За разлика от Алтея, която само твърди, че притежава подобно знание. Ти ще си работил истински, и не просто по прищявка, а като същински моряк, изпълващ с работа всеки миг от смяната си. И сам ще си изпълнявал задачи, които е трябвало да бъдат изпълнени, без да чакаш нареждане.

Баща му отново замълча, този път в очакване на някакъв отговор. Уинтроу не го предостави. В започналото да се проточва мълчание баща му продължи:

— Зная, че онова, което се иска от теб, е тежко. Затова ще ти кажа открито какво те очаква в края на този труден път. След две години очаквам да направя Гантри Амсфорг капитан на този съд. След две години ще очаквам ти да бъдеш готов да станеш негов първи помощник. По онова време ти ще бъдеш съвсем млад. И постът няма да ти бъде подарен. Ти ще трябва да покажеш и на Амсфорг, и на мен, че си готов и достоен за тази отговорност. И това няма да бъде всичко. Дори и ние двамата с него да те одобрим, ще трябва да си се доказал пред самия екипаж. А това е процес, в който не можеш да си позволиш и миг отпускане. Няма да бъде лесно. Но въпреки това е възможност, каквато единици получават.

Кайл се усмихна и пъхна ръка във вътрешния джоб на куртката си, за да извади малка кутийка. Той я отвори и я обърна към сина си. Вътре имаше малка златна обица, оформена по подобие на носовата фигура на Вивачия. Уинтроу бе виждал подобни обици сред другите моряци. Повечето членове на екипажа носеха някакъв знак, за да покажат принадлежността си към дадения кораб. Обица, шал или значка, а онези, които се чувстваха достатъчно уверени, дори се татуираха. Всички тези символи загатваха, че носителят им е отдал най-висшата си вярност на даден кораб. Но подобна постъпка не беше подходяща за един свещенослужител на Са. Баща му би трябвало да осъзнава това. А вместо това той се усмихваше топло и го подканваше:

— Това е за теб, синко. Носи я с гордост.

Истината. Простата истина, напомни си Уинтроу, изречена без гняв или горчилка. Учтиво. Внимателно.

— Това е възможност, която аз не желая. Аз съм способен да оценя предложението ти и ти благодаря за него. Но трябва да знаеш, че никога не бих обезобразил тялото си, като си продупча ухото, за да нося такава обица. Бих предпочел да бъда жрец на Са. Аз вярвам, че това е истинското ми призвание. Зная, че ти смяташ, че ми предлагаш…

— Млъкни!

Под гнева в бащиния му глас се криеше дълбока обида.

— Просто млъкни.

Момчето стисна зъби и се загледа в масата, а баща му продължи, макар и на себе си.

— Бих предпочел да чуя каквото и да е, само не и тези сълзливи бъбрежи за жречество. Кажи, че ме мразиш, кажи ми, че не можеш да понесеш работата, и аз ще зная, че мога да те накарам да си промениш мнението. Но когато се криеш зад тези нелепици… Боиш ли се? Да не те е страх да си продупчиш ухото? Или се боиш от непознатия живот?

Тези въпроси бяха почти отчаяни. Слепешком той диреше начин да убеди Уинтроу в правотата си.

— Не се боя. Просто не искам това. Защо не го предложиш на човека, който наистина копнее за него? Защо не отправиш това предложение на Алтея? — тихо попита Уинтроу. Макар и почти прошепнати, думите прекъснаха тирадата на баща му.

Очите на Кайл блеснаха. Той рязко повдигна пръст.

— Просто е. Тя е жена. А ти, мътните те взели, ще бъдеш мъж. Години наред едва не се давех от отвращение да гледам как Ефрън Вестрит влачи своята щерка подире си и се отнася с нея като със син. А после ти се появи, облечен в кафява пола, с нежно гласче и още по-нежно тяло, със скромни маниери и плашливост. Тогава ми се наложи да се запитам: а нима аз имам основания да се отвращавам? Та моят син се държи по-женствено от Алтея. И тогава разбрах, че е време това семейство…

— Звучиш като калсидец — отбеляза Уинтроу. — Чувал съм, че те се отнасят към жените си почти като към роби. Мисля, че това е следствие от дългия период, в който робството там е било считано за нормално. Щом можеш да повярваш, че някой друг човек може да бъде твоя собственост, не е трудно да обявиш същото за съпругата и дъщерята и да ги накараш да живеят според твое удобство. Но в Джамаилия и Бингтаун ние се гордеем със способностите на жените си. Аз съм изучавал история. Бих искал да ти напомня за сатрапа Малоуда, която управлявала без съпруг в продължение на двадесет години. На нея дължим формулирането на Неприкосновените права, на които основаваме всичките си закони. Но защо да говорим за история, погледни религията. Са, когото ние, мъжете, почитаме като всевечен баща, си остава Са, когато жените виждат в него всевечна майка. Само в Единството има Продължителност. Не по случайност това е най-първото учение на Са. Едва в последните няколко поколения ние започнахме да делим половините на нашата цялост и да…

— Не съм те довел тук, за да слушам свещеническите ти бръщолевения — остро заяви Кайл Хейвън. Рязкото му надигане би преобърнало масата, ако тя не беше прикрепена към пода. — Ти може и да не си я спомняш, но твоята баба, майка ми, беше родом от Калсид. Да, тя се държеше по начина, който е подобаващ за една жена, а баща ми се придържаше към мъжките дела. Тази подредба по никакъв начин не ми навреди. Погледни майка си и баба си! Нима те ти изглеждат щастливи и доволни? Обременени с отговорности и дългове, които ги сблъскват с най-неприятната страна на света; заети да се разправят с дегенерати и постоянно да се тревожат за сметки, кредити и дългове: как ти се струва това? Това не е животът, който се зарекох да осигуря на майка ти, Уинтроу, или сестра ти. Няма да позволя майка ти да грохне като баба ти Вестрит. Не и докато аз съм мъж. Не и докато мога да те направя мъж, който да последва примера ми и да се нагърби с отговорностите си към това семейство. — Кайл Хейвън стовари длан върху масата и кимна, подчертаващ окончателността на изреченото току-що. Думи, на които той очевидно придаваше тежестта на предсказание.

Уинтроу не можеше да намери отговор. Той се взираше в баща си и се опитваше да открие нещо, което да обединява двамата, за да започне да разговаря с него. Но не намираше нищо подобно. Двамата бяха обединени от кръвна връзка, ала този човек насреща му беше непознат, а неговите убеждения бяха тъй различни от всичко, което Уинтроу бе приел, че юношата не виждаше надежда да се разбере с него.

Накрая момчето промълви:

— Са ни учи, че никой не може да определя живота на друг. Дори и да плениш плътта му и да му забраниш да изрича мислите си, дори и да му отрежеш езика, пак не би могъл да откраднеш душата му.

За момент баща му остана загледан в него. Той също вижда непознат, помисли си Уинтроу.

— Ти си страхливец. Проклет страхливец — проговори Кайл. И пристъпи към него.

Уинтроу трябваше да събере цялата си воля, за да не трепне, докато баща му пристъпваше край него. Но Кайл просто го подмина, отвори вратата и с крясък повика Торг. Вторият помощник се отзова с бързина, която загатваше на Уинтроу, че мъжът се е навъртал наблизо, може би дори е подслушвал. Но Кайл Хейвън не обърна внимание на това. А може би не се интересуваше.

— Отведи момчето обратно в каютата му — нареди баща му. — Не го изпускай от очи и се погрижи то да се е запознало с всичките си задължения още преди отплаване. И го дръж далеч от очите ми.

Последните думи Кайл изрече с разпалено наскърбление.

Торг рязко раздвижи глава и Уинтроу мълчаливо се надигна да го последва. Със свито сърце юношата разгада усмивката върху лицето на втория помощник. Баща му го беше поверил изцяло върху грижите на негодника. И Торг го знаеше.

За момента морякът се ограничаваше да го отвежда към жалката му тъмница. Уинтроу успя да сведе глава в последния миг преди блъсването си. Той залитна, но съумя да запази равновесие и да не падне. Прекалено отчаян, юношата не обърна внимание на хапливото подмятане, с което Торг затвори вратата подире си. Грубото резе щракна; това означаваше шест часа самота.

Торг дори не му беше оставил свещ. Уинтроу пипнешком откри хамака, покатери се вътре и се постара да се намести удобно. И застина. Корабът леко се поклащаше във водите. Тук достигаха единствено приглушени звуци. Той се прозина — храната и умората изтласкваха гнева и отчаянието. По навик той започна да подготвя ума и тялото си за почивка, като се протегна доколкото хамакът позволяваше, и раздвижи мускулите си.

Умствените упражнения бяха по-трудни. При пристигането си в манастира жреците го бяха научили на простоват ритуал — да простиш на деня. Нещо, което беше по силите и на най-невръстния: от теб се искаше само да си припомниш изминалия ден, да отхвърлиш неприятните моменти като нещо безвъзвратно отминало и да запомниш като дарове уроците, придобити в моменти на просвещение. С напредването си послушниците преминаваха към по-сложни вариации на това упражнение; те се научаваха да балансират деня, да поемат отговорност за собствените си дела и да се учат от тях, без да допускат вина или съжаление. Но Уинтроу не смяташе, че ще успее да изпълни това упражнение тази вечер.

Странно. Колко лесно беше да обича наставленията на Са и да медитира в спокойните подредени дни на храма. Зад масивните каменни стени беше лесно да се разгадае проникващият във всичко порядък; лесно беше вглеждането в животите на земеделци, овчари и прекупвачи, последвано от разбирането, че голяма част от мъката им е породена от тях самите. Сега, когато Уинтроу се намираше сред този, по-рано наблюдаван от разстояние живот, той пак можеше да види част от този порядък, само че се чувстваше прекалено изнурен, за да го разглежда и търси начини да го изменя. Той се бе заплел в нишките на собственото си пано.

— Не зная как бих могъл да спра това — тихо промълви той в мрака. И натъжен като изоставено дете се зачуди дали някой от наставниците му скърби за него.

Той си припомни последното си утро в манастира и дървото, оформило се от парчетата цветно стъкло. Уинтроу винаги се бе гордял със способността си да призовава трайна красота. Но дали това беше способност? Или бе нещо, заслугата за което в действителност се полагаше на наставниците, които изолираха Уинтроу от света и му предоставяха място и време, в което той да работи? Може би в онази специфична атмосфера всеки би могъл да се превърне в подобен творец. Може би единственото забележително у него бе предоставеният му шанс. За миг той остана потресен от собствената си посредственост. Той не притежаваше нито една забележителна черта. Нищожен и тромав юнга, за когото дори не си заслужава да говори човек. Той щеше да изчезне във времето, без да остави никакви следи подире си. Почти усети как започва да се стопява в мрака.

Не. Не! Той нямаше да изчезне. Щеше да се вкопчи в себе си и да се бори. И нещо щеше да се случи. Нещо. Може би от манастира щяха да изпратят човек, който да се поинтересува от причините за проточилото се отсъствие…

— Мисля, че се надявам на спасение — уморено си каза той. Ето. Това беше амбиция. Да остане жив и да остане себе си, докато някой друг не го спаси. Той не беше сигурен дали… дали…

Тук започваше да се разгръща поредна мисъл, но чернотата на съня я удави.

Сред притъмнялото пристанище Вивачия въздъхна. Тя скръсти изящните си ръце пред гърдите си и се загледа в ярките светлини на нощния пазар. В мислите си тя потъна дълбоко, тъй дълбоко, че внимателният допир до корпуса ѝ я сепна.

— Роника! — с тиха изненада възкликна тя.

— Да, аз съм. Пази тишина, бих искала двете с теб да разговаряме лично.

— Както предпочиташ — отвърна Вивачия, заинтригувана.

— Искам да зная дали… Ето какво. Алтея ми изпрати съобщение. Тя се притесняваше, че с теб не всичко е наред. — Гласът на възрастната жена трепна. — В действителност бележката е пристигнала преди няколко дни. Една от слугините сметнала, че не е нещо важно, и я оставила в кабинета на Ефрън. Едва днес я намерих.

Ръката на старицата все още бе опряна върху корпуса. Вивачия можеше да разчете част от чувствата ѝ, но не изцяло.

— За теб е трудно да влизаш в онази стая, нали? Също както е мъчително да идваш тук, при мен.

— Ефрън — задавено прошепна Роника. — Той… Той тук ли е? Той може ли да говори с мен?

Вивачия тъжно поклати глава. Тя бе свикнала да вижда тази жена през очите на Ефрън или на Алтея. Двамата я бяха виждали като непоколебима, неотстъпчива и властна. Но тази нощ, в тъмните ѝ дрехи със сведена глава, тя изглеждаше тъй дребна и крехка. Вивачия копнееше да ѝ достави удоволствие, но не можеше да лъже.

— Не. Боя се, че нещата не стоят така. Аз притежавам неговите знания, но те са преплетени с още толкова много неща. И все пак, когато те поглеждам, аз чувствам като собствена обичта, която той е изпитвал към теб. Това помага ли?

— Не. — Роника също бе искрена. — Тази мисъл донякъде ме утешава, но тя не би могла да замени силните обятия на Ефрън или съветите му. Корабе, какво да правя? Какво да правя?

— Не зная — отвърна Вивачия. Мъката на Роника пораждаше смущение и сред нея самата, което тя изрази в думи. — Ужасява ме, че ти се обръщаш към мен с това питане. Ти би трябвало да знаеш какво да направиш. Ефрън със сигурност вярваше, че е така. — Тя добави със замислен глас. — На себе си той гледаше като на прост моряк. Човек, който умее да насочва кораби. Ти си била мъдростта в семейството, онази, чийто поглед достига по-далеч. Той разчиташе на това.

— Наистина ли?

— Разбира се. Как иначе би могъл да отплава в открито море и да те оставя да се грижиш за всичко?

Роника мълчеше. Единственият ѝ отговор представляваше тежка въздишка.

Вивачия тихо добави:

— Мисля, че той би те посъветвал да се довериш на своята преценка.

Старицата уморено поклати глава.

— Боя се, че си права. Вивачия, знаеш ли къде е Алтея?

— Къде се намира в момента ли? Не. Ами ти?

Роника отвърна колебливо:

— Не съм я виждала от утрото на първия ден след смъртта на Ефрън.

— Аз я виждах на няколко пъти. При последното ѝ идване Торг слезе на кея и се опита да я отведе. Тя го блъсна във водата и се отдалечи, а останалите се смееха.

— Тя добре ли е?

— Колкото ние двете с теб сме добре — поклати глава Вивачия. — Измъчена, наранена и объркана. Но тя ми каза да оставам търпелива. И че всичко в един момент щяло да се оправи. И ми каза да не вземам нещата в свои ръце.

Роника кимна.

— Аз самата щях да ти кажа същото. Смяташ ли, че ще успееш да следваш тези заръки?

— Аз ли? — Корабът едва не се засмя. — Роника, аз съм три пъти Вестрит. Боя се, че ще имам толкова търпение, колкото са имали предците ми.

— Честен отговор — призна Роника. — От теб искам единствено да опиташ. Не, ще те помоля и за още нещо. Ако дъщеря ми се появи още веднъж, ще ѝ предадеш ли нещо? За мен това е единственият начин да се свържа с нея.

— Разбира се. Ще се погрижа никой друг да не чуе съобщението.

— Добре. Кажи ѝ, че я моля само да ме посети. Двете с нея не сме онези противнички, които тя смята, че сме. Но сега няма да се впускам в подробности. Просто я помоли да дойде да ме навести.

— Ще го сторя. Но не съм сигурна, че тя ще го стори.

— Аз също, корабе. Аз също.

Глава четиринадесета

Семейни дела

Кенит не отведе пленения кораб до Заграба.

Той се притесняваше, че тумбестата кофа може да заседне в някой от многобройните тесни канали и пясъчни ивици, предшестващи пиратското пристанище. Вместо това, подир напрегнато обсъждане, двамата със Соркор решиха, че Килнат би бил по-подходяща крайна спирка. Капитанът смяташе, че това поселище е особено подходящо: нима Килнат не бе основан от пътниците на изпаднал в бедствие робски кораб, успешно вдигнали се на бунт? Соркор не бе споделил веселието му при споменаването на този факт; в началото той се бе противил, защото на Килнат имаше единствено пясък, скали и скариди. Що за бъдеще щели да имат робите там? Във всеки случай по-добро от онова, което би ги очаквало след разпродажбата им, бе изтъкнал Кенит. Помощникът му бе продължил да се въси, но капитанът бе настоял на своето. Пътуването до този бряг им бе отнело шест дни, далеч по-малко от достигането на Заграба. Според Кенит това време бе вложено добре.

Част от спасените от Соркор роби бяха починали; гневът и болестите не си отиваха при обявяването на свободата. За чест на Рафо и преките му подчинени трябваше да се каже, че те бяха почистили кораба по отличен начин. От него вече не се носеше онази противна позната воня, но въпреки това Кенит все тъй настояваше Мариета да плава откъм наветрената му страна: той нямаше намерение да рискува със зарази. По същата причина капитанът не бе допуснал никой от освободените роби на борда на кораба си. Той бе обяснил това си решение със заявлението, че претъпкването на Мариета, целящо да освободи малко място на пленения Сполука, не би помогнало никому. Робите трябваше да се задоволят с настаняване върху палубите и сред каютите на изядения от змиите екипаж. Някои от по-здравите бяха впрегнати на служба, за да облекчат работата на минималния екипаж. Този непознат труд беше тежък за тях, особено предвид слабостта им.

Въпреки това и въпреки продължаващите смъртни случаи, на пленения кораб цареше висок дух. Бившите роби бяха смешно благодарни за свежия въздух, за нищожните дажби осолено свинско, по-рано представлявало лакомство единствено за екипажа на робовладелците, и за малкото риби, които те успяваха да уловят. Соркор бе успял да прогони змиите с няколко залпа от балистата на борда на Мариета. Мъртвите все така биваха изхвърляни зад борда, само че телата им просто изчезваха към дъното, а не между изчакващи челюсти. Това също се бе отразило благоприятно на духа, макар че Кенит не проумяваше каква разлика би имало за мъртвите.

Те достигнаха Килнат по време на прилив, когато напиращите води им помогнаха да прекосят канала, отвеждащ до залива. Останките от наклонен, изхвърлен на брега кораб стърчаха в далечния край на крайбрежието. Самото селце представляваше редица къщи и колиби, разположени успоредно на брега. Всички тези приюти бяха изработени от корабни дъски, отломки и камъни. От комините се виеше дим. Две грубо сглобени риболовни лодки бяха привързани към паянтов кей; още няколко малки лодки, сред които и брезентови, бяха издърпани на песъчливия бряг. Веднага личеше, че това не е особено заможно поселище.

Мариета предвождаше. С неохотна гордост Кенит трябваше да признае, че префасониралите се в моряци роби, които понастоящем изграждаха главната част от екипажа на Сполука, не го посрамиха. Те все още не притежаваха особен опит, ала работеха с оживление; достатъчно сносно доближиха големия кораб и спуснаха котвите му добре. На мачтата на Сполука се развяваше Гарвановият стяг, познат из всички пиратски островчета като емблемата на Кенит. Докато двата кораба спуснаха лодки, на брега вече се бе струпала любопитна тълпа. Тази сбирщина от бежанци и бивши роби не притежаваше съд по-голям от риболовна платноходка. Два търговски кораба, спускащи котва в заливчето им, несъмнено представляваха повод за удивление.

Кенит се задоволи да изпрати Соркор на брега с новините, че приема предложения за закупуването на Сполука. Капитанът се съмняваше, че някой в това нищожно поселище ще разполага с достатъчно пари, за да оправдае усилията, вложени в това начинание, но той бе решен просто да приеме най-доброто предложение и да се отърве и от смрадливия кораб, и от робите, изпълвали търбуха му. Той не си позволи да размишлява над изчисления за печалбите, които живият товар би им донесъл, ако Соркор бе склонил да се вслуша в мъдростта му и бе приел да се отправят към Калсид, където да го продадат. Тази възможност беше изгубена безвъзвратно; нямаше смисъл да разсъждава повече над нея.

Малка флотилия гребни лодки неочаквано се отдели от брега и се насочи към Сполука. Робите вече се бяха струпали край перилата на кораба, нетърпеливи да напуснат плаващия си затвор. Кенит не бе очаквал местните да проявяват такова нетърпение в посрещането му. Какво пък, още по-добре. Колкото по-бързо Сполука бъдеше разтоварен и продаден, толкова по-бързо Кенит щеше да може да се отправи към по-доходоносни начинания.

Пиратът се обърна и със строг глас съобщи на юнгата, че не иска да бъде безпокоен от никого. Той нямаше намерение да посещава Килнат. Нека робите първо отидат, заедно със Соркор, за да видят какво посрещане ще получат.

Вместо това Кенит прекара няколко часа в проучване на прекрасните карти, пренесени от Сполука. Соркор бе подминал картите и документите, намирали се в таен сейф в капитанската каюта. Намирането им бе последвало едва когато Кенит най-сетне бе решил да удовлетвори любопитството си и лично да посети пленения кораб. Документите далеч не го интересуваха, тъй като те бяха свързани със собствеността на мъртвия капитан. Чрез книжата Кенит забеляза, че съпругата и децата му няма да мизерстват и след смъртта на хранителя си.

Но картите бяха нещо друго. Още при първоначалното си разглеждане пиратският предводител бе видял, че очакванията му се оправдават. Картите представляваха цяло богатство. Съдържащата се в тях информация често биваше придобита срещу висока цена и биваше пазена ревниво от конкурентите. Тези карти показваха само очевидния морски път отвъд Пиратските острови. Имаше няколко бележки за слухове за други маршрути, но много малка част от вътрешните пътища в каналите бяха нанесени. Бяха отбелязани седем пиратски поселища, две неправилно, а третото бе отдавна изоставено, защото бе прекалено оголено за преминаващите робски кораби. Робовладелците не виждаха причина да не ограбват пиратски селища за допълнителен товар; още една причина за острата омраза на Соркор към тях. Въпреки очевидните липси, това беше подробна карта на главния канал.

Известно време Кенит остана облегнат в креслото си, загледан към стелещите се облаци. Той реши, че може да приеме тази карта като показател за настоящата степен, в която робовладелците познаваха Пиратските острови и пътя през техните протоци. Тъй. Ако някой успееше да придобие контрол над главния канал, то този някой би могъл да сложи ръка на цялата търговия. Робските кораби не можеха да си позволят лукса да обхождат в търсене на алтернативни маршрути. Може би същото се отнасяше за живите кораби? Кенит си позволи да се изкушава с тази мисъл, преди неохотно да поклати глава. Не, живите кораби и техните родове бяха обхождали тези води много по-дълго от превозвачите на роби. Именно калсидските робовладелци бяха станали причина за възникването на пиратите и техните пристанища. И тъй Кенит имаше всички основания да приеме, че повечето Търговски родове, плаващи сред тези води, ще ги познават далеч по-добре от робовладелците. А защо това знание не бе споделено? Отговорът беше очевиден. Никой Търговец не би споделил предимствата си със своите конкуренти. Капитанът се намести в креслото. Тъй. На практика какво бе научил той? Нищо по-различно от известното му досега. Робските кораби щяха да бъдат по-лесни за залавяне от живи съдове. Но това не означаваше, че залавянето на жив кораб би било невъзможно: просто за осъществяването на подобно начинание щеше да бъде необходима повече подготовка.

Кенит се замисли за пленения робски кораб. Той го бе посетил три дена след освобождаването му, което бе докарало известни промени в степента на смрад, макар и не достатъчни, за да я направят недостъпна за носа му. Той бе назначил Рафо без да се замисля, но се оказваше, че е направил добър избор. Стотици кофи морска вода бяха лиснати върху палубите и това личеше. Но от отворените люкове продължаваше да се носи противна миризма: на борда на този съд имаше прекалено много хора. Пленниците се свиваха по палубите — парцаливи вързопи, от които стърчаха крайници. Някои доброволно се опитваха да помагат в поддържането на кораба, други просто се опитваха да не пречат. Някои се бяха отдали на умирането си, изцяло съсредоточени върху това начинание. Погледи бяха следили крачещия Кенит, притиснал носна кърпичка пред лицето си. Всеки от робите бе започвал да мълви при приближаването на капитана. Очи се бяха насълзявали, глави бяха свеждани. В началото той бе сметнал, че те треперят от страх. Едва впоследствие бе осъзнал, че тяхното мърморене цели да изразява благословии и благодарности, което разбиране го бе накарало да се колебае между раздразнение и веселие. Тъй като капитанът не знаеше как да реагира на подобни прояви, той бе прибягнал до типичната си усмивка и се бе отправил към помещенията на ръководителите.

Там пиратът бе имал възможност да се убеди, че капитанът на робския кораб и помощниците му са разполагали с отлични условия, особено в сравнение с онези на клетниците, изграждащи товара им. Тук той бе могъл да установи, че Соркор е бил прав в преценката си за модните вкусове на покойния капитан. По някаква своя прищявка той бе наредил одеждите да бъдат раздадени на робите. Запасите на покойника бяха съдържали и билки за пушене, може би за да обгръща с тях обонянието си. Самият Кенит никога не се бе пристрастявал към този навик, затова бе наредил и билките да бъдат раздадени. Подир това той бе открил документите и картите, с което каютата бе изчерпила интересуващото го съдържание. Обичайността на тези принадлежности би сепнала Соркор. Покойният капитан не бе представлявал някакво чудовище, а обикновен прекупвач и мореплавател.

Кенит възнамеряваше да слезе и в трюма, за да огледа здравината на корпуса, а също и да провери за евентуални ценности, пропуснати от Соркор. Той се спусна по стълбицата и се огледа с насълзяващи се очи. Мъже, жени и дори деца, с огромни очи сред костеливи ликове, се губеха в мрака. Всички лица се бяха обърнали към него; фенерът, носен от Рафо, бе накарал сияние да затанцува сред всички тези погледи. На Кенит те напомняха на купищата плъхове, които той бе виждал сред боклуците нощем.

— Защо всички те са толкова слаби? — обърна се той към Рафо. — Пътуването от Джамаилия не е чак толкова дълго, за да ги съсухри по подобен начин, освен ако не са били хранени само символично.

С шок Кенит бе видял състрадание в очите на своя моряк.

— Повечето от тях са били в затвор за длъжници. Много от тях са от едно и също селище. По някакъв начин те си навлекли гнева на сатрапа и той повишил данъците на тяхната долина. Когато никой от тях не могъл да си плати, всички те били отведени и продадени в робство. Почти цялото село. И по думите им се разбира, че това не е първият път, в който подобно нещо се е случвало. Те били купени, държани в кошари и хранени с евтини боклуци, докато търговците на роби не събрали достатъчно роби за пълен товар. За такива обикновени хора не може да се вземе много, затова търговците се стараят да пренасят по колкото се може повече наведнъж. Корабът трябва да бъде претъпкан, за да гарантира някаква печалба.

И морякът повдигна фенера си. Празни вериги се поклащаха като чудати паяжини и лежаха проснати като стъпкани змии. Кенит осъзна, че е виждал едва най-близките редици люде. Зад него също се бяха струпали хора. Това беше единственото съдържание на трюма: роби. Голи дъски. Символични количества слама бяха струпани в ъглите. Тук също бе почиствано, само че попилите урина дъски не искаха да се разделят с противната си воня. Тази амониева смрад изтръгваше сълзи. Кенит се надяваше, че лицето му не се вижда в сумрака. Той бе успял да стисне зъби и да поема дъх през устата, за да не се задави. В онзи момент му се искаше единствено да се махне, но не го стори, а продължи навътре.

Робите се струпваха край него и се придвижваха едновременно с неговия напредък. От близостта им Кенит настръхна, но въпреки това не поглеждаше назад.

Една жена, по-глупава или по-храбра от останалите, пристъпи съвсем близо до него, за да протегне малко вързопче. Напук на волята си Кенит погледна към него. И видя новородено.

— То се роди на този кораб — дрезгаво каза тя. — Родено в робство, но освободено от вас.

Пръстът ѝ докосна синкавия кръст, с който някой усърден робовладелец вече бе белязал личицето му. Майката отново повдигна очи към Кенит, блеснали в някакво ожесточение.

— Как бих могла да ви се отблагодаря?

В този момент Кенит се затрудняваше да удържа стомаха си. Мисълта за единственото нещо, което тя можеше да му предложи, едва не предизвика у него тръпки на отвращение. Дъхът ѝ миришеше на гниещи зъби. За миг той оголи своите собствени зъби, в пародия на усмивка.

— Като му дадеш името Соркор — бързо изрече той. Жената не долови сарказма му, защото отстъпи назад, сияеща, притиснала слабото бебе. Останалите се струпаха задушаващо близо; няколко гласа се престрашиха на свой ред.

— Капитан Кенит! Капитан Кенит!

Само с усилие на волята пиратът не се затича обратно. Той направи знак на придружаващия го моряк и тихо каза:

— Достатъчно. Видях достатъчно.

Той не успя да задържи гласа си достатъчно стабилен. Притиснал парфюмираната кърпичка, Кенит пое обратно и се изкачи по стълбата по-бързо от очакваното.

На палубата той се нуждаеше от няколко секунди, за да придобие контрол над вътрешностите си. Пиратът стегна лик и остана загледан в хоризонта, докато не се убеди, че няма опасност да се посрами с някаква проява на слабост. По време на огледа си той бе установил, че съдът е достатъчно здрав, само че няма да се продаде на особено висока цена, освен ако не намереше купувач без нос.

— Пълна загуба — гневно изръмжа той. — Такава загуба!

Подир това Кенит нареди да бъде отведен обратно на борда на Мариета. Именно след това си посещение той реши да отведе пленения кораб в Килнат. След като съдът нямаше да му донесе добра печалба, поне можеше да се отърве от него по-бързо, за да се освободи за следващи дела.

Едва в късния следобед той реши да посети Килнат лично. Щеше да бъде забавно да види как освободените роби приемат това място, а също и как селището приветства този неочакван прилив на жители. Може би по това време Соркор бе проумял глупостта на добронамереността си.

Капитанът съобщи това си намерение на юнгата, който побърза да се разпореди. Докато Кенит приглади коси, сложи си шапката и излезе, лодката на Мариета беше готова за спускане. Моряците, които щяха да го придружат, изглеждаха нетърпеливи като извеждани за разходка кучета. Всяко селище, всяко посещение до брега беше добре дошло за тях. Макар че пиратът бе съобщил това си намерение веднага, и последният от моряците бе намерил време да се премени в по-чиста риза.

От закотвения кораб до сушата ги деляха не повече от няколко минути гребане. Кенит мълчаливо не обръщаше внимание на усмивките, които хората му си разменяха. Лодката им спря в подножието на кея; капитанът изкачи клатещата се стълба и зачака хората си, като междувременно отстрани полепналата по пръстите му мръсотия с помощта на носната си кърпичка. Подир това Кенит бръкна в джоба си и извади шепа монети. Като да раздаваш бонбони на деца. Парите щяха да бъдат достатъчни, за да закупят по една малка бира за всеки от придружаващите го моряци. Той ги протегна към старшия и ги придружи с прикритото предупреждение:

— Да сте тук, когато се върна. Не ме карайте да чакам.

Хората се бяха струпали край него; Ганкис отвърна от името на всички:

— Не е необходимо, капитане. След онова, което сторихте, ние ще ви чакаме дори и ако всички демони на дълбините се бяха струпали да ни гонят.

Неочакваният израз на привързаност от стария пират сепна Кенит. Самият той не се сещаше за нищо, с което да си е заслужил тази вярност. Това едновременно го затрогна и развесели.

— Няма смисъл да чакате жадни, момчета. Но наистина не се увличайте.

— Няма, капитане. Обещаваме, че ще бъдем тук до един. — Морякът, изрекъл тези думи, се ухили широко. Някогашната му татуировка трепна.

Кенит им обърна гръб и се насочи към селището. Хората му бяха започнали да обсъждат по какъв начин да се почерпят най-добре и същевременно да се върнат в подходящия момент. За капитана беше приятно да наблюдава подобни дискусии от тяхна страна: те не само свидетелстваха за лоялността на хората му, а и щяха да се отразят благотворно на умовете им.

Що се отнася до ума на Кенит, в момента той се опитваше да открие онова дело, което бе доставило подобно удоволствие на екипажа му. Нима на борда на робския кораб се бе криела и друга плячка, за която Соркор не му е казал? А може би ставаше дума за обещани ласки от страна на освободените робини? Подозренията, които никога не се отдалечаваха особено от мислите на пиратския предводител, побързаха да се стекат. Щеше да стори добре да открие Соркор и да разбере с какво се занимава той в момента. Хубаво беше, че помощникът е накарал моряците да си мислят, че неясната щедрост е дошла от капитана им, но това не оправдаваше премълчаването му.

Той пое сред главната уличка. В селището имаше само две кръчми; Соркор щеше да се намира в някоя от тях. Най-вероятно. Но се оказа, че не е така. Цялото население на крайбрежното селце се бе струпало на улицата между двете пивници, за да празнува. Пейки и маси бяха извлечени навън, редом с изтъркаляни бъчонки. Кенитовите подозрения се влошиха. Това веселие обикновено говореше за шепи монети, изливани без мяра. Към суровото му изображение се прибави кисела усмивка. Каквото и да ставаше тук, той трябваше да изглежда осведомен, иначе щеше да се прояви като глупак.

— Не казвай нищо. Довери се на късмета си — смъмри го гласец. Талисманът на китката му имаше тихичък, мелодичен смях, смущаващ с приятното си звучене. — И на всяка цена не показвай страх. Късмет като твоя не притежава търпимост към страха.

И отново онзи смях.

Кенит не се осмели да повдигне китка или да погледне към талисмана. Не и сред хората. А нямаше време да се оттегли на скрито място и да се посъветва с него, защото в този момент тълпата го забеляза.

— Кенит! — високо извика глас. — Капитан Кенит! Кенит!

И други подеха вика; летният въздух закънтя от скандирането. Подобно на екот, престанал да почиства козината си, тълпата се обърна към него и се понесе да го пресрещне.

— Смелост. И се усмихвай! — подигравателно напъти фигурката от магическо дърво.

Кенит почувства как от ироничната му усмивка плъзва лед, сковал чертите на лицето му. В този момент сърцето му биеше усилено; по гърба му започнаха да се стичат струйки пот. Тълпата се втурваше насреща му, повдигнала пестници и халби. Но те не биваше да виждат у̀плаха му, не. Щяха да видят единствено подсмихването му и невъзмутимостта, с която той се отзовава на прилива им. Това беше блъф, но пък един блъф е ефективен, когато служещият си с него е уверен. Пиратът напразно подири лицето на Соркор из прииждащата вълна. Той искаше да го намери и, при нужда, да се увери, че помощникът му ще умре преди него самия.

Хората го обгърнаха. Лицата им бяха зачервени от опиянение, алкохолно и победоносно. Все още никой не се осмеляваше да го докосне; всички те се задържаха на почтително разстояние, вперили погледи. Кенит започна да ги оглежда един по един в дирене на слабост или на някой по-агресивен представител, който би бил най-вероятен първи враг. Вместо това някаква едра жена си проправи път сред тълпата и се изправи пред капитана, опряла месести длани на хълбоците си.

— Казвам се Тайела — оповести тя с ясен и плътен глас. — Аз ръководя Килнат.

В погледа ѝ личеше предизвикателство. Тогава, за удивление на Кенит, очите ѝ неочаквано се наляха със сълзи. Те се плъзнаха по бузите, а жената продължи, неочаквано задавена:

— И искам да ви кажа, че всичко тук е ваше, стига да поискате. Всичко. По всяко време. Защото вие ни доведохте наши братя и сестри, които смятахме, че никога повече няма да видим.

Довери се на късмета си. Той отвърна на усмивката ѝ и с най-галантния си жест (и искрено съжаление за загубата на скъпата дантела) предложи кърпичка. Жената я прие с плах жест.

— Откъде знаехте? — запита тя. — Как сте разбрали? Ние бяхме удивени.

— Имам си своите начини — увери я той. Кенит не разбираше какво е било онова, което е трябвало да знае. Но той не попита. И дори не трепна, когато месестата ѝ лапа се стовари върху рамото му в жест, който трябваше да представлява приветствие.

— Пригответе нова маса и сложете от най-доброто. Направете път на капитан Кенит! Благословен да е мъжът, който спаси нашите близки и съседи от робовладелците и ги доведе тук, за да се присъединят към нашия нов живот. Благословен да бъде!

Струпаните го поведоха напред, за да го разположат пред лепкава маса, която побързаха да отрупат с печена риба и някакви сладкиши от кореново брашно. Кофа със супа от миди, подправена с морска трева, довършваше пиршеството. Тайела лично се зае да му прислужва: тя му наля дървена паница плодово вино, вероятно единственото вино в цялото село. И най-доброто, с което разполагаха. Капитанът отпи глътка и успя да не потръпне. От своя страна Тайела очевидно не споделяше тази нетърпимост, защото личеше, че е погълнала значително количество от въпросната течност.

Пиратът сметна за най-дипломатично да отпива от виното си и учтиво да изслушва историята на това селище. Той почти не погледна към Соркор, когато помощникът се присъедини към тях. Морският вълк изглеждаше някак смирен, притихнал. С отвратено удивление Кенит установи, че заместникът му носи на ръце белязаното бебоче. Самата майка също се навърташе наблизо.

Тайела стана от мястото си, за да се покатери върху масата и да се обърне към събраните.

— Преди дванадесет дълги години — заразказва тя — ние бяхме доведени тук. Оковани. Болни. Полумъртви бяха някои от нас. Океанът ни благослови с ураганна буря. Той тласна кораба право през този канал, където никой робовладелец не бе стъпвал и няма да стъпи, и го вряза в брега. Сътресенията на бурята потрошиха множество неща от кораба. Включително и скоба, придържала цял низ от окови. Дори и с вързани ръце и крака ние успяхме да убием калсидските негодници. И да освободим другарите си. И да превърнем това място в свой дом. То не блести с величие, не, но за оногова, който е лежал в трюма на робски кораб, всяко друго място е самият Рай на Са. Ние се установихме тук, научихме се да ловим риба, след време дори навлязохме в открито море, за да съобщим на други, че сме тук. Но знаехме, че никога не ще можем да се приберем. Нашите близки, нашето село бяха изгубени за нас завинаги. — Тя неочаквано се обърна и посочи към Кенит. — Докато вие не ни ги доведохте.

Смаян, Кенит изчакваше жената да опустоши носната му кърпичка с още сълзи.

— Преди дванадесет години — най-сетне каза тя, — когато те дойдоха да ни отведат, защото не можехме да платим данъците на сатрапа, аз се сражавах с тях. Те убиха съпруга ми и ме отведоха, но дъщеричката ми успя да избяга. Аз бях решила, че никога няма да я видя повече. Нито внуците си. — С привързан жест жената посочи към Соркор и малкия едноименник. Още сълзи я задавиха.

Тъй като този път тя не се успокои веднага, към повествованието ѝ се присъединиха други гласове. По някакво удивително съвпадение повечето от робите на борда на Сполука бяха родом от същото село като основоположниците на Килнат. Но никой не смяташе, че е съвпадение. Всички, дори мрачният Соркор, смятаха, че Кенит е разгадал това и е решил да доведе освободените роби тук, за да ги събере отново с техните близки и съседи. В действителност това не беше така. Но Кенит знаеше, че това не е обикновено съвпадение, а проява на нещо далеч по-могъщо.

Проява на чистия късмет. На неговия късмет. Късмет, който изискваше доверие, а не съмнение. Капитанът небрежно поглади талисмана върху китката си. Нима той щеше да наскърби тази му проява, като се отнесе презрително към шанса си? Не, разбира се. Подобен късмет изискваше достоен ползвател. И Кенит реши, че се осмелява. Срамежливо, смирено, той се обърна към Тайела:

— Хората ми казаха ли ти за пророчеството, което ми разкриха Чуждите?

Жената го погледна удивено. Тя усети, че предстои нещо значимо. Около двамата се разгърнаха концентрични кръгове мълчание. Всички погледи се насочиха към капитана.

— Чувала съм неща — предпазливо каза тя.

Кенит сведе очи в привидно смущение. С дълбок и тих глас той каза:

— Тук то започва.

Подир това капитанът си пое дълбок дъх и повтори думите из самата си същина, вложил силата на дробовете си.

— Тук то започва! — обяви той. И се постара да звучи като човек, даряващ другите с голяма почит.

Опитът му проработи. Навсякъде около него заблестяха насълзени очи. Тайела смаяно поклати глава.

— Но какво бихме могли да ви предложим ние? — промълви тя, едва ли не съкрушено. — Ние сме почти нищожно село. Нямаме нивя, които да обработваме, нито имения. Как може един крал да започне пътя си тук?

Кенит напои гласа си с мекота.

— Аз започвам тъй, както ми е отредено. С кораб, който аз плених за вас. С екипаж, който аз обучавах за вас. Вземете кораба. Ще оставя Рафо, за да продължи той да ви напътства в привичките на Гарвановия стяг. Вземайте каквото желаете от онези, които минат край вас, и го превърнете в своя собственост. Спомнете си как сатрапът е взел всичко от вас. Не се срамувайте да възвърнете благоденствието си от джамаилските прекупвачи, които той глези с изсмуканата от вас кръв. — Пиратът хвърли кос поглед към сияещите очи на заместника си и бе споходен от допълнително вдъхновение. — От вас ще искам само едно. Не позволявайте нито един робски кораб да премине безнаказано. Изпратете робовладелците при змиите, които ще ги приветстват, а плаващите им затвори отвеждайте тук. От всички товари, намиращи се на борда на тези кораби, Килнат ще има правото да задържа половината! — Тези си думи Кенит повтори високо, за да се убеди, че всички са разбрали щедростта му. — Останалото съхранявайте. Соркор и аз ще ви посетим отново преди края на годината, за да проверим делата ви и да ви научим как да извличате най-голяма печалба от плячката си.

С кисела и доверчива усмивка той повдигна дървената си купичка.

— Сега да вдигнем един стипчив тост! За сладостните и скъпите неща, които ни предстоят!

Като един, те изразиха одобрението си. Тайела дори не осъзнаваше, че контролът над селото ѝ току-що е бил отнет. Очите ѝ сияеха досущ като погледите на останалите; тя повдигаше своята купичка също тъй високо. Дори мрачният Соркор се присъедини към веселието, когато името му бе скандирано. Този рязък триумф проникваше дълбоко и удивително в душата на Кенит. Погледът му срещна боготворящите очи на помощника му — съдържащата се в тях почит показваше, че положението на неговия заместник отново е сигурно. Това позволи на Кенит да се усмихне искрено към заместника си и дори към бебето, което Соркор все така държеше. Капитанът едва не се изсмя, наместил и последното парче от пъзела: Соркор вярваше, че Кенит му е отдал чест. Че Кенит е наредил именуването на бебето като израз на почит към него. Този път капитанът не попречи на усмивката си, а отново повдигна купата си и с разтуптяно сърце изчака утихването на суматохата. Когато местните се успокоиха, капитанът изрече с измамно мек глас:

— Следвайте насоките ми — посъветва ги той. — Следвате ли ги, те ще ви отведат до мир и просперитет!

Ревът, приветствал това му изказване, едва не го оглуши. Кенит скромно сведе очи, за да се спогледа съзаклятнически с дървеното личице, привързано към китката му.

Пиршеството трая дълго, не просто до късно през нощта, а и подир зазоряване. Към края повечето от местните се олюляваха от киселото вино, а Кенит имаше усещането, че вътрешностите му са се пресекли. По време на пира Соркор не само бе намерил удобен момент, в който да помоли за прошка, задето се е усъмнил в капитана си: помощникът му бе признал, че по-рано го е смятал за безсърдечен човек, студен като змия. На Кенит не се бе наложило да пита за причината, довела до тази промяна на мнение. Той вече бе чул, от няколко източника, колко разчувствани били хората му, когато самият той — един от най-коравосърдечните капитани от Пиратските острови — се насълзил при вида на ужасяващите условия в трюма на робския кораб. Той бе спасил робите, бе проливал сълзи за тях, а подир това им бе върнал не само свободата, а и изгубените близки. Със закъснение Кенит осъзна, че е могъл да придобие това селище и без да дава кораба, само че стореното беше сторено. И без това той разполагаше с половината от плячката, която те успееха да приберат. Без никакви усилия. Това не беше лошо начало. Никак даже не беше лошо.

— Просто бих искала да го видя още веднъж, преди да отплава. Майка също.

След като каза това, Кефрия побърза да вземе чашката си с чай и да отпие. Тя се стараеше да говори небрежно, като жена, която иска от съпруга си някаква съвсем дребна услуга, а не нещо от изключителна важност за нея.

Кайл Хейвън избърса уста и остави салфетката обратно на масата.

— Зная, мила. Зная, че ти е трудно. Ти не си го виждала толкова време, а почти веднага след пристигането си той отново изчезва. Но трябва да запомниш, че в края на това пътуване аз ще доведа обратно един здрав млад мъж. Един син, с когото ще имаш основания да се гордееш. В момента той си няма представа за нищо. Работата, която учи, е трудна, той е обезкуражен, сигурен съм, че мускулите го болят всяка вечер.

Той повдигна чашата си, навъси се и я върна върху чинийката.

— Сипи ми още чай. Та, ако го доведа при мама и баба, той ще приеме това за възможност да ви се оплаква. Той ще хленчи и ще се моли, вие и двете ще се разстроите, а той ще се върне обратно в началото. Не, Кефрия. Довери ми се. И за двама ви не би било добре. И за майка ти също. Покрай смъртта на Ефрън тя си има достатъчно грижи. Нека не ѝ струпваме допълнителни неволи.

Кефрия бързо се приведе напред, за да напълни отново чашата на съпруга си. Тя толкова се бе зарадвала, когато той се бе присъединил към нея за закуска; бе се чувствала уверена, че ще успее да го убеди. От толкова дълго време той не ѝ бе отделял от времето си. Кайл бе започнал да се прибира изтощен всяка вечер и да се надига от кревата им още призори, за да се върне на кораба. Тази сутрин той бе останал да се излежава и Кефрия бе дръзнала да се обнадежди, че това е добър знак. И когато той ѝ бе казал, че ще има време да закуси заедно с нея, надеждите ѝ допълнително се бяха разгърнали. Но сега тя разпознаваше тона, с който той говореше за Уинтроу. Тук нямаше място за спор. В името на разбирателството тя трябваше да изостави надеждите си.

Повече от две седмици бяха изминали от деня, в който Кайл бе отвел сина им на кораба. През тези две седмици съпругът ѝ не бе споменал нищо за него и беше отговарял съвсем оскъдно на питанията ѝ. Почти като в дните непосредствено след изпращането му в манастира. Тя нямаше представа за затрудненията, пред които се изправя Уинтроу, така че не можеше да насочи тревогите си към нещо конкретно. И те продължаваха да я измъчват в неяснотата си, издебващи всеки миг, в който умът ѝ не бе зает с някакви други мисли. Най-често тревоги за скръбното мълчание на майка ѝ или изчезването на Алтея. Кефрия можеше да се утешава единствено с мисълта, че поне знае къде се намира синът ѝ. Освен това Кайл беше негов баща. Той не би позволил нещо да се случи на най-големия му син. И щеше да ѝ каже, ако възникнеше някакво сериозно основание за притеснения. Несъмнено той знаеше какво прави. Може би точно подобна твърдост бе нужна на момчето. В тази сфера самата Кефрия не можеше да претендира за знание.

Тя бавно си пое дъх, за да се успокои, и премина към следващата тягостна тема.

— Виждал ли си… — Жената се поколеба. — Алтея идвала ли е при кораба?

Кайл се навъси.

— Не и от деня, в който глупакът Торг се опитал да я прогони. Бях издал нареждания тя да не бъде допускана на борда, но нямах предвид той да се опитва да я пъди. Иска ми се той да беше проявил достатъчно разум, за да ме потърси. Ако бях там, аз щях да завлека тази девойка тук, където ѝ е мястото.

Тонът му недвусмислено показваше, че мнението на Алтея не би имало значение.

В стаята имаше единствено една слугиня, но въпреки това Кефрия снижи глас.

— Тя не се е отбивала да види майка. Зная, защото питах. Изобщо не се е прибирала. Кайл, къде би могла да е отишла? Неотдавна сънувах кошмари. Боя се, че тя може да е убита. Или да ѝ се е случило нещо по-лошо. Онази вечер си мислех… дали не е възможно тя да се е промъкнала на борда на Вивачия? Тя винаги е изпитвала силна привързаност към този кораб. И е достатъчно упорита да се прокрадне и да се укрие някъде, за да изчака вие да отплавате в открито море. И когато сте се отдалечили достатъчно, тя…

— Тя не се е скрила на борда на кораба — прекъсна я Кайл по начин, който издаваше пренебрежение към тези глупави женски догадки. — Най-вероятно е отседнала някъде в града. Тя ще се върне веднага щом ѝ свършат парите. Когато това стане, искам да бъдеш строга. Не започвай да подскачаш около нея и да ѝ разказваш колко си се притеснявала. И не я гълчи като гневна кокошка. На това тя няма да обърне внимание. Бъди твърда. Дръж я без пукната пара, докато не започне да се държи подобаващо. А подир това я дръж изкъсо. — Той се пресегна над масата и положи длан върху ръката на съпругата си; жест, чиято нежност не съответстваше на думите му. — Мога ли да разчитам на теб, че ще сториш онова, което е най-разумно и най-добре за нея?

— Няма да бъде лесно… — заекна Кефрия. — Алтея е свикнала да получава своето. А мама…

— Зная. Майка ти се колебае. В този момент преценката ѝ е разколебана. Тя е изгубила съпруга си и се бои да не изгуби и дъщеря си. Но тя ще изгуби Алтея единствено ако отстъпи пред нея и ѝ позволи да лудее по предишния начин. Ако майка ти иска да я задържи, ще трябва да я принуди да се върне у дома и да заживее по начин, който подобава на една жена. Само че в момента майка ти не вижда нещата по този начин. Тя също се нуждае от време, Кефрия. Дай им това време. В един момент и двете ще видят, че сме били прави. И тогава ще ни благодарят. Какво има?

В отговор на тихо почукване съпрузите се обърнаха към вратата: Малта надничаше иззад ъгъла.

— Може ли да вляза? — свенливо попита момичето.

— Майка ти и аз в момента разговаряме — оповести Кайл. Той сметна това за достатъчен отговор, защото престана да обръща внимание на дъщеря си и отново се обърна към съпругата си. — Намерих време да разгледам книжата на северните имоти. Наемателите от фермата Ингълби не са плащали наем за последните три месеца. Те трябва да бъдат изнесени. Или цялата ферма да бъде продадена. Едно от двете.

Кефрия взе чашката си и я обви с длани. Понякога, когато трябваше да прояви несъгласие със съпруга си, тя се изнервяше и ръцете ѝ започваха да треперят. Това дразнеше Кайл.

— Тази ферма принадлежи на мама, Кайл. Тя е част от нейната зестра. А наемателите са нейната дойка и съпругът ѝ. Двамата вече остаряват; майка винаги обещаваше на Тетна, че нищо няма да ѝ липсва, така че…

Кайл отпусна чашата си тъй рязко, че чаят се разля върху бялата покривка.

— Точно това мислене не ни позволява да изплуваме — раздразнено въздъхна той. — Нямам нищо против милосърдието и лоялността, Кефрия. Но ако за майка ти е толкова важно да се грижи за двойка изкуфели старци, нека ги доведе тук, да им даде стая в крилото на прислугата и да им възложи някаква дребна работа, подходяща за годините им. Не се съмнявам, че тук от тях ще има по-голяма полза. А и за самите тях ще бъде по-удобно. Няма причина да прахосваме цяла ферма заради тях.

— Тетна е отраснала тук… — поде Кефрия. И сепнато подскочи, когато мазолестата длан на съпруга ѝ се стовари върху масата.

— А пък аз съм отраснал във Фромърс. Само че на мен никой няма да ми даде къща там, когато съм остарял и обеднял заради немарливото ръководене на семейните финанси. Кефрия, замълчи за момент и ме остави да довърша онова, което се опитвам да ти кажа. Зная, че тази земя принадлежи на майка ти. Зная, че аз нямам директното право да се намесвам. Просто искам да ѝ предадеш съвета ми. Съпътстван от предупреждението, че никакви пари няма да бъдат пренасочвани за поддръжката на тази ферма. Ако майка ти не е в състояние да извлича достатъчни приходи от тази земя, то нека я остави да гние. Но повече пари няма да бъдат прахосвани. Това е всичко.

Той рязко се обърна към вратата и протегна пръст.

— Малта, ти подслушваш ли? Ако искаш да се държиш като слугиня, мога да се погрижа да получиш слугински задължения.

Малта продължаваше да наднича отвъд рамката на вратата, със сепнат вид.

— Моля за извинение, татко. Исках да изчакам двамата с мама да приключите разговора си, за да говоря с теб.

Кайл въздъхна тежко и подбели очи към съпругата си.

— Децата трябва да бъдат възпитани да не прекъсват другите, Кефрия. Влез, Малта; очевидно е, че не можеш да чакаш по подобаващ начин. Какво искаш?

Малта прекрачи прага и побърза да притича напред в отговор на навъсването на баща си. Тя направи реверанс пред него и отбягвайки погледа на майка си, обяви:

— Летният бал вече мина. Разбирам, че трябваше да го пропуснем. Но есенното празненство е след седемдесет и два дена.

— Е, и?

— Искам да отида.

Баща ѝ раздразнено поклати глава.

— Ще отидеш. Още от шестгодишна ти също отиваш. Като всички, които са част от Търговско семейство. С изключение на онези като мен, които трябва да плават. Съмнявам се, че ще успея да се върна за този бал. Но ти ще отидеш. Защо ми губиш времето с това?

Малта хвърли поглед към неодобрителното лице на майка си и каза:

— Мама каза, че тази година има вероятност и да не отидем. Заради смъртта на дядо. — Девойчето си пое дъх. — Каза още, че дори и ако сме били отидели, аз пак нямало да съм достатъчно голяма за истинска бална рокля. Татко, не искам да отида на есенното празненство с детска рокличка. Дело Трел е голяма колкото мен, а ще носи бална рокля тази година.

— Дело Трел е с единадесет месеца по-голяма от теб — намеси се Кефрия. Лицето ѝ беше пламнало, задето дъщеря ѝ се осмеляваше да се оплаква от такова нещо пред баща си. — И ако тя се появи на празненството с рокля, много ще се изненадам. Самата аз не отидох на този бал облечена като жена преди да навърша петнадесет. А ние сме в траур. От нас тази година не се очаква нищо. Не е подобаващо…

— Роклята може да бъде тъмна. Кариса Крев беше на бал само два месеца след смъртта на майка си.

— Ще отидем само ако баба ти реши, че е подходящо — решително каза Кефрия. — За което се съмнявам. И ако отидем, ти ще се облечеш както подобава за момиче на твоите години.

— Ти ме обличаш като дете! — проплака Малта. Гласът ѝ трепереше от обида. — Вече не съм малко момиченце. Татко, тя ме кара да нося поли до половината пищял, с набран ръб, като че се страхува, че ще започна да тичам сред локвите. И ме кара да сплитам косата си както като бях на седем. И ми връзва панделки на яката, и ми позволява да нося само цветя, а не бижута, и…

— Достатъчно — предупреди Кефрия, но за нейна изненада съпругът ѝ се засмя.

— Ела тук, Малта. Избърши си сълзите и ела. Тъй — продължи Кайл, когато дъщеря му се приближи достатъчно, за да се озове на коляното му. Той се обърна към лицето ѝ. — Ти мислиш, че си достатъчно голяма, за да се обличаш като жена. После ще започнеш да искаш ухажори.

— Татко, по това време ще съм станала на тринадесет… — поде Малта, но баща ѝ я спря и над главата ѝ погледна към съпругата си.

— Ако решите да отидете — внимателно поде той — какво лошо би имало да ѝ позволите да носи истинска рокля?

— Тя е още момиче! — възмутено протестира Кефрия.

— Нима? — възрази Кайл. В гласа му се долавяше гордост. — Виж каква млада дама е станала дъщеря ти, Кефрия. Ако е още момиче, то тя е добре развито момиче. Майка ми винаги казваше, че едно момче става мъж, когато се докаже като мъж, но момичето се превръща в жена, когато пожелае да бъде жена. — Той помилва Малта по косата, а девойчето се усмихна сияещо насреща му. И хвърли умолителен поглед към майка си.

Кефрия се постара да прикрие шока си, че съпругът ѝ взема страната на дъщеря им.

— Кайл, Малта, това просто не е пристойно.

— И какво му е непристойното? Какво ще навреди? Дали ще бъде тази година, или следващата, какво значение има, стига дългите рокли да ѝ стоят добре?

— Тя е само на дванадесет — тихо каза Кефрия.

— Почти на тринадесет съм. — Малта усещаше предимството си и се възползваше от него. — Моля те, мамо, съгласи се! Кажи, че мога да отида на бала и че ще бъда с истинска рокля.

— Не. — Кефрия бе решена да защити позицията си. — Ще отидем само ако баба ти разреши. Иначе би било скандално. В това съм категорична.

— Но ако все пак отидем? — продължаваше Малта. Тя отново се обърна към баща си. — Тате, кажи, че мога да облека истинска рокля, ако мама ми позволи да ида на бала.

Кайл прегърна дъщеря си.

— Това ми се струва разумен компромис — предложи той на съпругата си. А на Малта додаде: — Ще отидеш само ако и баба ти отиде. И няма да ѝ досаждаш и да я увещаваш. Но ако тя се съгласи, ти също ще отидеш, с истинска рокля.

— Благодаря ти, татко — каза девойката. Тя изглеждаше като човек, постигнал най-скъпото си желание.

Нещо, наподобяващо гняв в сковаващия си ефект, плъзна по жилите на Кефрия.

— Сега си свободна, Малта. Бих искала да говоря с баща ти. И след като смяташ, че си достатъчно голяма, за да се обличаш като жена, време е да ми покажеш, че притежаваш нужните умения. Довърши бродерията, която се търкаля из стаята ти вече трета седмица.

— Но това ще ми отнеме цял ден! — мъчително се възпротиви Малта. — Искам да се срещна с Кариса и двете да отидем до улицата на тъкачите, за да разглеждаме платове…

Гласът ѝ затихна, когато тя видя изражението върху лицето на майка си. Момичето мълчаливо скочи на земята и изтича навън.

Веднага подир излизането ѝ Кайл избухна в смях. Просто нямаше друга постъпка, с която той да наскърби съпругата си повече. Обидата бе видима върху лика ѝ, но Кайл не осъзна грешката си, а продължи да се смее, още по-силно.

— Да можеше да се видиш — съумя да изрече той. — Колко си гневна, задето дъщеря ти е смогнала да те заобиколи! Но какво можех да направя? Ти знаеш, че тя винаги е била моя любимка. Пък и какво толкова?

— Това би могло да привлече към нея внимание, с което тя още не е готова да се оправя. Кайл, когато една жена отиде на есенния празник с първата си бална рокля, това е нещо повече от дълга до пода пола. Това е знак, че тя бива представяна пред Бингтаун като жена. И че тя е достатъчно голяма, за да бъде ухажвана; че семейството ѝ е готово да приема предложения за ръката ѝ.

— Е, и? — Кайл вече не се смееше толкова. — Не е нужно да се съгласяваме.

— Тя ще бъде канена на танц — неумолимо продължаваше Кефрия. — Не от момчета на нейната възраст, защото на тях все още ще се гледа като на момчета. Тя ще танцува с мъже, млади и възрастни. Тя не само е лоша танцьорка, а и още не е научена да разговаря с мъже. Или как да се оправя с внимание, което е… нежелано от нея. Тя може да допусне неподходящи аванси, без дори да осъзнава, че ги допуска. И по-лошо, една нервна усмивка или кикотене би могло да изглежда като знак, че тя ги окуражава. Иска ми се да се беше допитал до мен, преди да ѝ разрешиш.

Смущението на Кайл бързо премина в раздразнение. Той рязко се изправи и захвърли салфетката си върху масата.

— Разбирам. Може би просто трябва да се преместя да живея на борда на кораба, за да спра да ти се пречкам да определяш съдбата на семейството! Изглежда забравяш, че Малта е и моя дъщеря. Щом тя е на дванадесет години, а още не е била научена да танцува и да води светски разговор, може би трябва да кориш себе си за това! Първо изпращаш сина ми да бъде свещеник, а сега се държиш сякаш аз нямам право да определям как да бъде отглеждана моята дъщеря.

Кефрия бе скочила на крака, вкопчена в ръкава му.

— Кайл, моля те, не се сърди. Не исках да кажа това. Разбира се, че искам да помагаш в отглеждането на децата. Просто трябва да мислим за репутацията на Малта, ако искаме тя да бъде гледана като подобаващо отгледана млада жена.

Но Кайл нямаше да бъде разубеден.

— В такъв случай те съветвам да се погрижиш тя да получи съответните уроци, вместо да я пращаш да шие гоблени. На мен ми предстои да се оправям с кораб. И да възпитавам един млад мъж. И всичко това заради решение, в което аз нямах думата.

Той съумя да съчетае отскубването на ръката си с жест, напомнящ прогонването на муха, и с бързи крачки излезе. Кефрия остана насред стаята, с длан, повдигната пред лицето.

Накрая тя се отпусна обратно на стола си, напълни дробовете си с въздух и започна да масажира слепоочията си. Непролети сълзи глождеха очите ѝ. Толкова много напрежение, толкова много спорове се трупаха в последно време. Сякаш в този дом нямаше и миг покой. Кефрия се улови, че копнее за времето, когато баща ѝ беше здрав и пътуваше заедно с Алтея, а самата тя и майка ѝ се грижеха за къщата и за децата.

В онези дни завръщанията на Кайл бяха представлявали същински празник. По онова време той беше капитан на борда на Дръзка. И всички го хвалеха. Колко бил красив, колко спретнат изглеждал. Дните си на сушата той прекарваше заедно със съпругата си: в безценно уединение в спалнята им или в разходки из Бингтаун. От всяко свое пътуване той се бе завръщал с купища подаръци за нея и децата им; в тези мигове Кефрия се бе чувствала като млада булка. Но откакто бе поел Вивачия, Кайл бе станал толкова сериозен. И толкова… Тя се опитваше да се сети за подходяща дума. Алчен? Не, тя отхвърли тази дума. Той просто беше човек, заставащ начело. А след смъртта на баща ѝ той бе разширил това си качество над всичко: не само над семейния кораб, а и над домакинството, земите, децата и дори, печално си помисли тя, сестра ѝ и майка ѝ.

Преди двамата разговаряха до късно през нощта — дълги разговори без някакво сериозно съдържание. Кайл обичаше да отмества завесите на балдахина, за да може лунната светлина да се разлива върху леглото им. Той ѝ разказваше за гнева на бурите, които бе преживял, и красотата на издутите от попътен вятър платна. И в същото време я бе милвал с ръце и с очи, които казваха, че той я намира удивителна като морето. Сега той говореше малко, предимно за продадените стоки и заменилия ги товар. И непрекъснато ѝ напомняше, че възраждането или пълният крах на рода Вестрит лежат изцяло върху неговите плещи. Отново и отново той ѝ се заричаше, че щял да покаже на Търговците от Бингтаун някои неща за прозорливост и хитрост. Нощите, които двамата прекарваха заедно, вече не ѝ донасяха нито удовлетворение, нито отдих. Дните си Кайл прекарваше край кораба. Кефрия бе принудена да признае пред себе си, че е започнала с нетърпение да чака деня на отплаването му. В отсъствието на съпруга си тя поне щеше да си върне част от спокойствието на обичайните си дни.

Разнеслите се стъпки я накараха да повдигне глава — едновременно с надежда и с отвращение от завръщането на съпруга ѝ. Но влязлата се оказа майка ѝ. Тя погледна към Кефрия и останките от закуската. Подир това погледът ѝ се плъзна из стаята в търсене на нещо друго. Или на някой друг.

— Добро утро, мамо.

— Добро утро — тихо отвърна майка ѝ. — Чух, че Кайл излезе.

— И затова слизаш чак сега — горчиво подметна Кефрия. — Майко, неприятно ми е, че го отбягваш. Има неща, които трябва да бъдат обсъдени и решени…

Старицата се усмихна с притиснати устни.

— Нещо, което е невъзможно, когато Кайл е наблизо. Кефрия, прекалено съм изморена и скърбяща, за да говоря тактично. Твоят съпруг не оставя възможност за обсъждане. Излишно е двамата с него да си разменяме думи, защото помежду ни няма разбиране. Той се вслушва единствено в своята преценка. — Тя поклати глава. — Тези дни само две неща ми се въртят в главата. Или скърбя за баща ти, или се укорявам за бъркотията, в която превърнах наследството му.

Въпреки неотдавнашния си гняв, Кефрия се наскърби от думите ѝ. Нейният отговор бе тих, обиден:

— Той е добър човек, майко. Той прави онова, което смята, че е най-добре за нас.

— Това може и да е истина, но по никакъв начин не ме утешава, Кефрия. — Роника отново поклати глава. — Баща ти и аз смятахме, че Кайл е добър човек, иначе не бихме ви дали благословията си. Но в онези дни двамата с него не бихме могли да предвидим дори и частица от всички онези неща, сполетели ни впоследствие. За теб щеше да бъде по-добре да се омъжиш за Търговец. За всички ни щеше да бъде по-добре, ако ти бе взела за съпруг някой, който е по-запознат с нашите традиции.

Майка ѝ се настани на масата. Движенията ѝ съответстваха на старостта ѝ, сковани и предпазливи. Тя извърна лице от ярката лятна утрин; може би сиянието нараняваше очите ѝ.

— Погледни до какво ни докара неговото желание да прави онова, което по негова преценка е най-добре. Алтея все още я няма. А младият Уинтроу е принуден да стои на кораба. Това не е добре. Нито за момчето, нито за кораба. Ако Кайл наистина осъзнаваше същината на един жив кораб, то той никога не би оставил сина ви на борда на току-що съживил се кораб. Чувала съм, че първите няколко месеца след събуждането на живия кораб са изключително важни. Вивачия се нуждае от спокойствие; тя има нужда да бъде уверена в своя капитан. Не са ѝ нужни принуда и спорове. А идеята му да пренася роби на борда ѝ… Само от мисълта ме побиват тръпки. — Тя повдигна глава и прикова Кефрия с поглед. — Срамувам се, че с подобно спокойствие приемаш да излагаш сина си на всички онези скверности, които са неделима част от плаването на робски кораб. Как можеш да допускаш той не само да бъде свидетел, а и съучастник? В какво според теб трябва да се превърне той, за да оцелее?

Думите ѝ породиха неназоваема отврата у Кефрия, но тя стисна юмруци под покривката и овладя треперенето си.

— Кайл казва, че той няма да бъде груб с Уинтроу. А що се отнася до робите: той сам изтъкна, че ненужните страдания само биха увредили стойността на ценен товар. Аз обсъдих с него всички ужасни неща, които бях чувала за робските кораби. И той ми обеща, че Вивачия няма да се превърне в поредния зловонен плаващ ковчег.

— Дори ако Кайл се отнася към Уинтроу като към дъщеря, момчето пак ще страда от всичко онова, което ще види. Претъпканите трюмове, погиналите сред веригите, жестокостта, необходима за запазването на дисциплина сред такъв товар… това не е правилно. Просто не е правилно. И двете го знаем. — Гласът на майка ѝ не търпеше възражение.

— Но ние имаме робиня под самия си покрив. Рейч, която Давад ти отстъпи, когато татко боледуваше.

— Не е правилно — потрети Роника Вестрит. — Аз исках да я изпратя обратно при Давад. Но когато се опитах да я отпратя, тя падна на колене и започна да ме умолява. В Калсид тя би се продала добре, защото притежава известно образование. Самата тя осъзнава това. Съпругът ѝ вече е продаден там, заради неизплатени дългове. Двамата били родом от Джамаилия. И когато не могли да погасят задълженията си, тя, съпругът им и синът им се озовали върху робския подиум. Мъжът ѝ бил образован човек, комуто определили висока цена. Но тя и детето били продадени евтино на един от Давадовите посредници. — Старицата бе започнала да говори по-глухо. — Тя ми разказа за пътуването насам. Момченцето ѝ не оцеляло. И въпреки това аз не смятам, че Давад Рестарт е жесток човек, поне не и умишлено. Нито е толкова неумел в делата си, та да увреди стойността на ценен товар.

Гласът на Роника бе останал безизразен. По кожата на Кефрия плъзнаха тръпки, когато разпозна думите на Кайл.

— Мислех, че вече съм привикнала със смъртта. В годините след като братята ти починаха, аз смятах, че тя е нещо, което съм издържала и преодоляла. Сега, когато баща ти го няма, аз отново си спомних колко внезапен и необратим е този момент. Мъчително е да го преодолееш, когато той е предизвикан от зараза. Но момчето на Рейч е умряло, защото стомахчето му не могло да понесе непрекъснатото мятане на задушаващия, претъпкан трюм. То не могло да задържи противния хляб и застоялата вода, давани им от екипажа. Тя трябвало да гледа как малкото ѝ дете умира.

Майка ѝ повдигна очи и потърси погледа на дъщеря си. В тях Кефрия видя мъка.

— Защо не си се обърнала към екипажа, когато са ви раздавали храна, попитах я аз. Те биха те извели на палубата, биха ти дали малко подходяща храна. Тя ми каза, че го сторила. Каза ми, че умолявала всеки път, когато надзирателите слизали да раздават храна или да отнесат кофите. Но моряците не ѝ обръщали внимание. Тя не била единствената молеща за милост. Редом с нея били оковани зрели мъже и млади жени, които умирали също като детето ѝ. Когато трябвало да отнесат трупа на умрелия край нея и детето ѝ, надзирателите извлекли телата като обикновени чували. Тя знаела, че невръстното телце ще бъде хвърлено на змиите, които следват кораба. И тази мисъл я накарала да полудее.

— Иронично било, че точно тази лудост я спасила. Защото когато тя започнала да крещи към змиите, да ги зове да строшат корпуса и да погълнат и нея, когато започнала да умолява Са да изпрати вятър и вълни, които да запратят кораба към скалите, нейните вопли засегнали моряците по начин, оказвал се невъзможен за горещите ѝ молби. Те не искали тази жена, която вече не искала да живее, да докара смъртта им. Тя била бита, но не замлъквала. И когато корабът пуснал котва в Бингтаун, тя била свалена, защото моряците се кълнели, че неотдавнашната буря била призована именно от нея. И заявявали, че няма да плават, докато тя е на борда. Давад трябвало да приеме разписка за нея; тя била товар, принадлежащ нему. Но тъй като в Бингтаун той не би могъл да притежава робиня, Давад я обявил за своя прислужничка. А когато започнал да се смущава от взирането ѝ и от обвиненията, които тя запращала насреща му, той я изпратил при нас. Както виждаш, неговият дар произтича по-скоро от страх, отколкото от желанието му да ни се притече на помощ в труден момент. Боя се, че точно в това се е превърнал Давад: човек, за когото страхът е по-силен от желанието да твори добро.

Старицата замълча за момент.

— И със значителна доза алчност. Не мислех, че Давад е от хората, които биха могли да чуят история като тази на Рейч и подир това да продължат да се занимават с търговията, пораждаща ужаси като нейния. Но ето че той прави точно това. И на всичкото отгоре той неотклонно съветва познатите си да подкрепят приемането на робството в Бингтаун. — Очите ѝ отново пронизаха Кефрия. — Ти, в качеството си на наследница на покойния си баща, получаваш и неговия глас в Съвета. Нямам съмнение, че Давад ще започне да се увърта около теб и да те увещава да подкрепиш предложението му. И ако твоите собствени икономически интереси съвпадат с поддържането на робството… Как според теб Кайл ще те принуди да гласуваш?

Кефрия се чувстваше парализирана и не смееше да отговори. Искаше ѝ се да каже, че нейният съпруг не би подкрепил приемането на робството в Бингтаун, ала умът ѝ вече знаеше истината. Ако притежаването на роби станеше законно, някои от имотите на семейство Вестрит отново щяха да се окажат доходоносни. Нивите. Калаената мина. И не само това: на Кайл не би се налагало да отнася товара си чак до Калсид, за да го продаде на сметка, а би могъл да разпродава робите още тук, в Бингтаун. По-малката продължителност на пътуванията не само означаваше повече курсове, а и по-малка смъртност сред товара…

Жената потръпна, осъзнала пълното значение на мисълта си. По-голяма част от товара му щеше да пристига жива. Още от самото начало тя бе приела, че щом Кайл е избрал да търгува с роби, то някои от тях неизменно щяха да умират. И то не от болест или старост — Кайл беше прекалено умен, за да купи роби, за които имаше голяма вероятност да умрат. Не, тя очакваше, че те ще умират заради самото пътуване. Бе приела, че това трябва да се случи. Но защо? По време на своите собствени пътувания с кораб тя никога не бе изпитвала страх за здравето или за живота си. Излизаше, че единствено отношението към пленниците може да бъде причина за тази смъртност. Отношение към роби, което напълно вероятно можеше да представлява част от задълженията на Уинтроу като моряк. Нима нейният син щеше да се научи да остава безразличен към умоляващите ридания на млада жена, която проси милост за детето си? Нима той щеше да помага в отнасянето на издъхнали тела, които да се превърнат в храна за морските змии?

Изглежда майка ѝ бе отгатнала посоката на мислите ѝ, защото тя каза тихо:

— Помни, гласът принадлежи на теб. Ти можеш да го отстъпиш на съпруга си, ако желаеш. Много от съпругите на тукашните Търговци биха постъпили така, макар че законът на Бингтаун не го изисква. Помни, родът Вестрит получава само един глас в Търговския съвет. Само един. И ако се отречеш от този глас, губиш правото да си го изискаш обратно. Единствено Кайл би могъл да го предаде другиму.

Кефрия се чувстваше сама, споходена от ледени тръпки. Каквото и решение да вземеше, тя щеше да страда. Тя не се съмняваше, че Кайл би се застъпил за робството. И почти можеше да си представи логичните му аргументи, в които той изтъква, че робите в Бингтаун биха се радвали на много по-лека съдба от онези в Калсид. Той щеше да я убеди. И когато това станеше, майка ѝ щеше да престане да я уважава.

— Това е само един глас — промълви тя. — Един от петдесет и шест.

— Петдесет и шест Търговски фамилии — призна майка ѝ. И продължи: — Знаеш ли колко са новодошлите, придобили достатъчно лефри земя, за да предявяват право на присъствие в Съвета на Бингтаун? Двадесет и седем. Виждам, че изглеждаш шокирана. Аз реагирах по същия начин, когато научих за първи път. Изглежда има хора, които се заселват на юг от нас, мълчаливо закупуват земя с разрешението на новия сатрап и пристигат в Бингтаун, за да поискат да бъдат включени в Градския съвет. Този втори Съвет, който ние създадохме — в проява на справедливост, за да могат имигрантите от Трите кораба да разполагат с място, където да разрешават проблемите си и да участват в съдбата на Бингтаун — сега бива използван срещу нас.

— Освен това не става дума единствено за вътрешен натиск. Калсид също поглежда алчно към нашите богатства. Жителите му са притискали северната ни граница неведнъж, а онзи глупав младок, сатрапът, почти е готов да им отстъпи. И всичко това заради подаръците, които те му изпращат: жени, бижута и упойващи билки. Той няма да се застъпи за Бингтаун, ако с това рискува да влоши взаимоотношенията си с Калсид. Той дори не е склонен да спазва обещаното ни от Есклепий. Носят се слухове, че новият сатрап е изпразнил столичните съкровищници с прахосническата си политика и търси нови начини да ги напълни. Един от начините е да преотстъпва земи на всеки, който спечели благоразположението му с дарове или обещанията за дарове. Той раздава земята ни не само на джамаилски благородници, а и на калсидските си подмазвачи. Така че може и да си права, Кефрия. Може би един глас с нищо няма да спре промените, които връхлитат Бингтаун.

Майка ѝ се надигна от масата. Тя не бе хапнала нищо, дори чай не беше пила.

По пътя си към вратата старицата въздъхна:

— След време дори и единодушието на петдесет и шестте Търговски гласа няма да смогне да се противопостави на тази вълна новодошли. И ако сатрап Косго с подобна лекота нарушава едно от обещанията, дадени ни от негов предшественик, какво би могло да ни гарантира, че той ще спази и останалите? Колко време ще мине, преди монополите, предоставени изключително на нас, бъдат на свой ред продадени? Не бих искала да мисля какво би могло да се случи. Това би означавало нещо много повече от края на познатите ни обичаи. Какво биха могли да предизвикат такива алчни и непредпазливи люде, ако поемат по Дъждовната река, дори не ми се и мисли.

За един ужасяващ миг Кефрия си припомни раждането на третото си дете. Или по-скоро третия път, в който тя легна да ражда, защото никакво дете не се появи в края на онази дълга бременност, последвана от остри мъки. Не дете, а някакво създание, което майка ѝ дори не ѝ бе позволила да види или подържи; нещо, което се бе мятало, съскало и ръмжало по време на изнасянето си от стаята. По това време Кайл се беше намирал в открито море. У дома бе присъствал само баща ѝ; нему се бе паднало да погребе проявата на онова невидимо бреме, неизменно надвиснало над Търговците от Бингтаун. Подир това никой не бе отварял дума за злощастната бременност. Дори Кайл след завръщането си не бе казал нищо при вида на празната люлка, а бе приел случилото се и се бе отнасял към нея с голяма нежност. Само веднъж той бе споменал мъртвороденото. Може би той наистина вярваше в това. Кайл не принадлежеше към Търговските родове; може би той не вярваше в цената, която трябваше да бъде платена.

Може би той не осъзнаваше пълния смисъл на сродяването си с Търговско семейство. Навярно той не осъзнаваше, че те защитаваха и извличаха печалба от Дъждовната река и всичко, което донасяха водите ѝ.

За частица от мига тя видя съпруга си като непознат и, може би, заплаха. Не някаква злонамерена заплаха, а част от буря или огромна вълна. Тези прояви, макар и бездушни, пак унищожаваха и заливаха всичко по пътя си.

— Кайл е добър човек — обърна се тя към майка си. Ала Роника бе напуснала трапезарията безшумно; Кефрините думи заглъхнаха безжизнено сред безразличния въздух.

Глава петнадесета

Преговори

— Вдигаме котва утре сутринта.

Торг дори не си правеше труда да прикрива удоволствието, което му доставяше настоящата му роля.

Уинтроу не отмести поглед от работата си. Тези думи не бяха заповед или въпрос. От него не се изискваше отговор.

— Да, ще отплаваме. Дълго време няма да виждаш Бингтаун. Предстои ни да спрем в седем пристанища, преди да стигнем Джамаилия. Първите три се намират в Калсид. Там ще се отървем от ядките. Щях да му кажа, че в Бингтаун те няма да се продадат, но пък никой не ме е питал. — Торг раздвижи рамене и се усмихна самодоволно. Изглежда той смяташе, че неправилното решение на капитана доказва неговата собствена мъдрост. Уинтроу не виждаше подобна връзка. — Капитанът ще натрупа още малко пари, за да има повече за роби в Джамаилия. Здравата ще се натоварим с тях, момче. — Той облиза устни. — Това е нещо, което очаквам с нетърпение, особено след като той ще се вслушва в съвета ми, когато достигнем столицата. Това е пазар, който ми е познат. И още как. Още на пръв поглед познавам качеството. Нищо чудно дори да изнамеря някое и друго кльощаво момиченце, да му се радваш. Какво мислиш за това, хлапенце?

На въпросите трябваше да се отговаря, освен ако човек не искаше да си спечели ботуш в кръста.

— Мисля, че робството е неморално и незаконно. И че не е подобаващо ние с тебе да обсъждаме плановете на капитана.

И по време на отговора си Уинтроу не повдигна очи. В момента той се занимаваше с купчина стари въжета, които трябваше да разплете, да отдели все още здравите, а останалото да сведе до нишки, които или да бъдат сплетени отново, или да бъдат използвани за уплътнение. Ръцете му бяха станали груби като конопените влакна, с които работеше. Трудно можеше да се повярва, че доскоро това са били ръцете на творец. От другата страна на носовата палуба седеше Майлд, съсредоточен над собствената си купчина въжета. Уинтроу му завиждаше заради лекотата, с която младият моряк работеше. Достатъчно беше Майлд да вземе едно въже и да го разклати, за да може то да се разтегне до обичайната си дължина, без възли. При Уинтроу въжетата винаги се противяха и проявяваха собствено мнение.

— Нещо май сме в хапливо настроение?

Тежкият ботуш на Торг го сръга болезнено. Гърбът на Уинтроу все още го болеше от предишния ритник.

— Съвсем не — автоматично отвърна Уинтроу. В някои случаи бе по-лесно просто да проявява покорство. В началото, непосредствено след като баща му го беше поверил на грижите на този скот, юношата се бе опитал да разговаря с Торг като с друго мислещо същество. Но бързо бе разбрал, че вторият помощник приема за подигравка всичко онова, което не разбира, и че на обясненията той гледа като на жалки извинения. Колкото по-малко думи, толкова по-малко синини. Дори и ако това означаваше да проявява съгласие с твърдения, на които обичайно би се възпротивил. Той се опитваше да не гледа на това като на удар срещу достойнството и морала си. Оцеляване, казваше си той. Обикновено оцеляване, предхождащо възможността за бягство.

Момчето се осмели да зададе въпрос:

— Кои са другите пристанища, в които ще спираме?

Ако някое от тях се намираше на полуостров Същин, по някакъв начин Уинтроу щеше да успее да напусне кораба. Не го интересуваше колко дълго щеше да му се наложи да ходи пеш подир това; дори и ако трябваше да се прехранва с просия по време на целия път, той щеше да се върне в манастира. Там щеше да разкаже историята си, а жреците щяха да проявят разбиране. Те щяха да променят името му и да го преместят някъде, където баща му никога нямаше да го намери.

— Нито едно от тях не е на Същин — злорадо съобщи Торг. — Ако ти се иска да се върнеш към жречеството, ще трябва да се научиш да плуваш.

И той се засмя гръмко. Едва сега Уинтроу осъзна, че Торг е очаквал този му въпрос. Смущаваше го мисълта, че дори неповратливият ум на втория помощник е могъл да разгадае желанието му. Дали Уинтроу не копнееше прекалено силно за това? Дали тези му мисли не се проявяваха във всяко негово действие? Той бе започнал да смята, че това е единственият начин да запази съзнанието си. И непрекъснато планираше начини да избяга от кораба. Всеки път, когато се окажеше заключен в трюма, той изчакваше стъпките да заглъхнат и опитваше да отвори вратата. Искаше му се да не е проявявал подобно нетърпение подир завличането си на борда. Неговите неловки опити за бягство само бяха разкрили намеренията му пред баща му и екипажа. Кайл се бе постарал да изтъкне и пред сина си, и пред хората си, че всеки, който позволи на Уинтроу да напусне кораба, ще плати солена цена. Юношата никога не оставаше сам, а онези, които работеха заедно с него, се дразнеха, че трябва да раздвояват вниманието си между него и самата работа.

Торг се протегна с умишлена бавност и отново повдигна ботуш към опашната кост на Уинтроу.

— Аз ще ви оставям, момчета. Чака ме работа. Майлд, сега ти си бавачката. Погрижи се нашият хубавец да не скучае.

След един последен замах с подметка Торг се затътри надалеч. Никое от момчетата не проследи с поглед отдалечаването му. Но когато помощникът се отдалечи достатъчно, Майлд спокойно отбеляза:

— Един ден някой ще го убие, ще го прекатури отвъд борда и никой няма да страда за липсата му.

Младият моряк не забави работата си нито за миг.

— Може би този някой ще бъда аз — додаде той.

Спокойните думи накараха Уинтроу да изтръпне. Той ненавиждаше Торг, но колкото и трудно да беше за него да сдържа омразата си, той никога не би помислил да отнеме живота му. Смущаващо беше, че Майлд е на друго мнение.

— Не бива да позволяваш на човек като Торг да влияе на живота и целите ти — тихо посъветва Уинтроу. — Дори мисълта за убийство от мъст изкривява духа. Ние не можем да знаем защо Са позволява хора като Торг да притежават власт над другите, но сме способни да не им позволяваме да засягат духовете ни. Ние му се подчиняваме, когато се налага, но не…

— Не съм те молил за проповед — раздразнено протестира Майлд. Той отвратено захвърли парчето въже, над което работеше. — Ти за какъв се мислиш? Кой си ти, че да ми казваш какво да мисля и как да живея? Никога ли не говориш просто така? Някой път опитай. Просто кажи на глас: страшно бих искал да убия онова копеле. Ще се изненадаш колко е облекчаващо. — Морякът извърна лице от Уинтроу и се обърна към една от мачтите — Леке. Ти му говориш като на човек, а то се държи с теб като че си се проснал пред него и молиш за съвета му.

Уинтроу почувства момент на гняв, последван от срам.

— Не исках да кажа това — поде той. Възнамеряваше да добави, че той не смята себе си за нещо повече от Майлд, но не изрече лъжата, а се насили да говори истината. — Не. Аз никога не говоря, без преди това да мисля. Учен съм да избягвам непредпазливите думи. Ако в манастира видехме или чуехме, че някой поема по рушителен път, ние разговаряхме с него. Но за да му помогнем, а не за да…

— Хубаво, обаче вече не се намираш в манастира. Кога ще си набиеш това в дебелата глава и ще започнеш да се държиш като моряк? Мъчително е да гледа човек как им се оставяш да се подиграват с теб. Стегни се и им се опълчи, вместо непрекъснато да бърбориш за Са. Блъсни на Торг един по муцуната. Да, после ще отнесеш бой. Но Торг е по-голям страхливец от теб. Ако той смята, че има и най-малката вероятност ти да седнеш да го причакваш през някоя спокойна смяна, той ще те остави на мира. Не разбираш ли?

Уинтроу направи опит да запази достойнството си:

— Ако той ме накара да се държа по такъв начин, значи той печели. Не разбираш ли?

— Не. Виждам единствено, че ти толкова се страхуваш от боя, че дори отказваш да признаеш страха си. Също като с ризата ти онзи ден, когато Торг я окачи на мачтата, за да ти се подиграе. Ти трябваше да знаеш, че трябва да си я вземеш сам, вместо да чакаш да бъдеш принуден. Това те накара да изгубиш два пъти.

— Не виждам как съм изгубил. Това беше злобна шега, недостойна шега — тихо отвърна Уинтроу.

За момент Майлд изгуби търпение.

— Ето пак. Точно това ме влудява. Ти знаеш какво имам предвид, но се опитваш да говориш за него по съвсем различен начин. Не става дума за това, че нещо е недостойно. Става дума за теб и Торг. Единственият начин ти да спечелиш тогава беше да се престориш, че не те е грижа за смеха им и просто да се изкатериш по мачтата. Вместо това гърбът ти изгоря от слънцето, докато ти се правеше на въздигнат непукист.

Липсата на отговор видимо раздразни Майлд. Той си пое дъх и продължи.

— Наистина ли не разбираш? Най-лошото беше, когато той те принуди да се катериш по мачтата пред него. Тогава ти наистина изгуби. Сега целият екипаж те смята за безгръбначен. За страхливец. — Майлд отвратено поклати глава. — Достатъчно лошо е, че приличаш на малко дете. Трябва ли и да се държиш като малко дете?

Морякът се изправи и се отдалечи, а Уинтроу остана загледан във въжетата. Думите на другото момче го бяха засегнали повече, отколкото му се искаше да признае. То бе изтъкнало, недвусмислено, че Уинтроу вече е част от различен свят. Двамата с Майлд вероятно споделяха една и съща възраст, но другият бе подел този занаят по свой избор, преди три години. Сега той беше истински моряк, а с идването на Уинтроу бе престанал да бъде юнга. И без това Майлд вече приличаше на мъж, мускулест и жилав. И с една глава по-висок от Уинтроу. А косъмчетата по бузите му бяха започнали да се превръщат в истинска брада. Уинтроу знаеше, че няма вина за начина, по който изглежда: той не би могъл да промени слабоватото си тяло и незрелия си вид дори и да ги смяташе за недостатъци. Но по някакъв начин в манастира животът му бе протичал по-лесно. Там всички бяха следвали мнението, че всеки расте според собствено темпо.

Са’Греб винаги щеше да си остане нисък, а късите и набити крайници биха се превърнали в неизчерпаем източник на вдъхновение за присмехулници, ако той беше останал в родното си село. Ала в манастира той бе уважаван заради стиховете, които пишеше. Никой не го определяше като недоразвит, той си беше просто Са’Греб. А онези злобни номера, които бяха ежедневие на борда на този кораб, изобщо не биха били очаквани или толерирани там. По-малките обичаха да се закачат помежду си, но онези, склонни да проявяват жестокост, бързо биваха отпращани обратно при родителите си. Подобни качества нямаха място сред свещенослужителите на Са.

Манастирът му липсваше толкова много…

Уинтроу положи усилие да прогони внезапно изострилата се мъка, преди тя да е успяла да накара очите му да прокапят. Той не биваше да плаче на борда; не биваше да позволява на останалите да виждат подобна проява на слабост. По свой си начин Майлд беше прав. Уинтроу оставаше пленен на борда на Вивачия: или до момента, в който успее да избяга, или до навършването на петнадесетата си година. Какво би го посъветвал Берандол в такава ситуация? Лесен въпрос — да се опита да използва колкото се може по-ползотворно времето си тук. Щом от него се изискваше да бъде моряк, следователно би било по-разумно да се приспособи към задълженията си колкото се може по-скоро. А щом като щеше да бъде принуден да съжителства с този екипаж за… за известно време… юношата трябваше да започне да печели съюзници.

Би помогнало, разсъждаваше той, притежаването на дори смътна представа за начина, по който някой би могъл да се сприятели с връстници, с които няма нищо общо. Той взе захабено парче въже и започна да го разплита, все така замислен за същото. Зад него Вивачия изрече тихо:

— Според мен в думите ти имаше смисъл.

Прекрасно. Бездушен дървен кораб, съживен от сила, за която дори не беше сигурно, че принадлежи на Са, намираше казаното от Уинтроу за вдъхновяващо. Той потисна недостойната мисъл почти веднага щом я усети. Но не и преди да долови болезненото потръпване на кораба. Та нима току-що той не си бе казвал, че се нуждае от съюзници? А ето че нападаше единствения си истински съюзник.

— Прости ми — тихо каза юношата. Той знаеше, че не е необходимо да говори високо. — В същината на човеците е склонността да разпространяваме болката си. Сякаш бихме могли да се отървем от нея, като я причиним другиму.

— Виждала съм тази склонност и преди — съгласи се Вивачия. — Ти не си сам в горчилката си. Целият екипаж е смутен. Почти никой на борда не се чувства удовлетворен от жребия си.

Уинтроу кимна.

— Случиха се прекалено много промени, прекалено бързо. Твърде много хора бяха освободени, други получиха по-малки заплати заради възрастта си. Прекалено много нови лица на борда, които още не са намерили мястото си. Ще измине време, преди всички да се почувстват като част от един екипаж.

— Ако изобщо това се случи — огорчено каза Вивачия. — На борда моряците са разделени на стария екипаж на Вестрит, хората на Кайл и новодошлите. Тъй мислят те за себе си, и тъй се държат. Чувствам се… разделена. Трудно е да се доверя, да се отпусна и да дам контрол на… капитана.

Тя се поколеба при последните си думи. Изглеждаше, че самата тя все още не смята Кайл за пасващ в тази позиция.

Уинтроу отново кимна, този път мълчаливо. Той също бе усетил напрежението. Някои от хората, освободени от Кайл, бяха проявили язвителност; поне двама други бяха напуснали доброволно. Последното напрежение бе избухнало, когато Кайл бе поискал от един възрастен моряк от напускащите да му върне златната обица, която капитан Вестрит му дал за службата му на борда. Обицата бе оформена в подобие на фигурата на носа на кораба и показваше, че приносителят ѝ е ценен член на екипажа. Възрастният моряк бе предпочел да я захвърли в морето, отколкото да я предаде на Кайл. Подир това той се бе отдалечил по кея, преметнал торбата си над костеливо рамо. Уинтроу бе усетил, че старецът няма къде да иде; за него щеше да бъде трудно да се докаже на борда на нов кораб, където би му се наложило да се съревновава с млади и ловки моряци.

— В действителност той не я хвърли в морето — съвсем тихо промълви Вивачия.

Любопитството на Уинтроу веднага припламна.

— Така ли? Откъде знаеш? — Той се надигна, приближи се до перилото и надникна към фигурата. Тя му се усмихна.

— Защото същата вечер той се върна и ми я даде. Той каза, че след като сме били заедно толкова дълго и не можел да умре на палубата ми, искал да притежавам поне знак за изслужените от него години.

Уинтроу се оказа разчувстван. Възрастният моряк бе дал на кораба ценно бижу от чисто злато. Бе го дал доброволно.

— А ти какво направи с него?

За момент тя изглеждаше смутена.

— Аз не знаех какво да правя с украшението. Но той ми каза да го погълна. Каза ми, че много от живите кораби правели това. Не често, но със символи, които са от голямо значение. Така корабите носят със себе си спомена за човека, който им го е дал. — Тя се усмихна в отговор на удивлението му. — И аз го сторих. Не беше трудно, макар усещането да беше чудато. То продължава да ме съпътства. Но ми се струва, че съм постъпила правилно.

— Сигурен съм, че е било така — отвърна Уинтроу. И се почуди на увереността си.

Вечерният ветрец бе приветстван след задухата на деня. Дори обикновените кораби изглеждаха сякаш разговарят в тихото си проскърцване край кейовете. Небето беше ясно и обещаваше хубаво време и през следващия ден.

Алтея мълчаливо стоеше в сянката на Вивачия и изчакваше. Нима тя не си беше изгубила ума: да си постави невъзможна цел и подир това да се осланя на едни изречени в гняв думи като път към нея? Но с какво друго разполагаше тя? С нищо. Единствено с импулсивната клетва на Кайл и с чувството за справедливост на своя племенник. Само идиот би смятал, че тези неща са достатъчни. Майка ѝ се бе опитала да я намери чрез Вивачия; може би това означаваше, че у дома тя има съюзник. Може би, но Алтея не можеше да се осланя на това.

Тя допря длан до сребристия корпус на кораба.

— Моля те, Са — изрече тя, но други думи не последваха. Тя рядко се молеше. Не беше типично за нея да разчита на други за онова, което иска. Дали Великата майка изобщо щеше да чуе думите на човек, който обичайно не ѝ обръщаше внимание? Тогава тя почувства топлото приветствие на Вивачия да се разлива сред дланта ѝ. Дали в действителност девойката се молеше на Са? Може би, подобно на повечето моряци, тя вярваше в кораба си повече, отколкото в някакво провидение.

— Той идва — прошепна ѝ Вивачия.

Алтея прекрачи в по-дълбоките сенки и зачака.

Тя ненавиждаше необходимостта да се промъква по такъв начин, за да разговаря с кораба си. Но това беше единствената ѝ надежда да успее. Алтея бе сигурна, че ако Кайл узнае за плановете ѝ, той ще направи всичко по силите си, за да ѝ попречи. А ето че тя възнамеряваше да сподели тези си планове с Уинтроу, единствено въз основа на един споделен между двамата поглед. За частица от мига младата жена бе зърнала бащиното разбиране за чест в очите на момчето. Сега тя възнамеряваше да заложи всичко на тази си интуиция.

— Помни, че те наблюдавам, пале — прогърмя гласът на Торг. Тъй като след тях не последваха други думи, той излая: — Отговори ми, момче!

— Ти не ми зададе въпрос — тихо изтъкна Уинтроу. Притаилата се Алтея трябваше да признае храбростта на момчето, макар че постъпката му не беше особено мъдра.

— Опиташ ли да избягаш, ще ти ритам задника, докато гръбнакът ти се сцепи — заплаши го Торг. — Разбра ли?

— Разбрах — уморено отвърна гласът на Уинтроу. Той звучеше много млад и много уморен. Алтея долови тихото шумолене на боси стъпала; подир това някой уморено се настани на палубата. — Прекалено съм уморен да мисля, камо ли да говоря — каза момчето.

— А прекалено уморен ли си, за да слушаш? — меко попита корабът.

Алтея дочу прозявка.

— Само ако нямаш нищо против да заспя насред онова, което искаш да ми кажеш.

— Не аз съм тази, която би искала да я изслушаш — тихо каза Вивачия. — Алтея Вестрит чака на кея. Тя е тази, която има нещо да ти каже.

— Леля Алтея? — изненада се момчето. Подир миг главата му изникна над борда. Девойката безшумно напусна сенките, за да се покаже. В мрака лицето му не се виждаше; то представляваше тъмен силует на фона на вечерното небе. — Всички казват, че ти си изчезнала — каза ѝ той.

— Така беше — призна Алтея. Тя си пое дълбок дъх, последван от първия си риск. — Уинтроу, ако разкрия пред теб онова, което възнамерявам да извърша, ще запазиш ли тези планове в тайна?

В отговор той ѝ зададе типично жречески въпрос:

— Възнамеряваш ли да извършиш нещо… неправилно?

Тя едва не се засмя заради тона му.

— Не. Няма да убивам баща ти или да правя нещо подобно. — Тя замълча, опитвайки се да осмисли малкото, което знаеше за момчето. Вивачия я бе уверила, че може да му се има доверие. Алтея се надяваше, че младият кораб е прав в преценката си. — Но ще се опитам да го надхитря. Което не би проработило, ако той е наясно с плановете ми. Затова ще те помоля да запазиш тайната ми.

— Защо ти е да я разкриваш пред някого? Една тайна се опазва най-добре, когато остава достояние само на един.

Това, разбира се, беше ключовият момент.

— Защото ти си важна част от плана ми. Ако не разполагам с твоето обещание да ми помогнеш, не би имало смисъл да предприемам каквото и да било.

Известно време момчето мълча.

— Онова, което си видяла в деня, в който той ме удари, може да те е накарало да смяташ, че аз го мразя или искам той да се провали. Не е така. Просто искам да спази обещанието си.

— Аз самата искам точно това — бързо отвърна Алтея. — Няма да искам от теб да вършиш нещо нередно, Уинтроу. Мога да ти обещая това. Но преди да ти разкрия нещо повече, ще искам от теб да обещаеш, че ще запазиш тайната ми.

Струваше ѝ се, че момчето разсъждава прекалено дълго. Всички ли жреци бяха толкова предпазливи и нерешителни?

— Ще запазя тайната ти — каза накрая Уинтроу. И Алтея хареса начина, по който той обеща. Нямаше клетви и заричания, а просто даване на дума. През дланта на ръката си тя почувства удоволствието на Вивачия, породено от реакцията на Алтея. Странно беше, че това е от значение за кораба.

— Благодаря ти — прошепна Алтея. Тя се напрегна с надеждата, че той няма да я сметне за глупачка. — Спомняш ли си онзи ден ясно? Денят, в който той те удари в трапезарията?

— По-голямата част от него — отвърна момчето. — Поне моментите, в които бях в съзнание.

— Спомняш ли си какво каза баща ти? Той се закле пред Са, че ако дори един признат капитан се застъпи за мен, той щял да ми върне кораба. Спомняш ли си това?

Тя затаи дъх.

— Спомням си — тихо отвърна Уинтроу.

Алтея допря и другата си ръка до кораба.

— А готов ли си да се закълнеш в Са, че си го чул да изрича тези думи?

— Не.

Мечтите на Алтея рухнаха сред крехките си основи. Тя трябваше да се досети. Защо изобщо беше решила, че момчето ще се опълчи на баща си в нещо толкова важно? Как бе могла да проявява подобна глупост?

— Бих свидетелствал, че съм го чул да казва — продължи Уинтроу. — Но не бих се заклел. Един жрец на Са не се кълне в Са.

Сърцето на Алтея трепна. Това би било достатъчно, би трябвало да е достатъчно.

— Би дал мъжката си дума, че той е казал това — настояваше девойката.

— Разбира се. Това е истината. Но — той поклати глава — не мисля, че това би ти донесло някаква полза. Баща ми не спази обещанието си към Са за моето жречество. Защо му е да удържа на думата си за изречена в момент на гняв клетва? За него този кораб е много по-ценен, отколкото съм аз. Съжалявам, че трябва да ти кажа това, Алтея, но ми се струва, че надеждите ти са неоснователни.

— Аз ще се тревожа за това — с треперещ глас каза тя. Облекчението се вливаше в нея. Тя вече разполагаше с един свидетел, на когото можеше да разчита. Тя не му обясни за Съвета на Търговците и влиянието му, защото бе разкрила достатъчна част от тайната си и нямаше намерение да го обременява допълнително. — Стига да зная, че ще потвърдиш истината, имам надежда.

Уинтроу не каза нищо. Известно време Алтея също остана мълчалива, отпуснала ръце върху кораба си. Чрез Вивачия тя почти можеше да почувства момчето. Мъката и самотата му.

— Утре ние вдигаме котва — каза накрая то. В гласа му нямаше радост.

— Завиждам ти — каза Алтея.

— Зная. Иска ми се да можеше да се разменим.

— И на мен ми се иска да беше тъй просто. — Младата жена се опита да прогони завистта си. — Уинтроу, довери се на Вивачия. Тя ще се грижи за теб, ти също се грижи за нея. Разчитам на двама ви да се пазите взаимно.

В собствения си глас тя долови онова звучене на загрижена роднина, което винаги бе ненавиждала като малка. Затова Алтея продължи с тона на обикновен съвет:

— Вярвам, че ти ще обикнеш този живот и този кораб. Това е в кръвта ти. Ако това действително стане… — Следващите думи бяха по-трудни за изричане. — Ако това действително стане, когато аз застана начело, ще се уверя, че за теб винаги ще се намира място на борда му. Това ти обещавам аз.

— Съмнявам се, че някога ще поискам от теб да спазиш обещанието си. Не че не харесвам кораба, просто не бих могъл да си представя…

— С кого говориш, момче? — попита Торг. Тежките му стъпки започнаха да кънтят по палубата; Алтея отново се сля със сянката на кораба и затаи дъх. Уинтроу нямаше да излъже Торг. Тя вече знаеше тази му особеност. Тя не можеше да остане скрита и да позволи момчето да бъде пребито заради нея. Но и не можеше да рискува да бъде заловена.

— Вярвам, че това е моето време с Уинтроу — остро отвърна Вивачия. — С кого смяташ, че разговаря?

— Долу да не се е скрил някой? — продължи Торг. Рошавата му глава изникна над перилото, ала извивката на корпуса и дълбоките сенки предпазваха Алтея.

— Защо не си завлечеш тлъстия задник и не провериш лично? — злобно попита Вивачия. Алтея долови как Уинтроу удивено си поема дъх. Самата тя едва се сдържаше да не прихне. Вивачия бе прозвучала досущ като наперения Майлд.

— Може пък да сторя точно това.

— Само внимавай да не се спънеш — любезно го посъветва фигурата. — Би било срамота, ако ти паднеш зад борда и се удавиш в пристанището.

Спокойното поклащане на живия кораб внезапно се усили. В този момент незрялото ѝ подмятане придоби по-тъмен оттенък, от който Алтея я побиха тръпки.

— Дяволски кораб! — просъска Торг. — Ти не ме плашиш. Сега ще видя кой е долу.

Алтея отново чу кънтенето на стъпките му, но не можа да определи дали той се отправя към дъсчения мост, или се отдалечава от фигурата на носа.

— Върви! — просъска ѝ Вивачия.

— На добър час. В сърцето си ще бъда с теб.

Тези думи Алтея промълви съвсем тихо, но знаеше, че корабът чува мислите ѝ. Тя се отдели от Вивачия и се отдалечи сред гъстите сенки.

— Нека Са закриля и двама ви и да ви пази от самите вас — промърмори тя. Този път знаеше, че е изрекла истинска молитва.

Роника Вестрит изчакваше сама в кухнята. Нощта вече се беше спуснала, стържеха щурци, звездите проблясваха сред листата. Скоро гонгът в края на полето щеше да отекне. Тази мисъл изпълни стомаха ѝ с пеперуди. Не. С молци. Молците бяха по-подходящи за нощта и за срещата, която ѝ предстоеше.

Тя бе освободила прислугата за тази нощ, а на Рейч бе изтъкнала, че желае да остане сама. В последно време робинята не се отделяше от нея. Кефрия я бе впрегнала да учи Малта да танцува, да държи ветрило и дори как да разговаря с мъжете. Роника се дразнеше от мисълта, че внучката ѝ получава подобни уроци от една непозната, но освен това разбираше, че в последно време Кефрия и Малта не се спогаждат особено. До този момент тя не знаеше в какво точно се изчерпва спорът им. И горещо се надяваше, че няма да ѝ се наложи да узнава. Възрастната жена си имаше достатъчно проблеми, истински и сериозни проблеми. Поне Малта създаваше работа на Рейч. През по-голямата част от времето.

Вече два пъти Давад бе загатвал, че би искал да си получи робинята обратно. И двата пъти Кефрия бе започвала да му благодари горещо за помощта на Рейч, като същевременно бе добавяла, че не могла да си представи какво би правила без нея. В такава ситуация за Давад не бе оставал начин, по който той да си я поиска обратно. Но тази тактика не можеше да носи успех вечно. Какво щяха да правят те, когато тя престанеше да носи полза? Да купят младата жена? Самите те да се превърнат в робовладелци? Роника намираше тази мисъл за отвратителна. А същевременно беше тъй дразнещо, че клетата жена толкова се е привързала към нея. В моментите, когато не изпълняваше някакво възложение, Рейч неизменно оставаше да се навърта пред стаята, в която в дадения момент се намираше Роника, за да предложи услугите си. Хубаво би било младата жена да намери някакъв живот за себе си. Живот, който да замени отнетия ѝ от робството.

Разнесе се звънът на гонг, смекчен от далечината.

Роника се надигна неспокойно и обиколи кухнята, преди да се върне пред масата, подредена лично от нея. Две високи бели свещи от най-скъп пчелен восък изчакваха над плота. Най-добрият порцелан и най-скъпите прибори красяха дебела кремава покривка. Вкусни сладкиши, умело опушени стриди и пресни билки в горчив сос. И бутилка отлежало вино. Великолепието на храната целеше да изтъкне уважението, което Роника изпитваше към гостенката си, а тайнствеността и кухнята трябваше да напомнят за старите съглашения за взаимна защита.

Старицата нервно докосна сребърните лъжици в символично наместване. Това беше глупаво. Не за първи път тя приемаше делегат от Дъждовните Търговци. Те бяха пристигали два пъти годишно — докато Ефрън беше жив. Това щеше да бъде първият път след смъртта му. И първият път, в който тя нямаше да може да представи цялата дължима сума.

В малкото, но тежко ковчеже със злато липсваха две мерки. Две мерки. Роника възнамеряваше да признае сама, изпреварвайки смущаващите въпроси. Да признае и да предложи компенсация при следващото плащане. Какво друго би могла да стори тя? Същото важеше и за делегата. Частичното плащане бе за предпочитане пред нищото. А заселниците в Дъждовните земи се нуждаеха от златото ѝ повече от всичко друго, което тя би могла да им предложи. Поне така се надяваше тя.

Макар да очакваше посещението, тя пак се сепна, когато на вратата се почука.

— Добре дошла! — възкликна тя, без да се отправя към вратата. Вместо това старицата угаси свещите, осветявали стаята. Тя остави само една, за да прелее от пламъка ѝ върху двете восъчни свещи върху масата. Накрая Роника ги покри с декоративни капачета от кован месинг. Сега помещението бе осветено от мътни петна с листна форма. Роника кимна удовлетворено и едва сега се отправи да отвори. — Приветствам те в дома си. Нека той бъде и твой.

Думите бяха формалност, но гласът на Роника ги бе изрекъл с неподправено чувство.

— Благодаря ти — отвърна посетителката. Едновременно с влизането си тя кимна одобрително към посрещналата я обстановка. Тя свали ръкавиците си от мека кожа, подаде ги на Роника и свали качулката, до момента укривала лицето и косата ѝ. Домакинята се загледа в очите ѝ, без да позволява на лицето си да трепне.

— Пътуването ти сигурно е било уморително. Би ли желала да се подкрепиш?

— С радост — отвърна гостенката.

Двете жени се поклониха една на друга.

— Аз, Роника Вестрит от бингтаунския Търговски род Вестрит, те приветствам в дома и на трапезата си. Паметта ми е съхранила всички древни разбирания между Бингтаун и Дъждовната земя; не е забравена и нашата спогодба, касаеща живия кораб Вивачия, дело на нашите два рода.

— Аз, Каоулн Фестрю, от Дъждовния Търговски род Фестрю, приемам гостоприемството ти. Паметта ми е съхранила всички древни разбирания между Бингтаун и Дъждовната земя; не е забравена и нашата спогодба, касаеща живия кораб Вивачия, дело на нашите два рода.

Жените се изправиха и гостенката се престори, че въздъхва облекчено заради приключилите формалности. От своя страна Роника се радваше на тази повтаряща се церемония. Без нея тя никога не би разпознала Каоулн.

— Подредила си прекрасна трапеза, Роника. Макар че през всички тези години никога не е било различно.

— Благодаря ти, Каоулн. — Роника се поколеба, но все пак зададе въпроса: премълчаването му би било по-обидно. — Тази година очаквах Нелин.

— Дъщеря ми вече не е сред живите — тихо каза Каоулн.

— Съжалявам да го чуя. — Състраданието на Роника бе искрено.

— Дъждовните земи са жестоки към жените. Макар че и към мъжете не са по-мили.

— Да надживееш детето си… Няма по-голяма мъка от тази.

— Така е. И все пак тя ни дари с три деца, преди да почине. Тя ще бъде помнена и почитана дълго.

Роника бавно кимна. Нелин бе единствената дъщеря. Повечето жени от Дъждовните земи се считаха за щастливи, ако родяха едно дете, което оживееше. Оставилата след себе си три деца Нелин със сигурност щеше да бъде почитана дълго.

— Заради нея бях приготвила вино — промълви Роника. — Спомням си, че ти предпочиташе чай. Сега ще сложа вода да кипне, а виното ще ти приготвя за подарък.

— Не бих искала да ти създавам проблеми.

— Нищо подобно. Нека всички, които пият от него, почетат паметта на Нелин. Тя много обичаше вино.

Неочаквано Каоулн сведе глава. Торбестите израстъци върху лицето ѝ се разлюляха, но те не попречиха на Роника да зърне сълзите, заблестели във виолетовите очи на другата жена. Гостенката поклати глава и въздъхна тежко.

— За толкова много хора, Роника, формалностите са нещо, което трябва да бъде претупано. Приветствието е пресилено, гостоприемството — фалшиво. Но още от самото начало, в което ти стана Вестрит и започна да домакинстваш, ти винаги си ни карала да се чувстваме наистина приветствани. Как бих могла да ти се отблагодаря?

Някоя друга жена би се изкушила да използва точно този момент, за да съобщи на Каоулн, че златото е по-малко. Някоя друга жена може би не би вярвала в светостта на някогашните спогодби и споразумения. Но не и Роника.

— Не са нужни благодарности, защото аз не отдавам нищо повече от полагащото се — каза тя. И додаде, защото ѝ се стори, че това е прозвучало студено: — Дори и без спогодби и церемонии двете с теб бихме били приятелки.

— Аз също смятам така.

— Сега ще сложа чайника.

Роника се надигна и веднага се почувства по-добре в пристъпването към познатата си работа. Докато наливаше вода и раздухваше въглените, тя каза:

— Не ме чакай. Как ти се струват пушените стриди? Пак съм ги взела от Слек, както винаги, но от тази година той повери опушването на сина си. Самият той е много взискателен към момчето, но на мен ми се струва, че сега са дори още по-хубави.

Каоулн опита от стридите и се присъедини към мнението на домакинята си. Междувременно Роника кипна вода, отнесе чайника на масата и прибави чаши. На масата двете започнаха да говорят за общи неща, но разговорът им бързо премина към сериозни теми — напусналите ги близки, настъпващите лоши времена, покварата на настоящия сатрап и процъфтяващата търговия с роби, която може би е свързана с облагането на продажбите им. Двете дълго си припомняха за роднините си, дълго обсъждаха Вивачия и съживяването ѝ — сякаш корабът бе тяхна внучка. Те тихо обсъдиха и прилива на нови жители в Бингтаун, земите, придобивани от новодошлите, и усилията им да си осигурят гласове в Съвета на Бингтаун. Последното застрашаваше не само тукашните Търговци, а и старите им споразумения с Търговците от Дъждовните земи. Споразумения, които поддържаха и двете страни в безопасност.

За тези споразумения се говореше рядко, също както дишането и смъртта не са подходящи за обсъждане. Подобни неща са неизбежни и неизменно присъстващи. Това беше причината, поради която Каоулн не отваряше дума за начина, по който мъката е сбърчила лицето на Роника, посивила е косите ѝ, а кожата на лицето ѝ е дръпнала надолу, към увисващата шия. От своя страна домакинята не си позволяваше да се взира в люспестите образувания, които заплашваха зрението на Каоулн, нито към буците, които личаха сред редеещата коса. Добрината на приглушената светлина можеше да смекчи, но не и да скрие тези белези. Това бяха видими рани, които бяха част от идентичността на притежателите си.

И така двете продължаваха да се наслаждават на димящия чай и вкусната храна. Тежките сребърни прибори потракваха приятно върху порцелана, а навън летният ветрец разклащаше въздушните камбанки, за да прибави тихото им дрънчене. По време на храненето двете бяха съседки, провеждащи удовлетворяващ разговор сред вкусна храна. Това също беше част от споразумението. Напук на километрите и разликите, разделящи двете групи заселници, Търговците и от Бингтаун, и от Дъждовните земи винаги трябваше да помнят, че са пристигнали на Прокълнатите брегове едновременно: съдружници, другари и роднини. И щяха да останат такива.

По тази причина едва когато храната бе изядена, жените си поделяха последните чаши изстинал чай, а разговорът бе преминал в обичайното мълчание — едва тогава настъпи моментът за обсъждане на същинската цел на посещението. Каоулн бавно си пое дъх и поде формалния разговор. Още преди време бингтаунските Търговци бяха открили, че това е единственият начин за отделянето на работата от удоволствието. Промененият език не зачеркваше дружбата между двете жени, а целеше да изтъкне разбирането, че в работата важат други правила, които трябва да бъдат спазвани от всички. Това беше предпазна мярка в едно малко общество, в което приятели и близки бяха и хора, с които същевременно сключваха сделки.

— Живият кораб Вивачия се събуди. Същността ѝ съвпада ли с обещаното?

Въпреки скръбта си, Роника почувства искрена усмивка да изгрява върху лицето ѝ.

— Ние потвърждаваме, че същността ѝ съвпада с обещаното.

— В такъв случай ние сме готови да приемем обещаната вноска.

— А ние сме готови да я предоставим.

Роника си пое дъх. В този момент ѝ се искаше да бе споменала по-рано за недостигащото злато. Но пък не би било правилно и справедливо да се възползва от приятелството им по такъв начин. Колкото и да ѝ беше трудно да го стори, точно сега беше правилното време. Тя започна да търси подходящи думи.

— Освен това ние признаваме, че ви дължим повече от онова, което съумяхме да съберем до този момент. — Вдовицата Вестрит си наложи да не трепва и да удържи изненадания поглед в бледолилавите очи. — Не ни достигат две мерки. Ние бихме искали това количество да бъде пренесено към следващата ни вноска, за която уверяваме, че ще предоставим в пълното полагащо се количество, двете мерки, които липсват от настоящото ни изплащане, а също и една четвърт мярка като компенсация за сегашната невъзможност.

Последва дълго мълчание, по време на което Каоулн размишляваше. И двете жени знаеха, че законът на Бингтаун ѝ дава право да определя свободна компенсация за неплатеното. Роника бе готова да плати до две мерки повече, но се надяваше, че тя и гостенката ще се споразумеят на една мярка и половина допълнително. Набавянето на това количество щеше да представлява голямо предизвикателство за изобретателността ѝ.

Най-накрая Каоулн заговори, но тихите ѝ думи смразиха кръвта на Роника:

— Кръв или злато изплащат дълга.

Сърцето на Роника подскочи. Кого можеше да има предвид посетителката ѝ? Никое от обясненията, за които домакинята се сещаше, не беше благоприятно. Тя се опита да не допуска треперене в гласа си, да си припомни, че сделката си е сделка, но че човек винаги можеше да се опита да подобри условията.

И тя зае най-неочакваната позиция.

— Аз овдовях съвсем наскоро — изтъкна тя. — Дори и да бях имала възможност да напусна траура си, възрастта ми не ми позволява да раждам здрави деца, Каоулн. Още преди години престанах да се надявам, че някога ще родя друг син на Ефрън.

— Ти имаш дъщери — внимателно изтъкна Каоулн.

— Една омъжена и една, която е изчезнала — бързо се съгласи Роника. — Как бих могла да обещая онова, което не е мое притежание?

— Алтея е изчезнала?

Роника кимна, отново жегната от онази болка. Незнание. Най-голямата мъка, която би могла да измъчва членовете на семейство мореплаватели: че един ден някой от тях просто ще изчезне, а онези у дома никога няма да разберат какво е станало с него…

— Трябва да попитам… — Каоулн почти се извиняваше. — Дългът към моето семейство го изисква. Нали изчезването на Алтея… не е свързано с желанието ѝ да избегне условията на нашата спогодба?

— Зная, че трябваше да попиташ, затова не се наскърбявам. — Въпреки казаното Роника трябваше да положи усилия, за да прогони хладината от гласа си. — Алтея по-скоро би умряла, отколкото да предаде честта на семейството си. Където и да се намира тя, ако все още е жива, тя е обвързана от условията на нашата спогодба. И тя го знае. Ако избереш да поискаш да изплатим дълга си по такъв начин, Алтея ще се отзове на дълга.

— Аз също смятах така — топло призна Каоулн. И въпреки това тя продължи неумолимо: — Но освен това ти имаш внучка и двама внуци, които са също обвързани. Аз също имам двама внуци и внучка. И тримата наближават време за брак.

Роника поклати глава и успя да се засмее.

— Моите внуци са още деца, които далеч не са готови за брак. Единственият, който е близо до тази възраст, отплава с баща си. Освен това той е обречен на Са — додаде вдовицата. — Както ти казах, не бих могла да обещая онова, което не притежавам.

— Само преди мигове ти беше готова да обещаеш злато, което не притежаваш — възрази посетителката. — Злато или кръв, въпрос на време е дългът да бъде платен, Роника. Щом ние сме склонни да чакаме и да ви оставяме да подбирате темпото, с което да изплащате, вие от своя страна би трябвало да проявявате по-голяма склонност в това да ни позволите да определяме валутата на изплащане.

Роника повдигна чашата си, но установи, че тя е празна. Вдовицата веднага се надигна.

— Да сложа ли още чай?

— Само ако ще кипне бързо — отговори Каоулн. — Нощта няма да ни чака, Роника. Сделката трябва да бъде приключена скоро. Не бих искала да напускам Бингтаун през деня. Тук има прекалено много невежи люде, които загърбват древните спогодби.

— Разбира се. — Роника побърза отново да заеме мястото си, покъртена. В прилив на моментно озлобление ѝ се прииска Кефрия да беше тук. По право голямата ѝ дъщеря трябваше да бъде тук; семейното богатство бе преминало под неин контрол. Нека тя се изправи пред нещо подобно. Нови тръпки плъзнаха по гърба на Роника при тази мисъл. Тя можеше да се досети за начина, по който Кефрия би се справила: дъщеря ѝ щеше да отстъпи преговорите на Кайл, който си нямаше и понятие от заложените неща. Той не бе запознат с древните спогодби; а дори и да беше, пак не би ги спазвал. Не, той щеше да гледа на това като на сделка. Той по нищо не се отличаваше от онези, които бяха започнали да презират Дъждовния народ и свеждаха съприкосновенията си с него единствено до делови начинания, без да осъзнават всичко онова, което Бингтаун дължеше на старите заселници. Кефрия би предала съдбата на цялата си фамилия на Кайл, който щеше да постъпи с въпросната съдба като със стока.

В мига, в който осъзна това, Роника престъпи една граница. Това не беше лесно, защото изискваше от нея да пожертва честта си. Но какво беше честта, сравнена със семейството и дадената дума? Щом трябваше да се прибягва до заблуди и лъжи, така да бъде. Тя не можеше да си спомни друг случай, в който с подобно спокойствие да е прибягвала до нещо, което винаги е смятала за неправилно. Но освен това тя не помнеше и друг случай, в който да се е озовавала в подобна отчаяна ситуация. За един мрачен момент душата ѝ копнееше за Ефрън, за мъжа, който винаги бе стоял зад нея и бе подкрепял решенията ѝ; който с доверието към нея я бе карал да изпитва вяра към себе си. Точно в този момент тя страшно се нуждаеше от подобна подкрепа.

Тя повдигна поглед и погледна в очите Каоулн.

— Ще ми дадеш ли отсрочка? — просто попита тя. И след момент колебание постави висок залог, за да изкуши другата. — Ако не се лъжа, следващата вноска трябва да бъде направена в средата на зимата.

Каоулн кимна.

— Ще ви дължа дванадесет мерки злато, това е обичайната вноска.

Жената отново кимна. Това беше един от номерата на Ефрън за сключването на сделка: да накараш другите да се съгласяват, да породиш последователност. Понякога това довеждаше до механично съгласие без задълбочено замисляне.

— Освен това ще дължа двете мерки злато, които не ми достигат днес, плюс още две мерки злато компенсация за сегашната ми невъзможност. — Роника полагаше усилия да запази гласа си спокоен и небрежен при изричането на огромната сума. Тя се усмихна към Каоулн.

Гостенката се усмихна в отговор.

— А ако не разполагаш с това, ще се върнем към първоначалното изплащане. Кръв или злато изплащат дълга. Тогава ще изпратиш дъщеря или внук на семейството ми.

За това Роника не можеше да спори. Това споразумение бе сключено преди много години, още от бабата на Ефрън. Никое Търговско семейство не би и помислило да се отрича от споразумение, сключено от предтеча. Кимването на вдовицата бе сковано, а изречените от нея думи бяха предпазливи, носещи силата на спогодба.

— Но ако разполагам с пълни шестнадесет мерки злато, ти ще ги приемеш.

Каоулн протегна ръката си в знак на съгласие. Бучките и брадавиците върху оголената ръка се допряха до десницата на Роника.

Подир това гостенката се изправи.

— За пореден път, Роника от бингтаунския род Вестрит, ти благодаря за сделката. И за гостоприемството.

— И за пореден път, Каоулн от Дъждовния род Фестрю, за мен беше удоволствие да те приема и да сключа сделка с теб. Род с род, кръв с кръв. Сега се сбогувам с теб до следващата ни среща.

— Род с род, кръв с кръв. На добър час.

Тази формална размяна сложи край на посещението. Каоулн отново си сложи наметалото и повдигна качулка. Само бледото виолетово сияние на погледа ѝ остана да наднича под сянката. Дантелен воал прикри и него.

Докато си слагаше широките ръкавици, тя наруши традицията и със сведен поглед каза:

— Това не би била тъй лоша орис, както си мислят мнозина, Роника. Всеки Вестрит, който стане част от рода ни, аз бих пазила, както пазя приятелството ни. Аз бях родена в Бингтаун. И макар да съм жена, при вида на която всеки тукашен мъж би потръпнал, трябва да знаеш, че аз не съм била нещастна. Аз имах съпруг, който ме ценеше, и добих дете, което ме дари с трима внуци. Жените, които остават в Бингтаун, плащат по-висока цена за гладката си кожа и очите и косите с нормален цвят. Ако всичко не се развие по начина, за който ти се надяваш, ако следващата зима аз отведа един твой близък… знай, че той ще бъде обичан и ценен… Не само защото идва от достойното потекло на Вестрит, а защото ще донесе свежа кръв сред народа ни.

— Благодаря ти, Каоулн.

Тези думи едва не задавиха Роника. Другата жена бе говорила искрено и с добри намерения, но не би могла да подозира тръпките, които казаното от нея бе породило. А може би имаше представа? Защото бляскавият поглед изпод качулката трепна два пъти, преди Каоулн да се обърне към вратата и да вземе тежкото сандъче, очакващо я край прага. Роника ѝ отвори вратата, но не си направи труда да предлага свещ или фенер. Жителите на Дъждовните земи не се нуждаеха от светлина в една лятна нощ.

Роника остана на прага, за да изпроводи с поглед гостенката си. От сенките пристъпи мъж, който пресрещна отдалечаващата се и без усилие взе сандъчето под мишницата си. Двамата Дъждовни повдигнаха ръце. Вдовицата им помаха. Тя знаеше, че някъде на брега ще ги чака малка гребна лодка, а отвъд пристанището ще има кораб с една запалена светлина. Тя се надяваше, че пътуването им ще бъде леко. И горещо се молеше на Са, че никога няма да ѝ се наложи да стои на прага и да гледа как нейна плът и кръв се отдалечава заедно с тях в мрака.

Сред притъмнялата спалня Кефрия повтори повика си.

— Кайл?

— Какво? — Неговият глас беше дълбок, натежал от доволство.

Тя притисна тялото си до неговото. Кожата ѝ все още бе топла от скорошния допир, приятно настръхнала от летния хлад, който ги облъхваше от прозореца. Съпругът ѝ ухаеше приятно, на мъжественост. Солидната реалност на мускулите и силата му я предпазваха от нощните страхове. Защо, мълчаливо се обърна тя към Са, не можеше всичко останало да бъде тъй просто и приятно? Тази вечер той се бе прибрал, за да се сбогува с нея, двамата бяха вечеряли насаме, а после бяха пренесли уединението си в спалнята. Утре той щеше да отплава и щеше да отсъства за времето, необходимо за един пълен курс. Защо тя трябваше да разваля този миг с поредния разговор за Малта? Защото, решително си каза тя, този проблем трябваше да бъде разрешен. Тя трябваше да го накара да се съгласи с нея, преди да е заминал. Нямаше да работи зад гърба му, защото това би подронило доверието, което винаги бе ги обвързвало.

Затова Кефрия бавно си пое дъх и изрече думите, които бяха втръснали и на двамата.

— Става дума за Малта — поде тя.

Кайл простена.

— Кефрия, моля те, недей. Само след няколко часа трябва да вървя. Нека се насладим на тези последни мигове.

— Това е лукс, който не можем да си позволим, Малта знае, че двамата с теб не сме на едно мнение. Тя ще използва това неразбирателство през цялото време, докато тебе те няма. Всеки път, когато ѝ се прииска нещо, което аз забранявах, тя ще възразява: Но нали татко каза, че вече съм жена… За мене това ще бъде мъчение.

С изнервена въздишка той се отдръпна от нея. Леглото неочаквано се оказа студено място, неприятно студено.

— Така значи. Трябва да се отметна от обещанието си, за да не ти се налага да спориш с нея? Кефрия, какво ще си помисли тя за мен? Наистина ли това е чак такъв проблем, какъвто ти го изкарваш? Остави я да отиде на едно събиране с красива рокля. Това е всичко.

— Не е.

Тя се нуждаеше от цялата си храброст, за да му възрази директно. Но пък съпругът ѝ не знаеше за какво говори, трескаво си припомни тя. Той не разбираше, а тя бе отлагала обясненията си прекалено, за да се стигне до настоящия момент, в който вече беше прекалено късно. Тя трябваше да го накара да отстъпи пред нея, само този път.

— Става дума за нещо много повече от няколко танца в красива рокля. Тя взема уроци по танци от Рейч. Искам да ѝ кажа, че за момента трябва да се ограничи с тях; че трябва да прекара поне година в приготовления, преди да пристъпи сред обществото на Бингтаун като жена. И искам да ѝ кажа, че двамата с теб сме единодушни. Че ти си размислил и си решил да не я пускаш на бала.

— Но аз не съм си променял мнението — упорито изтъкна Кайл. Той лежеше загледан в тавана, със сплетени под тила си пръсти. Ако този разговор се бе провеждал другаде, той щеше да е скръстил ръце пред гърдите си, помисли си Кефрия. — Правиш от мухата слон. И друго. Не го казвам, за да те нараня, а защото все по-често го виждам… струва ми се, че ти просто не искаш да оставиш Малта да бъде самостоятелна, а да продължава да бъде малкото ти момиченце. Ти почти ревнуваш от нея, скъпа. Ревнуваш, че тя се интересува от моето внимание и от вниманието на младите мъже. Виждал съм го и преди; никоя майка не иска да бъде засенчена от дъщеря си. Една зряла дъщеря очевидно напомня на майка си за изгубената младост. Но на теб това не подобава, Кефрия. Остави дъщеря си да расте. Нека тя бъде украса и похвала за тебе. Не можеш вечно да я държиш в детски роклички и сплетена коса.

Може би Кайл разтълкува погрешно гневното ѝ и наскърбено мълчание, защото той леко извърна глава към нея и продължи:

— Трябва да бъдем благодарни, че тя изобщо не прилича на Уинтроу. Погледни го. Той не само изглежда и говори като момче, но копнее да си остане дете. Онзи ден го заварих да работи без риза. Гърбът му беше почервенял като омар, а Уинтроу се цупеше като петгодишен. Някои от моряците решили да се пошегуват и му окачили ризата на една от мачтите. А той се страхуваше да се покатери да си я прибере. Аз го повиках в каютата си и се опитах да му обясня, че ако той не направи нещо, екипажът ще го помисли за страхливец. Той твърдеше, че не от страх не правел нищо, ами заради достойнството си. Изтъпанчил се като някакво попче! И се опита да изтъкне, че не ставало дума за храброст или страх, ами че той нямало да се излага на риск за тяхно веселие. Аз му казах, че няма почти никакъв риск и че вече би трябвало да умее да се катери по въжетата. А той отново ми изтърсва как никой нямал право да излага друг на какъвто и да било риск, за да си доставя удоволствие. В един момент изгубих търпение, повиках Торг и му казах да се погрижи момчето да се покатери и да си вземе ризата. Боя се, че Уинтроу страшно пропадна в очите на екипажа с тази случка…

— Защо позволяваш на хората си да погаждат такива хлапашки номера, вместо да си гледат работата? — попита Кефрия. Сърцето ѝ се късаше от чутото, макар в същото време да ѝ се искаше синът ѝ просто да беше отишъл да си вземе ризата. Ако той беше приел предизвикателството им, моряците щяха да гледат на него като един от тях. Сега щяха да виждат в негово лице аутсайдер, когото да измъчват. Тя инстинктивно знаеше това.

— Много си развалила момчето с изпращането му при жреците. — Кайл звучеше почти доволен. Неочаквано тя осъзна, че съпругът ѝ е сменил темата.

— В момента обсъждаме не Уинтроу, а Малта. — Внезапно тя бе споходена от нова идея. — Ти настояваше, че само един мъж знае как се възпитава момче. Би следвало да признаеш, че само една жена би могла да се заеме с възпитаването на Малта.

Дори в тъмното тя успя да различи изненадата, изникнала върху лицето му в отговор на нейната хапливост. Това, осъзна тя, не беше правилният подход към убеждаването му. Но думите бяха изречени и нямаше връщане назад. А заради новоизникналия си гняв Кефрия не би ги върнала обратно дори и да можеше. Тя беше прекалено ядосана, за да се опитва да убеди съпруга си в нейното.

— Ако ти беше различна жена, бих ти признал това право — студено рече Кайл. — Но аз си те спомням като малка. Твоята собствена майка те държеше привързана към полите си точно както ти искаш да удържаш Малта. Спомни си колко време ми отне да те накарам да се почувстваш като жена. Не всички мъже разполагат с подобно търпение. Не искам и Малта да бъде срамежлива и стеснителна като теб.

Жестокостта на изреченото я накара да застине. Тяхното проточено ухажване, събуждало у нея усилваща се надежда и впоследствие увереност към интереса на Кайл за нея съдържаше едни от най-скъпите ѝ спомени. А ето че само в рамките на един миг той беше разрушил всичко това; беше превърнал нейните месеци тръпнещо очакване в някаква проява на отегчено търпение от негова страна, а събуждането на чувствата ѝ — в някакъв претупан в досада урок. Тя извърна глава и се вгледа в мъжа до себе си, неочаквано превърнал се в непознат. Страшно ѝ се искаше да може да отрече, че той някога е изричал подобни думи; искаше ѝ се да се преструва, че в действителност казаното не съответства на усещанията му, а е било изречено в момент на гняв. Сега нейната ярост бе преминала в студенина. Гняв или истина, нима значението не беше едно и също? Кайл не беше мъжът, за когото тя го бе смятала. През всичките тези години тя бе оставала омъжена за фантазия, а не за истинска личност. Тя си бе изградила образа на грижовен и весел мъж, който отсъства месеци наред единствено заради нуждата, и бе придала на този образ лицето на Кайл. Беше лесно да подмине или да намери някакво оправдание за няколко или дори за десетки недостатъци, проявяващи се по време на кратките му престои у дома. Кефрия винаги бе успявала да си внуши, че той е уморен, че пътуването е било едновременно продължително и мъчително, че двамата просто се нуждаят от време, за да привикнат един към друг. Въпреки всички неща, които той бе казал и извършил в седмиците подир кончината на баща ѝ, тя бе продължила да се отнася с него и да гледа на него в съответствие с образа, граден от мечтите ѝ. Ала истината беше, че Кайл никога не бе имал нищо общо с романтичния любим, съзиран от копнежите ѝ. Той си беше обикновен мъж, който по нищо не се отличаваше от останалите. Не. Той беше по-глупав от повечето мъже.

Достатъчно глупав, за да си мисли, че тя е длъжна да му се подчинява. Дори и в случаите, когато тя осъзнаваше, че той греши; дори и в моментите, в които той не беше до нея. Това проникновение я разтърси. Защо тя не се бе сещала за това преди?

Може би Кайл усети, че този път е отишъл прекалено далеч. Той се извърна към нея, пресегна се над ледените завивки, за да помилва рамото ѝ.

— Ела — подкани я той. — Не се цупи. Това е последната ми нощ у дома. Довери ми се. Ако всичко се развие по план, ще мога да направя по-продължителна пауза преди следващото си отплаване. Ще мога да остана вкъщи за повече време и да се погрижа за цялото това бреме, което те притиска. За Малта, за Силдин, за кораба, за земите… Ще вложа всичко в ред и ще се грижа за делата ни по начина, по който е трябвало да бъдат ръководени от самото начало. Ти винаги си била срамежлива и стеснителна… Не биваше да изтъквам това като нещо, което би могла да промениш у себе си. Просто искам да знаеш, че осъзнавам колко усилия си полагала, за да поддържаш нещата въпреки това. Ако някой е виновен, то това съм аз, защото съм позволил тези проблеми да те тревожат толкова години.

Тя му позволи да я придърпа към себе си и да се унесе. Сега топлината му ѝ се струваше притискаща я тежест. Обещанията, с които Кайл бе искал да я увери, отекваха сред мислите ѝ под формата на заплаха.

Роника Вестрит отвори очи сред сенчеста спалня. Прозорецът беше открехнат; драпериите леко се поклащаха от диханието на нощния вятър. Вече и сънят ми е старчески, помисли си тя. Откъслечен и неспокоен, нито сън, нито бдение, нито почивка. Тя отново затвори очи. Може би това беше следствие от всички онези месеци край ложето на Ефрън, когато тя не се бе осмелявала да се унесе дълбоко и бе готова да се сепне при най-малкото раздвижване на съпруга си. Може би с течение на новата самота тя щеше да отвикне и отново да започне да спи дълбоко. Ала по някаква причина Роника се съмняваше в това.

— Майко.

Шепот, тих като позива на дух.

— Да, чедо. Тук съм.

Роника отвърна също тъй тихо, без да отваря очи. Тя познаваше тези гласове, спохождали я от години. Синовете ѝ все още я навестяваха, за да я позоват от мрака. Колкото и болезнени да бяха тези видения, тя нямаше да отвори очи и да ги прогони. Човек трябваше да пази утехите си, дори и ако те бяха осеяни с остри ръбове.

— Майко, дойдох да те помоля за помощ.

Роника бавно отвори очи.

— Алтея? — прошепна тя. Наистина ли отвън стоеше силует, прикриван от движещите се завеси? Или това беше поредната от нощните ѝ илюзии?

Нечия ръка отмести завесата. Алтея се облегна на перваза.

— Слава на Са, ти си добре!

Роника бързо се надигна от кревата, а Алтея се отдръпна.

— Ако повикаш Кайл, никога повече няма да ме видиш — предупреди тя с груб и тих глас.

Вдовицата се приближи до прозореца.

— Нямах никакво намерение да викам Кайл — прошепна тя. — Ела. Трябва да поговорим. Всичко се обърка. Нищо не тръгна по начина, по който трябваше да бъде.

— Това не е нищо ново — мрачно промърмори Алтея и отново се приближи до перваза. Роника се вгледа в очите ѝ, за момент различила оголена скръб. Подир това дъщеря ѝ отмести очи. — Майко… може би съм глупачка, задето ще те моля за нещо подобно. Но трябва да го сторя; трябва да зная, преди да започна. Спомняш ли си какво каза Кайл, когато… При последното ни хранене заедно?

Гласът на дъщеря ѝ бе странно настойчив.

Роника въздъхна тежко:

— Кайл каза страшно много неща. Повечето от които ми се иска да можех да забравя, ала те са се врязали в паметта ми. Кое от тях имаш предвид?

— Той се закле в Са, че ако дори един достоен капитан се застъпи за мен, той ще ми върне кораба. Спомняш ли си тези му думи?

— Спомням си ги — потвърди Роника. — Но се съмнявам, че той говореше сериозно в онзи момент. Това е типично за него, да изрича подобни неща в гнева си.

— Но си спомняш, че той е изрекъл тази клетва? — настояваше младата жена.

— Да. Да, спомням си, че той каза това. Алтея, трябва да обсъдим много по-важни неща. Моля те. Ела. Върни се у дома, трябва да…

— Не. Нищо не е по-важно от онова, за което те попитах току-що. Майко, ти никога не си изричала лъжа. Не и когато става дума за нещо важно. Ще дойде време, когато ще се осланям на теб да кажеш истината.

Под невярващия ѝ поглед дъщеря ѝ вече се отдалечаваше; последните думи тя бе изрекла през рамо. За един ужасяващ миг тя изглеждаше досущ като баща ѝ на младини. Тя носеше раирана риза и черен панталон — облеклото на моряк в отпуск. Тя дори крачеше като Ефрън, с онази целенасочена походка. И вързаната коса се поклащаше по познатия начин над тила ѝ.

— Почакай! — извика Роника. Тя седна върху перваза и започна да спуска крака отвън. — Алтея, почакай!

Тя скочи в градината, където се приземи лошо. Босите ѝ крака не одобриха каменистата почва под прозореца ѝ. Старицата едва не падна, но успя да се задържи права и бързо да закрачи към живия плет, който обгръщаше градината. Само че Алтея вече беше изчезнала. Роника опря ръце в жилавата зелена преграда и се опита да си проправи път. Клонките поддадоха, но само малко, дращещи. Листата бяха влажни от роса.

Тя отстъпи назад и се огледа. Градината беше притихнала. От дъщеря ѝ нямаше и следа. Сякаш изобщо не се бе появявала.

Сесурея бе онзи, когото плетеницата избра за свой представител пред Молкин. Шривър се чувстваше едновременно раздразнена и наскърбена от безочливия начин, по който останалите бяха разговаряли помежду си. Ако някой бе таял съмнения, защо просто не се бе обърнал направо към Молкин, вместо да разпраща тази отровна идея сред останалите? Сега всички бяха обзети от тази лудост, като зараза, предала се от развалено месо. Глупостта намираше най-силна проява при Сесурея — това личеше по готовността, с която оранжевата му грива вече настръхваше, докато той се приближаваше към първенеца.

— Твоето водителство е грешно! — протръби той. — С всеки изминал ден Обилието край нас става все по-плитко и по-топло, с по-чудновати соли. Ти ни водиш към места, където плячката е оскъдна, а освен това ни даваш прекалено малко време да се нахраним. Аз не надушвам други плетеници; други не са идвали тук. Ти ни водиш не към прераждане, а към смърт.

Шривър наостри гривата си и изви врат, за да подготви отрова. Ако Молкин бъдеше нападнат, тя се зарече, че няма да го остави да се сражава сам.

Но гривата на самия Молкин остана неподвижна. Съвсем лениво той продължаваше да оформя бавна последователност сред Обилието. Тези му движения го отведоха около Сесурея, който трябваше да извие глава, за да задържи погледа си върху Молкин. Пред погледите на цялата плетеница водачът превърна предизвикателството на Сесурея в изящен танц, където Молкин също предвождаше.

Мъдростта на думите му споделяше гъвкавостта на движението му.

— Ти не усещаш други, защото аз следвам миризмата на онези, които са минавали тук преди цяла епоха. Но е достатъчно да разтвориш хриле, за да усетиш други, недалеч от нас. Ти се боиш от топлотата на това Обилие, а пък беше сред първите, които протестираха, че ви отвеждам от топлота към хлад. Ти вкусваш непознати соли и смяташ, че сме поели по грешен път. Глупост! Ако всичко беше познато, то ние бихме плували към вчерашното. Следвайте ме и не се съмнявайте повече. Защото аз ви отвеждам не към познатото вчера, а към утрешното, към вчерашния ден на вашите предци. Не се съмнявайте повече, а погълнете истината ми!

Заплитащият танц и мъдрост Молкин се намираше съвсем близо до Сесурея; когато водачът наостри грива и освободи токсините си, другият ги погълна. Едрите зелени очи се завъртяха, вкусили ехото на гибел и истината, криеща се в това ехо. Той се сгърчи, отпусна се и щеше да потъне към дъното, ако Молкин не се беше обвил около него, за да започне да го издига. А от плетеницата долетя многогласен възклик. Защото над Обилието и същевременно сред него, под Празнотата и същевременно сред нея, в тази двойственост се движеше мрак. Неговата сянка премина над тях беззвучно, с лишено от перки тяло.

И докато останалата част от плетеницата се канеше да се укрие в дълбината, Молкин се насочи право към силуета.

— Елате! — призова той следовниците си. — Следвайте! Следвайте без страх. Аз ви обещавам и храна, и прераждане, когато времето за събирането настъпи!

Единствено верността на Шривър ѝ позволи да надвие страха си. Тя първа от цялата плетеница се изпъна в цяла дължина и се впусна подир водача си. Тя видя как съзнанието започва да се възвръща у Сесурея, забеляза колко внимателно той се отдели от Молкин.

— Аз видях — извика той към останалите, които все още се колебаеха. — Молкин е прав! Видях спомените му. Сега ние го изживяваме отново. Елате. Вървете.

От сянката изникна храна; плячка, която не се бореше и не плуваше, а се спускаше към дъното, за да бъде погълната от всички.

— Ние няма да умрем от глад — обърна се Молкин към следовниците си. — Нито ще ни се налага да забавяме пътуването си в дирене на храна. Захвърлете съмненията си и потърсете най-дълбоките си спомени. Следвайте.

Есен

Глава шестнадесета

Нови роли

Корабът се носеше сред вълните, повдигнал нос към измъченото небе в загатване на предстоящ полет. А дъждът беше почти достатъчно силен, за да понесе корпуса върху струите си, измествайки ролята на вълните. За един дълъг миг Алтея виждаше единствено небе. В следващия момент те политаха надолу, по дълъг склон от вода. Изглеждаше, че те ще се врежат във водата. Действително имаше струи зеленикава вода, покрили палубата. Сблъсъкът разтърси мачтата, а заедно с нея и рейката, към която Алтея се бе вкопчила. Пръстите ѝ, изгубили чувствителност, бяха започнали да се хлъзгат върху студеното и влажно платно. Тя сви крака около въжето и се вкопчи по-здраво. Корабът потръпна, надигна се от водата и се понесе към следващата водна планина.

— Мърдай! — Гласът долетя под нея. Застанал върху въжената стълба, Релър се взираше в нея, присвил очи заради вятъра и дъжда. — Проблем ли имаш, момче?

— Не. Слизам — подвикна тя. Измъчваха я и студ, и умора. Тя бе поспряла за момент, за да събере сили за спускането си. Останалите моряци отдавна бяха слезли.

В началото на нейното дежурство бяха изникнали признаци за буря. Капитанът веднага бе наредил платната да бъдат подготвени за свиване.

Първи се бе нахвърлил дъждът, последван от вятър, привидно наумил си да обрулва моряци. Екипажът едва бе приключил с настоящата заповед, когато бе пристигнала нова — да приберат два рифа от марсела, а всичко останало да свият.

Сякаш съзряла усилията им, бурята бе увеличила ожесточението си. Дежурните трябваше да пълзят сред въжетата като мравки. В един момент Алтея бе престанала да мисли и бе започнала да изпълнява нарежданията механично. Тя не бе забравила причината да се намира тук: ръцете ѝ сами събираха влажното платно и го пристягаха. Беше удивително на какво е способно тялото, дори и когато умът е вцепенен от умора и страх. Крайниците на Алтея се бяха превърнали в умело дресирани животни, които се стараеха да я удържат жива.

Тя слизаше бавно, както винаги последна. Останалите вече я бяха подминали и най-вероятно вече се намираха на палубата. Фактът, че Релър си бе направил труда да я попита дали е добре, го издаваше като по-загрижен от останалите. Алтея нямаше представа защо той я държи под око. Във всеки случай това я караше да се чувства едновременно благодарна и унизена.

При постъпването си на този кораб тя бе горяла от желание да се отличи. Беше се насилвала да върши повече, по-бързо и по-добре. Бе ѝ се струвало отлично отново да стъпи върху палуба. Монотонната и зле съхранявана храна, претъпканите и зловонни спални помещения, дори грубостта на останалите от екипажа — всички тези неща ѝ се бяха стрували приемливи през първите дни. Тя се намираше отново в открито море, вместо да бездейства, а в края на пътуването щеше да получи билет, с който да натрие носа на Кайл. Тя щеше да му покаже. Щеше да си върне кораба. И тя си бе наложила да опознае този нов съд колкото се може по-скоро.

Но желанието ѝ само по себе си не се оказа достатъчно. Липсата ѝ на опит беше допълнително утежнена от дребното ѝ тяло. Това беше ловен кораб, а не търговски съд. Целта на капитана не беше бързото пътуване между две точки, а следването на лъкатушещ курс в търсене на плячка. Съдът носеше далеч по-голям екипаж от полагащото се за мащабите му, защото се нуждаеше не само от хора, които да го поддържат, но и от работна ръка, която да лови, убива и обработва животинските трупове. По тази причина той беше претъпкан и далеч по-мръсен. Алтея не бе отрекла решителността си да се научи бързо и добре, ала решителността сама по себе си не можеше да я превърне в най-добрия моряк на борда на този превозвач на мърша. Смътно тя осъзнаваше, че значително е подобрила уменията и издръжливостта си от постъпването си на Жътвар. Освен това тя знаеше, че постигнатото до този момент не е достатъчно, за да я превърне в онова, което баща ѝ би нарекъл умно момче. Целеотдадеността ѝ бе преляла в отчаяние. Подир това тя бе изгубила дори това. Сега тя живееше ден за ден, съсредоточена единствено в непосредственото оцеляване. За друго не мислеше.

Тя беше едно от трите момчета на борда на китоловния кораб. Останалите двама, роднини на капитана, получаваха далеч по-леки задължения: те прислужваха в офицерската столова, което им позволяваше да се хранят с остатъците. И често помагаха на готвача. За това тя им завиждаше най-много: то означаваше, че двамата остават на закрито и на топло, край готварската печка. За Алтея оставаха най-неблагодарните задължения на един юнга. Почистването, изхвърлянето на кофи с катран и сланина, присъединяването към всички задачи, изискващи допълнителна ръка. Никога през живота си тя не беше работила толкова усилено.

Алтея остана вкопчена за мачтата още миг, за да изчака поредната вълна, разливаща се по дъските на палубата. Под закрилата на форпика тя започна да притичва от въже до въже. Това беше третият ден лошо време. Преди настоящата буря младата жена наивно бе вярвала, че времето няма да се влоши повече. Опитните моряци изглежда приемаха това за нещо обичайно за Външните води. Те проклинаха времето и се обръщаха към Са с настоявания да му сложи край, но тези им разговори неизменно прерастваха в истории за по-страховити бури, които те преживели на далеч по-лоши кораби.

— Хей, Ат! По-добре се размърдай, ако искаш да си изядеш порцията.

Думите на Релър съдържаха достатъчна заплаха, но въпреки това възрастният моряк остана на палубата, за да изчака Алтея. Двамата слязоха заедно и залостиха люка след себе си. Алтея поспря на стълбичката, за да изтръска водата от ръцете и лицето си и да я изстиска от косата си. Подир това тя отново заслиза.

Няколко месеца по-рано тя би определила трюма като студено, влажно и смрадливо място. Сега вътрешността на съда представляваше ако не дом, то поне убежище, където вятърът оставаше лишен от възможността да хвърля пръски в лицето ти. Жълтото сияние на фенера бе почти приветствано. Тя чуваше раздаването на храна — потракването на дървен черпак. И побърза да получи полагащата ѝ се порция.

На борда на Жътвар нямаше спални помещения. Всеки моряк си намираше местенце и го задържаше за себе си. По-хубавите места често трябваше да бъдат защитавани с помощта на пестници и псувни. Насред товарното помещение имаше кътче, което моряците бяха превърнали в нещо като убежище. Именно тук казанът с храна биваше донасян и дажбите биваха разливани в края на съответното дежурство. Нямаше маса, нито пейки, на които да се седне. Онези, които разполагаха със сандъчета, използваха тях за кресла. Останалите трябваше да се задоволят с голите дъски или с някоя от бъчвите за мас, на която да се облегнат. Съдовете за хранене бяха дървени тарелки, почиствани единствено с пръсти или с коричка хляб — когато имаше хляб. Сухарите присъстваха най-често в менюто, а в подобна буря имаше малка вероятност готвачът да се е опитвал да пече нещо.

Алтея трябваше да си проправи път сред прострени в символично сушене дрехи (за никакво изсъхване не можеше да става дума сред тази влага!). Младата жена съблече мушамата си, спечелена миналата седмица на комар, и я окачи на куката, която бе обявила за своя.

Предупреждението на Релър не бе представлявало празна заплаха. По време на приближаването ѝ той тъкмо си сипваше. И, подобно на всеки друг от екипажа, вземаше, без да се съобразява с останалите. Алтея грабна празна тарелка и нетърпеливо зачака реда си. Тя усети, че той се бави умишлено, че се опитва да я накара да се оплаче. Ала по трудния начин тя бе научила, че подобни дела са безсмислени. Всеки имаше право да удари един юнга. По-добре да запази мълчание и да вземе половин черпак супа, отколкото да се оплаче и да получи юмрук за вечеря.

Релър стоеше приведен над казана и изсипваше черпак подир черпак от плитката локва на дъното. Алтея преглътна и продължи да чака.

Когато Релър видя, че тя няма да се поддаде, той почти се усмихна. И каза:

— Оставил съм ти малко на дъното, момче. Обери казана и после го занеси обратно при готвача.

Алтея знаеше, че това е своеобразна проява на доброта: нищо не би му попречило да вземе всичко. И никой не би си направил труда да го укори. Тя бе повече от щастлива да отнесе казана до мястото си, за да го изпразни.

Като цяло нейното кътче беше сносно. Алтея бе напъхала скромните си принадлежности в място, където извивката на корпуса се срещаше с горната палуба. В това ъгълче беше почти невъзможно за човек да стои изправен, дори човек с нейния ръст, но мястото бе достатъчно, за да приюти хамака ѝ. Тя бе достатъчно дребна, за да се свива в него. Освен това мястото притежаваше преимуществото на сравнително спокойствие; никой не минаваше край нея с мокрите си дрехи.

Тя отнесе казана в ъгълчето си и се настани да се храни. С канчето си девойката събра остатъците и ги погълна. Гозбата не беше гореща — в действителност мазнината се бе събрала в парцалив слой — но пак бе по-топла от дъжда навън. А и мазнината имаше добър вкус.

Релър ѝ беше оставил малко и от гъстото. Късче картоф, ряпа или може би нещо, което е трябвало да представлява кнедла, но така и не се е доварило. Това не интересуваше Алтея. Пръстите ѝ пренесоха неопределеното късче право в устата ѝ. С парче сухар тя отопи казана.

Приключила с храненето, девойката бе връхлетяна от умора. Измъчваше я студена влага; всички кости я боляха. Повече от всичко тя копнееше да се омотае в одеялото си и да затвори очи. Но Релър ѝ бе заръчал да отнесе казана обратно. И тя нямаше намерение да отлага това възложение. Подобна постъпка би изглеждала отбягване на отговорностите. Съществуваше вероятност самият Релър да си затвори очите. Но ако не го стореше или ако готвачът се оплачеше, Алтея щеше да отнесе боя — нещо, което тя не можеше да си позволи. С тиха въздишка, по-скоро прозвучала като скимтене, тя се отдалечи от ъгълчето си, понесла казана.

Налагаше ѝ се отново да излезе на палубата, за да се добере до камбуза. Тя стори това на две притичвания, вкопчена в казана. Наложи ѝ се да рита и блъска по вратата, защото глупавият готвач я беше залостил. Когато най-накрая той благоволи да отвори, лицето му беше навъсено. Алтея безмълвно му подаде казана и се постара да не поглежда с копнеж към запалената печка. Онези, които се ползваха с благоволението на корабния кулинар, получаваха привилегията да останат достатъчно дълго, за да се постоплят. Наистина привилегированите имаха право да окачат риза или панталони там, за да изсъхнат бързо и изцяло. Но Алтея не се намираше сред любимците му. Готвачът ѝ направи знак да си върви веднага щом тя остави казана.

По време на обратния път тя не съумя да разчете времето си. Впоследствие щеше да вини за това готвача, подкопал съсредоточението ѝ с бързото си прогонване. Алтея смяташе, че ще успее да прекоси разстоянието на един път. Вместо това бе връхлетяна от усещането, че корабът се е хвърлил в цяла планина от вода. Отчаяните ѝ пръсти докоснаха въжето, към което тя се бе хвърлила, но не успяха да се обвият около него. Струите блъснаха краката ѝ и я повалиха по корем върху дъските. Алтея започна да се мята в стремежа си да се задържи върху палубата. Водата нахлуваше в очите и ноздрите ѝ; девойката не можеше нито да вижда, нито да изкрещи за помощ. Един миг по-късно, за нея цяла вечност, тя бе блъсната към въжетата на кораба. Рязкото съприкосновение захвърли пелена мрак пред очите ѝ и едва не ѝ откъсна ухото. За момент тя не можеше да стори нищо друго, освен да се държи за въжетата, все така лежаща по корем върху обливаната от вълни палуба. Вълните се стрелваха край нея в стремежа си да се върнат обратно в морето. Алтея оставаше вкопчена; тя усещаше обгръщащата я вода, но не можеше да събере достатъчно сили, за да повдигне глава и да си поеме дъх. И освен това осъзнаваше, че ако остане да изчаква, следващата вълна ще я порази. Не успееше ли да се надигне сега, никога нямаше да успее да го стори. И тя се опита да се надигне, ала краката не ѝ се подчиняваха.

Нечия ръка сграбчи тила ѝ и я издигна на колене.

— Ще задръстиш шпигатите! — възкликна отвратен глас. Алтея остана да виси в ръката му като удавено коте. Лицето ѝ отново бе обградено от въздух, макар и примесен с дъжд. Но преди да успее да го вдиша, тя трябваше да изплюе водата, навлязла в устата и в носа ѝ. — Дръж се! — изкрещя спасителят ѝ. Младата жена се вкопчи в краката му. И успя да си поеме един хъхрещ дъх, преди новата вълна да се стовари върху двама им.

Тялото на моряка потръпна от сблъсъка. Алтея бе сигурна, че и двамата ще бъдат отнесени в открито море. Но миг по-късно, когато водата започна да се отдръпва, той я удари по главата, което накара девойката да отпусне захвата си. В следващия миг морякът вече напредваше по палубата, повлякъл Алтея след себе си, стиснал ризата и косата ѝ. Той я довлече до една мачта; веднага щом крайниците ѝ почувстваха познатото въже, те преместиха захвата си върху него и започнаха да я издигат сами. Следващата вълна прелетя под нея. От тази безопасност Алтея повърна погълнатата морска вода и почисти носа си.

— Благодаря ти — изрече тя след първия си истински дъх.

— Глупав плъх! За малко да убиеш и двама ни.

Страх и гняв се бореха в гласа на мъжа.

— Зная. Съжалявам. — Тези думи бяха изречени със силата, нужна да ги предаде над бурята.

— Съжаляваш? Ще ти дам едно съжаление. Ще ти ритам задника, докато не ти потече кръв от носа.

Той повдигна юмрук, а Алтея се приготви да понесе удара. Вече бе запозната с обичаите на кораба.

Тъй като очакваният удар не последва, тя отвори очи.

Брашън се взираше насреща ѝ. Той изглеждаше по-сепнат и от нея.

— Проклятие. Дори не те разпознах.

Тя леко раздвижи рамене. И отбягваше да го поглежда в очите.

Поредна вълна се разля над кораба. Съдът отново започна да се изкачва.

— Е, как се справяш? — Брашън говореше тихо, сякаш се страхуваше да не бъде видян да разговаря с нея. От един помощник не се очакваше да разговаря с юнгата. Откакто я бе открил, той неизменно я отбягваше.

— Сам можеш да видиш — отговори отвратената Алтея. Точно в този миг тя изпитваше остра омраза към Брашън: не заради нещо, което той бе сторил, а защото я виждаше в това ѝ състояние. По-долна от мръсотията под нозете му. — Справям се. Някак.

— Бих ти помогнал, стига да можех. — Той звучеше ядосано. — Но ти знаеш, че не мога. Ако проявя какъвто и да е интерес към теб, някой ще заподозре нещо. Вече ми се наложи да обясня на неколцина от екипажа, че не проявявам интерес към… към други мъже.

Неочаквано той бе започнал да звучи смутен. Част от Алтея намери това за иронично. Двамата стояха вкопчени сред въжетата на този кораб насред буря, а той се смущаваше да обсъжда идеята за близост с нея. За да не наскърби достойнството ѝ.

— На борда на такъв кораб всеки жест на добра воля би бил разтълкуван по един-единствен начин. Тогава някой друг би поискал да се заинтересува от теб. И когато открие, че си жена…

— Не е нужно да ми обясняваш. Не съм глупава — прекъсна го Алтея. Нима тя също не живееше на борда на тази противна каца?

— Нима? Тогава какво правиш на борда на този кораб?

Тези горчиви думи той подметна през рамо, докато слизаше към палубата. Ловък като котка и бърз като маймуна, той се отправи към носа, оставяйки я да се взира подире му.

— Същото, каквото и ти — изсумтя Алтея в отговор на последните му думи. Нямаше значение, че той не я е чул. При следващото отдръпване на водата тя последва Брашън, макар и не толкова умело. Секунди по-късно тя вече се намираше в трюма, заслушана в шумоленето на водата. Жътвар се движеше сред водата като бъчва. Алтея въздъхна тежко и отново обърса водата от лицето си. Тя изстиска опашката си и отърси крака като котка, преди да се оттегли в кътчето си. Дрехите ѝ лепнеха по кожата, студени. Тя бързо се преоблече в други одежди — които не бяха подгизнали, а само леко влажни — и изцеди предишните. След като ги окачи да се сушат, девойката извади одеялото си. То също беше влажно и миришеше на мухъл, но поне беше вълнено. Макар и леко мокро, то пак щеше да задържа топлината на тялото ѝ — единствената топлина, с която тя разполагаше. Тя се омота и се сви в мрака. Хубава доброта бе проявил към нея Релър: бе ѝ коствала половин час сън и едва не бе предизвикала удавянето ѝ. Алтея затвори очи и подири унеса.

Но сънят бягаше от нея. Тя беше страшно уморена, и пак съзнанието не я напускаше. Тя направи опит да се отпусне, но не можеше да си спомни как да успокои мускулите на сбърченото си чело. Това се дължеше на разговора с Брашън, реши тя. По някакъв начин те бяха ѝ припомнили цялостната ситуация. Често минаваха дни, без Алтея да го зърне. Техните дежурства се разминаваха; същото се отнасяше и до задълженията им. В отсъствието на неща, които да ѝ напомнят за предишния живот, за нея беше лесно да живее само в най-непосредственото настояще и да се съсредоточи изцяло върху прякото си оцеляване. При такива обстоятелства тя можеше изцяло да влезе в ролята на юнга и да ограничи мислите си до следващата смяна.

Лицето на Брашън и очите му я нараняваха по-жестоко от което и да е огледало: мъжът изпитваше съжаление към нея. Той не можеше да я погледне, без да издаде всичко онова, в което тя се бе превърнала, и, по-лошо, всичко онова, което тя никога не бе представлявала. Най-мъчително за нея бе да вижда осъзнаването му, че Кайл е бил прав. Тя действително бе стояла на борда на Вивачия в качеството си на любимката на капитана, която си бе играела на моряк. Със срам тя си спомняше гордостта, изпитвана заради бързината, с която се бе катерила сред въжетата на Вивачия. Но тези моменти сред мачтите бяха прекарани предимно сред топли летни дни, под формата на доброволна игра. В мига, в който това започнеше да я отегчава, тя бе свободна да слезе обратно на палубата и да си намери друго развлечение. Час или два, по избор прекарани в шиене или рязане, далеч не се равняваха на шест часа трескава работа над платно, което се бе сцепило и трябваше да бъде заменено на мига. Майка ѝ се бе възмущавала от грубите ѝ и мазолести ръце; сега дланите ѝ бяха станали твърди като стъпала; а самите ѝ стъпала се бяха напукали и почернели.

Това, реши тя, беше най-лошият аспект от живота ѝ. Да открие, че тя е посредствен моряк. Колкото и корава да станеше, тя не би могла да се сравнява по сила с мъжете, които служеха на борда на кораба. За да си намери работа на Жътвар, тя се бе представила за четиринадесетгодишен юноша. Дори и ако би искала да остане тук по-дълго, след около година моряците щяха да забележат, че тя не е станала по-висока и по-силна. И нямаше да я задържат. Тя щеше да се озове в някое чуждестранно пристанище, без никаква надежда.

Алтея се взираше в мрака. Бе възнамерявала в края на това пътуване да поиска билет, и все още възнамеряваше да го стори. Най-вероятно щеше да го получи. Но дали този знак щеше да бъде достатъчен? Разбира се, това би представлявало признанието на един истински капитан. Вероятно тя би могла да го използва, за да принуди Кайл да изпълни прибързаната си клетва. Ала младата жена се боеше, че победата би била неудовлетворителна. Едно щамповано парче кожа, което да свидетелства, че тя е оцеляла този морски курс, далеч не съответстваше на желаното от нея. Алтея бе възнамерявала да се докаже — пред всички, а не само пред Кайл — да се прояви като достоен капитан, който е запознат с морското дело. Сега, в кратките мигове, които ѝ оставаха за размисъл, ѝ се струваше, че пред себе си тя е доказала обратното. Струвалото ѝ се дръзновено в Бингтаун сега ѝ изглеждаше детинско и глупаво. Тя бе избягала в открито море, преоблечена като хлапак, за да вземе първата предложена ѝ работа.

Защо, запита се тя. Защо? Защо тя не бе отишла при някой от живите кораби, за да поиска служба там? Дали наистина другите Търговци щяха да я отхвърлят, както бе предрекъл Брашън? Или още не беше късно тя да получи шанса да спи на борда на Търговски съд, който спокойно прекосява Вътрешния проход, където и заплатата, и препоръките в края на пътуването ѝ бяха гарантирани? Защо ѝ се бе струвало тъй важно да бъде наета анонимно, без да се осланя на родовото си име, за да се докаже? Тогава ѝ се бе струвало, че това е нещо тъй романтично — в онези летни нощи в Бингтаун, когато тя бе седяла кръстато в задната стаичка на магазина на Янтар и бе шила моряшките си панталони. Сега това ѝ изглеждаше детинско.

Янтар наистина ѝ беше помогнала. Без нейната помощ, състояща се както в шиене, така и споделена храна, Алтея никога не би успяла. Неочакваната дружба на Янтар винаги я бе учудвала. Сега на девойката се струваше, че другата жена умишлено е искала да я тласне към опасност. Пръстите ѝ докоснаха дървеното змийско яйце, окачено на кожена връв около шията ѝ. Допирът до дървото почти успя да стопли пръстите ѝ. Младата жена поклати глава. Не. Янтар наистина бе нейна приятелка, една от малкото приятелки, които Алтея бе притежавала. Янтар я бе приютила в онези горещи дни, беше ѝ помогнала да си скрои и ушие момчешки дрехи. И нещо повече: Янтар лично бе облякла мъжки дрехи и бе научила Алтея как да се движи и седи като мъж. Тя притежаваше тези си знания благодарение на участието си в малка актьорска трупа. Там Янтар играла и мъже, и жени.

— Когато ти се налага да говориш, старай се гласът ти да се заражда ето тук — казваше тя и сръчкваше Алтея под ребрата. — Но ти се старай да говориш колкото се може по-малко. Така ще има по-малка вероятност да се издадеш, а и останалите ще те приемат по-добре. И от двата пола са рядкост людете, които умеят да слушат.

Янтар ѝ бе показала как да пристяга гърдите си по начин, който караше ивиците бинт да изглеждат като долна риза. И освен това ѝ бе показала как да сгъва тъмни на цвят чорапи, които да използва в специфичните моменти от месеца.

— Никой не би се усъмнил да види, че переш чорапи — казваше Янтар. — Старай се да се покажеш прилежна. Пери дрехите си два пъти по-често от останалото, така след време никой няма да обръща внимание. И се научи да спиш по-малко. Ще ти се налага или да ставаш преди останалите, или да си лягаш след тях, за да разполагаш с усамотението, изисквано от грижите за тялото. И, най-важното. На никого не доверявай тайната си. Това не е тайна, която един мъж би могъл да запази. Ако някой от мъжете на борда разбере, че си жена, рано или късно всички останали ще узнаят.

Това беше единственото нещо, за което Янтар може би грешеше. Защото Брашън знаеше тайната на Алтея, но запазваше мълчание. Поне до този момент. Девойката се усмихна, осъзнала остра ирония. В известен смисъл аз се вслушах в съвета ти, Брашън, помисли си тя с горчива усмивка. Преродих се като момче, което не носи фамилното име Вестрит.

Брашън лежеше върху койката си и се взираше в отсрещната стена.

Тя не беше далеч от лицето му. А имаше време, унило си помисли той, когато бих сметнал тази каюта за гардероб. Сега Брашън бе в състояние да оцени какъв лукс е притежаването дори на подобно кътче. Истина беше, че веднъж влязъл, човек трудно можеше да се обърне, но дори и ограничено, това пространство принадлежеше само на него. На една от стените имаше куки, а ъгълът бе достатъчно широк, за да побере сандъчето с принадлежностите му. Върху леглото той можеше да опре крака в стената и да спи почти удобно. Каютите на капитана и първия му помощник бяха значително по-големи и по-добре екипирани, дори и за съд като този. Но пък на много други кораби вторият помощник спеше направо в кубрика. Брашън се радваше, че разполага с това кътче уединение, макар и станало негова собственост едва след смъртта на трима мъже.

Той бе постъпил на този кораб като обикновен моряк; първата част от пътуването си беше прекарал заедно с останалите от смяната си. Още в самото начало той бе осъзнал, че притежава не само повече опит, а и превъзхождащо желание да върши работата си добре. Жътвар беше китоловен кораб, отплавал от град Кандило, на северната граница на Джамаилия. Съдът бе вдигнал котва преди месеци, предимно с новоназначен екипаж. Съществуваше ядро от опитни моряци, на което бе възложена подготовката на новодошлите. Някои от новаците бяха длъжници, принудително назначени на тази работа, за да изплатят дълговете на кредиторите си. Други бяха дребни престъпници, откупени от затворите на сатрапа. Джебчии и крадци бързо се отучиха от навиците си; служещите на подобен кораб не се отнасяха с шега към подобна поквара. Като цяло екипажът не беше колектив, който да работи с охота. Нямаше възгледи, че той ще се запази в настоящия си състав и за следващото пътуване.

В Бингтаун Жътвар беше пристигнал без една трета от екипажа си — заради болести, нещастни случаи и прояви на насилие. Оставащите две трети бяха привикнали да оцеляват; те се бяха научили да плават, бяха се научили да преследват тромавите костенурки и китовете сред южното крайбрежие. Техните услуги, разбира се, не биваше да бъдат бъркани с уменията на професионалните ловци и дерачи, които се ползваха със сравнителните удобства на собствена суха каюта. Тези десетина специалисти прекарваха времето си в бездействие, докато настъпи момент за поредно проливане на кръв. В тези случаи те работеха стръвно, понякога без да спят с дни — когато уловът се окажеше добър. Но те не бяха моряци и не бяха част от екипажа. Те нямаше да погинат, освен ако целият кораб не потънеше или някоя от жертвите им не успееше да ги порази.

Корабът си бе проправял път на север, извън пиратските острови, ловящ, убиващ и обработващ. В Бингтаун той бе спрял да вземе прясна вода и припаси, а също и да извърши най-спешните ремонти. Помощник-капитанът бе попълнил екипажа, за пътуването до Пустите острови. Това бе почти единственият кораб в пристанището, наемащ хора.

Водите между Бингтаун и Пустите острови бяха пословично известни с бурите си — а също и с богатото наличие на морски бозайници, които се струпваха там, преди да мигрират за зимата. В този момент от годината животните бяха най-сити, малките им бяха се развили достатъчно, за да има смисъл от одирането на лъскавите им кожи, а зрелите екземпляри все още не бяха ранени от битки. Заради този богат улов си струваше човек да се изложи на риска на есенните бури — улов, който означаваше меки кожи, дебели слоеве мазнина, а под тях онова крехко, тъмночервено месо, което носеше вкуса и на твърдта, и на океана. Бъчвите със сол, които бяха изпълвали трюма подир отплаването от Кандило, много скоро щяха да приютяват парчета скъпоценно месо. Други, огромни бъчви, щяха да съдържат ценна мас, а остърганите кожи щяха да бъдат натрити със сол и приготвени за следваща обработка.

Подобен товар би бил достатъчно доходоносен, за да накара стопаните на Жътвар да затанцуват от щастие, а онези от длъжниците, които се завърнеха живи в Кандило, щяха да стъпят на брега му като свободни люде. Ловците и дерачите щяха да получат процент от общата печалба и да определят цената за услугите си през следващия сезон въз основа на сегашното си представяне. А що се отнася до истинските моряци, благодарение на които корабът щеше да е завършил курса си: те щяха да се сдобият с пълен джоб монети. Това възнаграждение щеше да им осигурява любимите удоволствия до следващото пътуване.

Хубав живот, кисело си помисли Брашън. С каква прекрасна работа той се беше уредил…

Сдобиването с нея никак не се бе оказало трудно. От него се бе искало единствено да работи достатъчно енергично, за да привлече вниманието на първия помощник и на капитана. Бе помогнала и онази жестока буря, удавила двама и осакатила третия, който беше вероятен кандидат за този пост.

Въпреки това Брашън не бе изпитвал вина при заемането на тази длъжност и всичките ѝ отговорности. Това не го тормозеше и сега. Не. Не му даваше мира мисълта за Алтея Вестрит, дъщерята на неговия покровител, свита сред влажната мизерия на трюма.

— С нищо не бих могъл да помогна.

Той изрече думите гласно, за да успокои съвестта си. Той не я беше видял да постъпва на борда в Бингтаун; а дори и да беше, надали би я разпознал лесно. Тя умело се прикриваше като момче, трябваше да ѝ се признае.

Първият път, когато осъзна присъствието ѝ, дори не беше заради съзирането ѝ. Той бе виждал юнгата няколко пъти, без да се замисля. Спуснатата ниско шапка и момчешките дрехи представляваха отлично прикритие. Но първия път, когато той бе видял въже, пристегнато с двоен куков възел, вместо с булин, Брашън бе повдигнал вежда. Не че този възел бе чак толкова особен, но булинът бе най-предпочитан. Ала не и за капитан Вестрит. В онзи момент Брашън не беше обърнал особено внимание на видяното. Но ден по-късно той бе излязъл на палубата, за да започне дежурството си, и бе доловил познато изсвирване откъм въжетата. Той бе погледнал нагоре и бе я видял да маха към наблюдателя. Сепването му бе дошло едва в следващия миг, когато бе осъзнал видяното. И невярващо се бе вторачил в нея. Да, това действително беше Алтея; не можеше да бъде сбъркан начинът, по който тя се катереше сред въжетата. В един момент тя също го бе видяла. Бързото извръщане на лицето ѝ му беше показало, че тя е очаквала с отвращение този момент.

В онзи момент Брашън си бе намерил оправдание да остане край мачтата. Подир слизането си Алтея го беше подминала без да го погледне. От своя страна Брашън мълчаливо бе стиснал зъби. До тази нощ той не бе разменял никакви думи с нея. Но той бе сигурен, че тя няма да преживее пътуването. Всеки ден той очакваше тя да бъде разкрита или да допусне някаква малка грешка, която да ѝ коства живота. Тогава му се бе струвало, че това е въпрос на време. И той можеше да се надява единствено смъртта ѝ да бъде лека.

Но сега излизаше, че очакванията му не са били актуални. Девойката можеше да се справи. Разбира се, тя не притежаваше силата, изискваща се от възложената ѝ задача. Поне не и с онази бързина, която първият помощник очакваше от екипажа си. Всъщност проблемът не се коренеше в липсата на мускули и тегло; тя можеше да се справя сносно, само че останалите моряци я засенчваха. Дори няколко сантиметра допълнителен обсег или няколко килограма допълнителна тежест при работата с полиспаст можеха да се окажат от значение. Алтея се бе озовала в ситуацията на кон, впрегнат заедно с биволи; не толкова неспособна сама по себе си, колкото заобиколена от неподходящи условия.

Освен това тя бе напуснала жив кораб, за да постъпи на служба на мъртво дърво. И то семейния си жив кораб. Нима тя не се бе замисляла, че работата на обикновен съд би била далеч по-тежка от службата на благосклонен кораб? Дори и ако по онова време Вивачия още не се бе събудила, още при първия си досег с нея Брашън бе усетил съзнателността. Вивачия далеч не плаваше сама, но на него винаги се бе струвало, че глупавите инциденти, които са неизбежни сред останалите кораби, при нея просто не се случваха. На борда на корито като Жътвар работата бе несигурна. Нещо, което изглеждаше просто, заменянето на панта, се превръщаше в голямо усилие, когато се установеше, че дефектната панта е обградена от полуизгнило дърво, което също трябва да бъде сменено. На борда на Жътвар нямаше нищо просто, с въздишка си напомни Брашън.

В отговор на мислите му нечии кокалчета остро потропаха по вратата. Все още не бе настъпила неговата вахта, което означаваше единствено неприятности.

— Буден съм — оповести той на посетителя си. В рамките на миг той вече бе стъпил на земята и отваряше. Но се оказа, че това не е помощникът, дошъл да го призове за още работа. На прага стоеше Релър. От лицето му все още се стичаше вода, капеща от косата. — Какво има? — попита Брашън.

Челото на моряка бе навъсено.

— Рамото ме наболява — обясни онзи.

Сред Брашъновите задължения влизаше и поддържането на корабните лекарства. В началото на пътуването корабът разполагал с лекар, но една нощ той се удавил. И щом се разбра, че Брашън умее да разчита заплетените букви върху етикетите на кутиите и стъклениците с лекарства, нему бе поверена грижата за тях. Самият той се съмняваше в ефективността на голяма част от тях, но въпреки това ги раздаваше според упоменатите инструкции.

Затова той се обърна към заключеното сандъче, което заемаше почти толкова място, колкото и собствените му принадлежности. Ключът от него висеше около шията на Брашън: това му позволи бързо да отвори сандъка и да потърси за момент, преди да изтегли кафява бутилка с красив зелен етикет. Под трептящата светлина на фенера помощникът се зачете.

— Мисля, че това ти дадох последния път — високо каза той и протегна бутилката към Релър.

Морякът се загледа в показваното, макар че и продължителното взиране не можеше да му разкрие смисъла на непонятните за него символи. В един момент той сви рамене.

— Май да. Аз помня, че етикетът беше зелен.

Брашън отстрани дебелата коркова тапа и изсипа върху дланта си половин дузина зеленикави капсули. Те му приличаха на еленски изпражнения. Не би се изненадал особено, ако те действително се окажеха това.

Три той върна обратно в бутилката, а останалите протегна към Релър.

— Вземи. Кажи на готвача, че съм заръчал да ти даде половин дажба ром и да ти позволи да останеш в камбуза на топло, докато лекарството подейства.

Лицето на моряка веднага се проясни. Капитан Сичъл не беше особено щедър с раздаването на спиртните напитки. Вероятно това щеше да бъде първият път, в който Релър вкусва ром от Бингтаун насам. Мисълта за напитката и отдиха сред топлина караха лицето на моряка да сияе от благодарност. Брашън се поколеба за момент, но после си каза, че той няма представа за ефективността на капсулите. Поне можеше да се убеди, че евтиният ром ще помогне на моряка да се унесе.

Релър се накани да си върви, но Брашън го спря с въпроса си:

— Момчето на братовчед ми… онова, което те помолих да наглеждаш. Как се справя то?

Другият сви рамене и започна да подхвърля капсулите върху лявата си длан.

— Добре се справя той, сър, добре. Ученолюбиво хлапе. — Той отпусна ръка върху дръжката на вратата, видимо нетърпелив да изпълни предписанието. Обещаният ром го зовеше.

— Значи си разбира от работата и я върши добре? — продължи Брашън, напук на себе си.

— Разбира се, сър. Добро момче, както казах. Ще наглеждам Ател и ще се уверя, че нищо лошо няма да му се случи.

— Радвам се. Братовчед ми ще се гордее с него. — Той се поколеба. — Но ти не казвай на момчето за това. Не искам то да реши, че му се полага специално отношение.

— Да, сър. Няма, сър. Лека нощ, сър.

С тези думи Релър побърза да затвори вратата след себе си.

Брашън стисна очи и бавно си пое дъх. Това беше всичко, което той можеше да стори за Алтея, да помоли сериозен човек като Релър да я държи под око. Той отново заключи вратата и стори същото и с медицинското сандъче. След това отново се намести върху койката си и въздъхна. Това беше всичко, което той можеше да стори за Алтея. Наистина.

В един момент той успя да се унесе.

Уинтроу не обичаше да работи сред въжетата. Той бе сторил всичко по силите си да прикрие това си предпочитание от Торг, ала помощникът притежаваше непогрешимия инстинкт на тиранин. И по тази причина той не пропускаше да измисля десетки причини да изпраща Уинтроу по мачтата. Когато бе усетил, че повторенията са започнали да притъпяват плахостта на момчето, Торг бе обогатил задачата, възлагайки му да отнася разни неща до наблюдателното гнездо и почти веднага след това да ги връща обратно. Последните нареждания изпращаха Уинтроу да пълзи към краищата на реите и да остава вкопчен там, треперещ, изчакващ поредната заповед за връщане. Обикновен тормоз, от най-глупавия и предсказуем тип. Уинтроу бе очаквал подобно отношение от Торг. Но му бе по-трудно да приеме, че останалите от екипажа приемат този тормоз за нещо нормално. В моментите, в които те изобщо обръщаха внимание на гаврите на Торг, то те го правеха с веселие. Никой не се намесваше.

И все пак, разсъждаваше Уинтроу, загледан в палубата далеч под себе си, в действителност Торг му правеше услуга. Толкова високо вятърът се усещаше още по-ясно, платната се издуваха, а околните въжета пееха от напрежението. Висотата на мачтата повтаряше и усилваше движението на съда във водата: тук всяко поклащане бе усилено. Уинтроу все още не можеше да каже, че тук му харесва, но и не можеше да отрече известното вълнение. Той се бе изправил срещу предизвикателство и го бе покорил. Самичък никога не би го сторил.

Той присви очи срещу оглушително ревящия вятър. За момент го споходи мисълта, че може би мястото му наистина е тук, че може би сърцето на жрец може в действителност да е душата на моряк.

Необичаен звук достигна слуха му — вибрацията на метал. Може би някакъв елемент поддаваше? С разтуптяно сърце Уинтроу внимателно се раздвижи, за да открие източника на звука. Вятърът си играеше с него, като приближаваше звука и го отнасяше далеч. Едва след поредното долавяне юношата осъзна, че чуваното от него съдържа ритъм, който се променя. Уинтроу достигна наблюдателната кошница и се вкопчи в ръба ѝ.

Вътре стоеше Майлд, удобно приклекнал. Той бе присвил очи, притиснал малък дръмбой към бузата си. Младежът свиреше с една ръка, по моряшки, и извличаше ехо от собствената си уста, докато пръстите му танцуваха по металните ивици. Той стоеше заслушан и оглеждаше хоризонта.

Уинтроу смяташе, че другият не е усетил присъствието му, но за момент очите на Майлд докоснаха погледа му. Морякът спря да свири.

— Какво има? — каза той, без да отделя музикалния инструмент.

— Нищо. На пост ли си?

— Нещо такова. Няма много за наблюдаване.

— Пирати? — предположи Уинтроу.

Майлд изсумтя.

— Те не се занимават с живите кораби. В Калсид чух слухове, че няколко живи кораба били преследвани, но като цяло пиратите се съсредоточават върху друга плячка. При равни условия повечето живи кораби могат да надбягат всеки обикновен съд, освен ако не става дума за изключително некадърен екипаж. Пиратите знаят, че дори и да успеят да настигнат някой жив кораб, битката би била особено жестока. А дори и да спечелят, с какво биха разполагали? С кораб, който няма да плава за тях. Нима си мислиш, че Вивачия би приветствала непознати на борда и би им позволила да плават с нея? Надали!

— Така е — съгласи се Уинтроу. Той бе приятно изненадан — и от очевидната привързаност, която Майлд изпитваше към кораба, и от факта, че морякът разговаряше с него. От своя страна Майлд изглеждаше поласкан от вниманието, с което момчето го слушаше, защото присви очи и продължи:

— Мен ако питаш, точно сега пиратите ни правят голяма услуга.

Уинтроу зададе очаквания въпрос.

— Как така?

— Как да ти го обясня… В Калсид ти не слиза на брега, нали? Е, ние чухме, че пиратите неочаквано започнали да нападат робските кораби. Поне един от тези съдове бил превзет, има слухове и за други заплашени. Тъй. Сега е краят на есента, но в началото на пролетта Калсид се нуждае от страшно много роби, които да разорават и засяват земите му. И щом пиратите нападат обикновените робовладелски кораби, когато ние пуснем котва в Калсид с пълен трюм, пазарът ще се намира в особено благоприятно за нас състояние. Ще можем да продадем товара си на тъй високи цени, че направо да поемем обратно към Бингтаун.

И Майлд се усмихна широко, кимвайки, сякаш самият той щеше да има заслуга за това състояние на пазара. По-вероятно той само повтаряше онова, което бе чул от по-възрастните си колеги.

Уинтроу мълчеше и се вглеждаше във водата. Под сърцето му се беше зародило неприятно усещане, което не бе предизвикано от морска болест. Всеки път, когато си помислеше за Джамаилия и баща му, закупуващ роби там, той биваше спохождан от ужасна мъка. Като да притежаваш вината и болката от срамен спомен преди самото му случване.

Подир миг Майлд отново поде разговора.

— Торг отново ли те изпрати горе?

— Да. — Уинтроу се изненада сам, като раздвижи рамене и небрежно се облегна на ръба на гнездото. — Вече не ме притеснява толкова.

— Вижда се. Точно по тази причина го правят. — И Майлд се усмихна към повдигнатите насреща му вежди. — Какво, ти да не си очаквал, че това е някакво специално мъчение, измислено специално за теб? Не. Торг обича да те измъчва. Той обича да измъчва всички. Или поне всички, за които може да му се размине. Но непрекъснатото разкарване на юнгата по мачтите е традиция. И с мен се случи така. Тогава първи помощник беше Брашън и аз го смятах за най-долен негодник. Щом той осъзна, че катеренето ме прави нервен, той се погрижи всичките ми хранения да протичат горе, в наблюдателното гнездо. Щом си гладен, изкачвай се, казваше ми той. И аз трябваше да пълзя нагоре по мачтата, за да си взема дажбата. Как го мразех тогава. Понеже в началото се страхувах и бях бавен, храната ми винаги беше изстинала, а много често се оказваше размесена с дъждовна вода. Но, също като теб, след време катеренето не ме притесняваше.

Уинтроу мълчеше замислено. Майлд отново засвири оживено.

— Значи Торг не ме мрази, а това е някаква тренировка?

Другият спря и изсумтя весело.

— Не точно. Зависи. Торг те мрази. Торг мрази всички, които смята за по-умни от себе си, а това означава почти целия екипаж. Но освен това той си знае работата. И знае, че ако иска да я задържи, той ще трябва да те направи истински моряк. Затова той ще те обучава. Ще го направи колкото се може по-болезнено и неприятно, но ще те обучава.

— След като той е толкова противен човек защо та… защо капитанът го държи?

Майлд сви рамене.

— Питай татко си — жлъчно каза той. И подир това се ухили, почти изцяло смекчил казаното. — Чувал съм, че Торг е работил с него известно време. И се застъпил за него по време на едно много лошо пътуване. Затова капитанът го взел със себе си. Може би никой друг не е искал да го наеме и капитанът го е сторил от чувство за дълг. А може би Торг има сладко стегнато задниче.

Ченето на Уинтроу увисна заради загатнатото. Но Майлд отново се смееше.

— Не приемай всичко толкова сериозно. Нищо чудно, че всички обичат да те дразнят…

— Но той ми е баща — възрази Уинтроу.

— Не е. Не и когато служиш на борда на кораба. В такъв случай той е твой капитан. Той е добър капитан, макар и не колкото Ефрън. Някои от нас все още смятат, че Брашън трябваше да замени капитан Вестрит. Но и Кайл става.

— Тогава защо… защо говориш такива неща за него?

Уинтроу бе искрено объркан.

— Защото той е капитанът — уморено обясни Майлд. — Моряците винаги се държат така, дори и ако харесват капитана си. Защото той може да ти се изтропа на главата по всяко време. Искаш ли да знаеш нещо? Когато за пръв път научихме, че капитан Вестрит ще се оттегля, знаеш ли какво направи Комфри?

— Какво?

— Отиде в камбуза, взе капитанската чаша с кафе и си отри оная работа в ръба ѝ!

В сивите очи на Майлд сияеше възторг. С нетърпение той очакваше реакцията на Уинтроу.

— Ти отново ме дразниш! — Въпреки това върху лицето на Уинтроу бе изникнала ужасена усмивка. Това бе отвратително и прекалено възмутително, за да бъде истина: някой да прибягва до подобна постъпка като отмъщение на някой висшестоящ. И въпреки това… то беше забавно. И внезапно Уинтроу осъзна нещо. Да сториш това на свой познат би било злобно. Но с един непознат… Това ти даваше възможност да погледнеш към човека, който притежава правото да се разполага с живота ти, и да си припомняш допълнителния вкус, който ти си осигурил към кафето му… Уинтроу отмести поглед, удивен от широката си усмивка. Комфри действително бе сторил това.

— Екипажът винаги погажда номера на капитана и заместниците му. Не бива те да си мислят, че са богове, а останалите са просто тор под краката им.

— Искаш да кажеш, че те знаят за тези неща?

Майлд се ухили:

— Няма как да станеш моряк, без да знаеш. — Той изтръгна още няколко ноти и сви рамене. — Сигурно те просто си мислят, че на тях не се случва.

— В такъв случай никой не им казва — разясни Уинтроу.

— Разбира се, че не им казва. Кой би го сторил? — След още няколко ноти Майлд рязко спря. — Ти също не би го сторил, нали? Дори и след като става дума за твоя баща…

Морякът затихна, осъзнал, че е бил недискретен.

— Не, не бих му казал — отвърна Уинтроу. И, все така усмихнат, додаде с известно злорадство: — Главно, защото той ми е баща.

— Момче! Довлечи си задника обратно долу! — ревна гласът на Торг откъм палубата.

Уинтроу въздъхна.

— Бога ми, този човек притежава способността да усеща моментите, в които не се чувствам отвратително, и винаги бърза да коригира това.

Уинтроу поде дългото спускане. Майлд леко се приведе и извика подире му:

— Това беше прекалено дълго обяснение. Просто кажи, че той се е лепнал за задника ти като боя.

— Да, и това става — съгласи се Уинтроу.

— По-живо, бозайниче! — отново ревна Торг. Юношата се постара да заслиза по-енергично.

Късно през нощта, докато се унасяше в размисли за изминалия ден, Уинтроу имаше възможност да се почуди над себе си. Нима през днешния ден той наистина бе намерил чуждата жестокост за забавна и с усмивката си не бе одобрил унижаването на друго човешко същество? Къде се вместваше Са в тези прояви? Започна да го обзема вина, която юношата прогони; истинският жрец на Са не търпеше гузност. Тя само прикриваше. В действителност човек трябваше да открие същинския ѝ признак — онова, което го измъчва — и да го отстрани. Изтърпяването на вината с нищо не те правеше по-добър, а само изтъкваше дадено несъвършенство.

И Уинтроу оставаше да лежи сред мрака, замислен над същинската причина за смеха си. За пръв път от много години насам той се поколеба дали съвестта му не е прекалено крехка, щом тя не се е превърнала в бариера между него и останалите.

— Онова, което ни дели, не произтича от Са — тихо си каза той. Но той се унесе преди да успее да си спомни източника на този цитат. И дали изобщо това са думи от светите страници.

Първият от Пустите острови изникна пред тях едно ясно и студено утро. Пътуването на североизток бе представлявало и придвижване сред сезоните, от есента към зимата, от приветливо и меко време към вечен мъглив ръмеж. Пустите острови клечаха ниско на хоризонта. Те се виждаха не по обичайния за острови начин, а под формата на място, където вълните рязко се превръщат в бяла пяна и едри пръски. Тази суша беше ниска, равна, не повече от поредица скалисти плажове и пясъчни равнини, по някакво стечение на обстоятелствата издигнали се над морското равнище. Алтея бе чувала, че във вътрешността на брега се криели единствено пясъци и оскъдна растителност. Защо ли морските мечки бяха избрали тези места, за да определят своите партньори и да отглеждат малките си? Особено след като от години насам ловните кораби редовно пристигаха, за да убиват десетки от тях. Девойката присви клепачи, за да предпази очите си от пръски, и продължи да размишлява. Очевидно ставаше дума за някакъв смъртоносен инстинкт, който ги отвеждаше тук всяка година, достатъчно силен, за да заличи спомените от кръв и смърт.

Около пладне Жътвар се приближи откъм подветрената страна на островите. Там го очакваше откритието, че един от съперническите кораби вече е заел най-добрата позиция. Капитан Сичъл изпсува при тази гледка. От ругатните му човек добиваше впечатлението, че корабът и екипажът му сами са изтикали тук конкурентния Карлей. Във всеки случай котвите бяха спуснати; ловците започнаха да се подготвят. Преди няколко дни те бяха влезли в спор заради хазартните си игри и едва не бяха убили един от колегите си, когото бяха заподозрели в измама. Това не бе изненада за Алтея: всички те бяха озлобени грубияни. Редките възложения, отвеждали я в каютата им, се бяха оказали повече от достатъчни за изграждането на това ѝ впечатление. Поне сега щяха да получат възможност да изразходват натрупаната си заради дългото бездействие енергия. Пък дори и отново да се избиеха взаимно, нея това не я касаеше.

Или поне така бе смятала в началото. Подир спускането на котвите с нетърпение бе очаквала първия сравнително спокоен ден от много време насам: официално тя се водеше свободна от дежурство. Повечето от останалите моряци от вахтата ѝ спяха, а Алтея реши да се възползва от светлината и сравнително спокойното време, за да закърпи някои от дрехите си. Напоследък работата на мъждукащата светлина на фенера бе започнала да изморява очите ѝ. Застоялият въздух на трюма също не се отразяваше благотворно.

Тя си намери местенце на завет върху палубата. По някакво чудо в небето грееше слънце, успяло да се прокрадне край настъпващата зима.

Едва започнала да отрязва парчета за кръпки от най-захабения си чифт платнени панталони, тя чу помощника да реве името ѝ.

— Ател! — кресна той. Алтея скочи на крака.

— Тук съм, сър! — отвърна девойката, забравила дрехата, която се изтърси от скута ѝ.

— Приготви се да слезеш на брега. Ще помагаш на дерачите, не им достига един човек. Живо, живо!

— Слушам, сър — отвърна тя, защото това беше единственият възможен отговор. Но сърцето ѝ се сви. Чувствата не попречиха на бързината ѝ: девойката грабна дрехите си и бързо ги отнесе в трюма, където ги остави за неопределеното бъдеще. Подир това нахлузи филцови чорапи върху загрубелите си крака и си обу масивни ботуши — обраслите скали не биха проявили снизхождение към боси нозе. Накрая тя притисна шапчицата си към ушите и отново изтича на палубата. Точно навреме, защото лодките вече биваха подготвяни за спускане. Алтея скочи в една и зае място край гребло.

Моряците гребяха, а ловците стояха приведени срещу ледения вятър и нетърпеливо си разменяха усмивки. Те стискаха любимите си лъкове високо, за да ги предпазят от водата; импрегнираните колчани лениво се търкаляха в краката им, захвърлени на дъното на лодката. Алтея рязко наблягаше веслото, стараейки се да не изостава от другаря си. Лодките напредваха към скалистия бряг, всяка натоварена с моряци, ловци и дерачи. В една от тях младата жена разпозна Брашън. Може би той щеше да ръководи експедицията.

Във всеки случай тя реши да не му дава основание да я забелязва. Така или иначе щеше да работи с ловците и дерачите, нямаше да се налага пътищата им да се пресичат. За миг тя се замисли за задачата, която щеше да ѝ бъде възложена. Но от това любопитство нямаше полза. Много скоро щеше да узнае, така или иначе.

Конкурентният кораб бе заел най-добрата позиция, а неговите ловци бяха окупирали най-първия остров, с което го правеха недостъпен. По стара традиция екипажите на ловните кораби почитаха чуждата територия. Предишният опит ги беше научил, че противното води единствено до смърт и снижени печалби за всички. По тази причина островът, към който се насочваха лодките от Жътвар, беше свободен от човешко присъствие. Алтея знаеше, че сред песъчливите равнини те ще открият по-младите женски и тазгодишните малки. Те щяха да са се задържали там, за да се угояват със закъснелите пасажи риба и да трупат мазнина, която да им позволи да извършат дългото си пътуване.

Ловците и дерачите останаха в лодките, а гребците скочиха в плиткото, за да ги избутат на сушата. Те бяха разчели това си действие едновременно с поредната вълна, която спести част от труда им. Алтея стъпи на брега заедно с другите; подгизналите ѝ крака тромавееха сред хладината.

Там тя бързо откри, че задълженията ѝ ще включват всичко онова, което не се струва привлекателно на ловците и дерачите. Много скоро ѝ се наложи да понесе всички резервни лъкове, стрели, ножове и точила. Така отрупана, тя крачеше след ловците. Изненадваше я, че те и дерачите крачеха бързо и спокойно разговаряха помежду си на висок глас. Тя бе очаквала, че този лов ще изисква някаква потайност.

Върхът на първото възвишение ѝ предостави възможност да разгледа почти целия остров. Морските мечки се бяха проснали на купчини сред пясъка и дребните храсталаци. Тлъстите създания дори не благоволиха да удостоят с внимание изникналите ловци. Малкото от тях, които все пак си направиха труда да отворят очи, поглеждаха към пришълците с пълна липса на интерес.

Ловците избраха позициите си. Алтея бързо раздаде колчаните, които бе пренасяла до този момент. Тя остана далеч зад ловците, които започнаха да опъват лъкове и да подбират целите си.

И тогава смъртоносният дъжд от стрели започна. Поразените животни надаваха рев; някои от тях скачаха и правеха по няколко тромави крачки, преди да рухнат обратно, окончателно. И въпреки това създанията изглеждаха неспособни да свържат връхлитащите ги болка и смърт с изникналите над тях човеци. Избиването бе почти лениво; от ловците се искаше единствено да подбират нови и нови цели. Те се целеха в гърлата, където специално разработените да разкъсват наконечници засягаха артериите. Този метод запазваше кожите цели; и освен това предоставяше месо, което не е натежало от кръв. Тази смърт от кръвозагуба не беше нито бърза, нито безболезнена. До този момент Алтея не бе съзирала подобно клане, още по-малко в подобен мащаб. Това я отвращаваше, но въпреки това тя продължаваше да наблюдава, за да не се издаде. И се стараеше да не допуска отвратата върху лицето си.

Ловците се отнасяха делово към работата си. Веднага щом и последните стрели бяха изстреляни, те се отправиха към мъртвите скотове, за да ги съберат обратно. Дерачите ги следваха, връхлитащи като гарвани след битка. Повечето от оцелелите животни се бяха оттеглили, раздразнени от мятанията и ревовете на умиращите. Те все още не изглеждаха уплашени, само раздразнени от чудатото поведение на своите другари, нарушаващо почивката им.

Водачът на ловците раздразнено погледна към Алтея.

— Виж защо се бавят със солта — тросна се той. Като че лично тя имаше вина за това забавяне. Девойката тръгна с готовност, щастлива, че получава претекст да се отдалечи от противната сцена. Дерачите вече бяха пристъпили към работа: те отделяха кожите от мъртвите животни, прибираха сърца, езици и дробове, отстраняваха вътрешностите и оставяха тлъстото месо връз неотдавна представлявалата част от него кожа. А хитроумните чайки вече пристигаха на угощение.

Още при прекосяването на възвишението Алтея зърна срещу себе си моряк, който търкаляше бъчва със сол. Той беше едва първият от редица други; едва сега младата жена осъзна мащабите на задачата им. Бъчва подир бъчва биваше издигана към мястото на лова; край брега вече изчакваше и сал с празни бъчви. И това се случваше из целия остров. На борда на Жътвар бе останал само най-необходимият екипаж. Всички останали бяха впрегнати във великанската задача на разтоварване и пренасяне на бъчонки със сол и празни бъчви на сушата. И всичко това, осъзна тя, всички тези бъчви щяха да бъдат пренесени обратно, вече натежали от осолено месо или кожи. Корабът щеше да остане на котва край този остров, докато празните бъчви не свършеха.

— Ловците искат солта — обърна се тя към моряка. Той не си направи труда да отговори. Алтея се обърна и се затича обратно към своята ловна група. Стрелците вече се прицелваха към друга част от огромното стадо, а дерачите бяха приключили с половината от първоначалните животни.

Така започна един от привидно безкрайните кървави дни, които последваха. На Алтея все така се падаха задачите, които останалите смятаха за прекалено незначителни. Тя отнасяше сърца и езици до съответната им бъчва, като осоляваше всеки орган, преди да го прибере. Дрехите ѝ бързо се вмирисаха на кръв, вкоравени от множество съсирвания. Но това важеше за всички, слезли на брега…

Моряците, постъпили на борда като длъжници, бързо бяха запознати с касапските задължения. Парчетата жълтеникава мас биваха отделяни от месото и струпвани в чисти бъчви, за да бъдат отнесени обратно на кораба. Подир това труповете биваха обезкостявани, за да може месото им да бъде складирано колкото се може по-компактно: въпросното тъмночервено месо биваше осолявано и подреждано в бъчви редом с допълнителни слоеве сол. Кожите биваха очиствани от остатъчната мазнина и месо и на свой ред натривани със сол. Така те престояваха един ден, подир което моряците ги отръскваха, навиваха ги и ги привързваха, за да ги отнесат обратно на кораба. Касапските екипи бавно напредваха, оставяйки след себе си червеникави кости и купчини черва. Морските птици продължаваха да се гощават; техните крясъци се примесваха с подвикванията на убиващите и ревовете на убиваните.

Алтея се бе надявала, че с течение на времето тя ще привикне поне отчасти към противната работа, но с всеки изминал ден обкръжаващата я смърт ставаше все по-чудовищна. Девойката се опитваше да осъзнае, че това масивно избиване се повтаря година подир година, но не можеше. Дори камарите бели кости не можеха да я убедят, че миналата есен се е случвало същото. Затова тя престана да мисли за това и изцяло се съсредоточи върху работата си.

На брега бе издигнат временен лагер, на същото място като миналогодишния — в подножието на скално образувание, което моряците наричаха Дракона. Палатката представляваше обикновено платнище, което да пази от вятъра и да не му позволява да угаси огъня им, но поне предоставяше известна закрила. Сладникавата миризма на кръв и разкъсвано месо все още ги обгръщаше, но пак бе за предпочитане от тягостното зловоние на трюмовете.

За гориво на димящите огньове моряците използваха смолистите клонки на местната растителност и каквито късове отломки успееха да намерят. Над тези пламъци те имаха възможност да сварят дроб от морска мечка — пиршество, към което Алтея също се присъедини, радостна, че получава възможност отново да опита прясно месо.

В известни отношения тя се радваше на промяната в статуса ѝ. Сега тя работеше за стрелците и дерачите, отделно от екипажа. Тя определено не завиждаше на моряците за техните задължения, включващи изтърколването на тежките бъчви обратно по склона, през скалистия плаж и до лодките, които тепърва трябваше да бъдат откарани до кораба и отново разтоварени. Това беше изцяло физическа, съкрушителна работа. Подобен труд нямаше нищо общо с мореплаването, ала никой от екипажа на Жътвар не беше освободен от него. А възложенията на Алтея непрекъснато се променяха според прищевките на дерачи и ловци. Тя остреше ножове. Прибираше стрели. Осоляваше и подреждаше сърца и езици. Разпъваше кожи, осоляваше кожи, почистваше кожи и ги пристягаше на вързопи. Натриваше парчета месо със сол и ги подреждаше в бъчви. Редовното съприкосновение с кръв и сол би напукало ръцете ѝ немилостиво, ако не беше спасителното присъствие на животинска мас.

Поне времето се показваше снизходително към тях, студено и ветровито; но без онези съкрушителни дъждове, които бяха в състояние да разрушат и кожи, и месо. Това продължи до един следобед, когато изглеждаше, че облаците са започнали да кипят сред небето, бързо настъпващи от хоризонта. Вятърът се изостри. Но ловците все така убиваха, без да обръщат внимание на смрачаващия се небосвод. Едва появата на първите зърна градушка ги накараха да преустановят собствения си дъжд от смърт и с гневни викове да заръчат на дерачите и опаковчиците да побързат, преди месото, маста и кожите да са пострадали. В началото Алтея не проумяваше какво биха могли да сторят те, за да попречат на бурята, но бързо получи възможност да види. Почистените кожи биваха навити, пълнени с голям слой сол. Всички бяха впрегнати да работят като дерачи, касапи и вързопчии. Самата Алтея се озова стиснала нож, приведена над все още топъл труп, да прокарва острието по цялото протежение на тялото.

Тя бе съзирала тази процедура достатъчно пъти, за да се е отървала от по-голямата част от отвращението си. И все пак бе жегната от моментна отврата, породена от отделянето на меката кожа от дебелия слой мазнина. Животното беше топло и отпуснато; разтварянето на трупа му извика миризма на смърт и вътрешности. Алтея се напрегна. Широкото острие на ножа за одиране с лекота разделяше кожа от тлъстина, а свободната ѝ ръка поддържаше равномерен натиск върху меката кожа. Първият ѝ опит се оказа прекалено прибързан. Но подир това тя се отпусна и престана да мисли за онова, което прави, вместо това съсредоточавайки усилия върху качественото изпълняване. Следващата кожа се отдели лесно, като обелването на джамаилски портокал. Всичко опираше, осъзна тя, до мисълта за начина, по който животното е изградено; за местата, където кожата е тънка, и местата, където тя е дебела. И съсредоточията на мазнина.

По време на четвъртото си животно тя осъзна, че тази работа не само ѝ се удава, а и че е подходяща за нея. Алтея бързо се преместваше от труп на труп, престанала да мисли за кръвта и миризмата. Едно дълго разрязване, което да разтвори тялото, бързо одиране, последвано от бързо изваждане на вътрешностите. Сърцето и дробът биваха освободени с две бързи разсичания; останалото от червата се отделяше самичко. Най-труден се оказа езикът: сдобиването с него изискваше разтваряне на животинската паст и бъркането в нея, за да бъде изтеглен все още топлият и влажен орган. И отсечен. Ако езиците не бяха смятани за изключителен деликатес, Алтея с готовност би прескочила тази част от процедурата.

В един момент тя повдигна глава и се огледа сред градушката. Студеният дъжд я обсипваше с удари и ѝ влизаше в очите, но до този момент тя дори не бе го осъзнавала. Зад нея имаше цели три екипа касапи, които се опитваха да не изостават. Девойката бе оставила зад себе си дълга диря обработени трупове. В далечината един от ловците разговаряше с помощника. Ръката му посочи към нея; девойката се почувства уверена, че двамата разговарят именно за нея. Тя отново се приведе над работата си, а ръцете ѝ отново се раздвижиха. Няколко премигвания се постараха да отстранят напълнилите очите ѝ капки. Топлината на зараждаща се гордост прогони студа. Това беше мръсна, отвратителна работа, наложена от нещо, което надхвърляше обичайната алчност. Но въпреки това Алтея беше добра в това. Толкова време бе минало от момента, в който тя бе могла да каже това за себе си. Гладът ѝ за признание шокира и самата нея.

Настъпи момент, в който погледът ѝ не откриваше други животни за одиране. Тя бавно се изправи, раздвижила рамене, за да откърши болката от тях. Девойката обърса ножа в кървавите си панталони и протегна ръце пред себе си, за да позволи на дъжда да ги измие поне малко. Накрая тя обърса длани в един по-чист участък на ризата си и отметна прилепналата коса от челото си. Зад нея моряците се привеждаха над обработените от нея трупове. Един моряк търкаляше бъчонка със сол, а друг го следваше с празна бъчва. Мъжът със солта спря край нея, изправи бъчвата и погледна Алтея в очите. Това беше Брашън.

Тя се усмихна насреща му.

— Не беше зле, нали?

Той обърса лице и тихо отвърна:

— На твое място бих се старал да привличам колкото се може по-малко внимание. Маскировката ти не би издържала подробен преглед.

Съветът му я раздразни.

— Може би ако стана достатъчно добра, няма да ми се налага да се прикривам повече.

Изражението, споходило лицето му, съдържаше едновременно удивление и ужас. Той отвори бъчвата и раздвижи ръка в жест, който подканваше Алтея да започне да осолява кожите. Но в действителност думите му бяха:

— Ако тези двукраки животни заподозрат дори за момент, че си жена, всички те до един ще те използват, и то с по-малко съобразяване от онова, което те проявяват към тези скотове. Колкото и да си ценна като дерачка, те не биха видели причина да не те използват и като курва. Те ще смятат, че с идването си на този кораб ти си очаквала подобно отношение и си склонна да търпиш.

Нещо в искрения и настойчив глас я смрази далеч по-силно от ледените капки. В тона му имаше увереност, която не подлежеше на оспорване. И Алтея не каза нищо. Вместо това тя забърза да посрещне мъжа с голямата бъчва. Със себе си девойката носеше сърцето и езика от последната мечка. Тя се зае с новата си задача, като сведе глава в привидно старание да скрие лицето си от дъжда, и се постара да не мисли за нищо. И, иронично, в никакъв случай да не се замисля за лекотата, с която бе започнала да прогонва неприятните мисли.

Вечерта при завръщането си в лагера тя за пръв път получи възможност да разбере наименованието на скалата. Последната светлина на деня, процеждаща се откъм облаците, осветяваше Дракона в ужасяващ детайл. По-рано тя не бе различила чертите му, защото не бе очаквала да го види проснат по гръб, притиснал предни крайници към черната си гръд и заровил разперени криле в земята. Контурите на огромното тяло очертаваха мъчителна смърт — гледка, накарала Алтея да застине върху лекото възвишение, предоставило ѝ тази гледка, и да се взира ужасено. Кой бе оформил подобна гигантска скулптура? И защо те се настаняваха в подножието ѝ?

Светлината продължи да гасне, незабележима промяна, но достатъчна, за да превърне разядената скала в обичайна гледка, само смътно загатваща проснато създание. Алтея си отдъхна.

— Стряскащо е първият път, когато го видиш, нали? — отбеляза гласът на Релър.

Тя се сепна.

— Малко — призна Алтея и подир това раздвижи рамене в младежка проява на храброст. — Но пък си остава обикновена скала.

Релър снижи глас.

— Сигурен ли си? Някой път се покатери отгоре, за да огледаш. Онази част там, която прилича на предни лапи… тя обгръща ствола на стрела. Или каквото е останало от него. Не, момче, това си е истински драконов труп, погинал още в младините на света.

— Дракони не съществуват — навъси се Алтея.

— Нима? Внимавай да не изтърсиш подобно нещо пред моряците, които са посещавали Шестте херцогства. Аз също съм от тях и също съм виждал дракони. И то не един или два, а цяла фаланга, строени като ято гъски, във всички цветове, които можеш да назовеш. Два пъти съм ги виждал. Някои казват, че те са довели змиите, но това не е така. Бях виждал змии години преди това, далеч на юг. Днес ние често виждаме змии, затова тях никой не смята за несъществуващи. И когато плаваш колкото мен и посетиш толкова далечни места, ще научиш, че има много неща, които наистина съществуват, обаче само малцина са ги виждали.

Алтея се подсмихна скептично и дръпна долния си клепач:

— А виждаш ли корабчето?

— Проклето пале! — с неподправено раздразнение отвърна мъжът. — Мисли си, че като умее да дере, може да си позволява да се занася с възрастните.

И той се отдалечи.

Алтея го последва по-бавно. Тя си каза, че е трябвало да се представи като по-лековерна, за да съответства на ролята си на четиринадесетгодишен юноша, поел на първото си пътуване по море. Освен това тя не биваше да разваля удоволствието на Релър, ако искаше да си запази благосклонността му. Какво пък, в следващата му история тя щеше да се престори на заинтригувана. В крайна сметка той бе най-близкото нещо до неин приятел на борда на Жътвар.

Вивачия достигна четвъртото си пристанище в една късна есенна вечер.

Неговата светлина косо разкъсваше облаците, за да се излее върху града. В този момент Уинтроу се намираше на носовата палуба и прекарваше задължителния си час с Вивачия. Юношата стоеше облегнат на перилата до фигурата и се взираше в белокулия град, издигащ се над пристанището. Той мълчеше по обичайния начин, ала същината на това му мълчание бе започнала да се променя — не навъсена, а одобрителна. Вивачия благославяше Майлд с цялото си сърце. Откакто младият моряк бе предложил приятелството си на Уинтроу, момчето бе започнало да разцъфва.

Макар и още далеч от весел, Уинтроу бе започнал да придобива поне част от напереността, която се очакваше от един юнга. В началото на службата си на борда Майлд бе обичал да се шегува и да не пести веселието си. С превръщането си в моряк той бе изоставил тези лудории, както се полагаше. В сравнение с него Уинтроу бе постъпил далеч по-зле. Синът на капитана не бе могъл да скрие неохотата, с която постъпва към очакваните от него задължения. Той бе подминал или разбрал погрешно опитите на моряците да се пошегуват с него, а мълчаливият му дух определено не бе представлявал най-удачната подкана за разговор. Понастоящем той бе започнал да се усмихва, макар и на моменти, и добронамерено да отвръща на някои от подмятанията. И екипажът започваше да го приема. Сега моряците бяха по-склонни да го напътстват или да го предупреждават за грешки, които многократно биха усложнили работата му. Уинтроу се възползваше от всеки малък успех и овладяваше изискваното от него с бързината на ум, трениран да усвоява добре. Моментните похвали или прояви на другарство бяха започнали да събуждат в него усещане за принадлежност. Някои от екипажа вече разбираха, че добротата му и склонността му към размисли не са проява на слабост. Вивачия започваше да се обнадеждава.

Сега тя хвърли поглед към него. Няколко кичура от тъмната му коса се бяха освободили от опашката и се спускаха пред очите му. Със сепване тя осъзна, че е виждала този лик и преди — Ефрън Вестрит бе изглеждал по същия начин на тези години.

Тя се извърна и протегна ръка към него.

— Подай ми ръката си — тихо каза Вивачия. За нейна изненада момчето се подчини. Тя знаеше, че то все още изпитва известно недоверие към нея; че не е сигурно дали тя дължи произхода си на Са. Въпреки това Уинтроу протегна загрубяващата си длан към нея, а Вивачия я обгърна с огромните си пръсти. И двамата се превърнаха в едно.

Уинтроу виждаше през очите на дядо си. Ефрън бе обичал това пристанище и местния народ. Бляскавите бели кули и куполи изглеждаха още по-величествени и смогваха допълнително да изненадат погледа, защото принадлежаха на инак дребно поселище: местните жители, каймарите, живееха отвъд, под зелените стрехи на горите. Техните домове бяха малки, зелени и скромни. Те не оряха и не садяха, а се прехранваха с ловитба. Пътищата им не бяха покрити с настилка, обикновени междуселски пътеки, подходящи за пътуване пеш и за колички. И ако не беше пристанищният им град в Ноктестия остров, човек би ги сметнал за примитивни люде. Този малък град бе приел в себе си израз на всички техни инженерни инстинкти. В него нямаше повече от тридесет постройки — ако се изключеха сергиите, прищипали пазарната им улица, и дървените складове близо до кея. Но всяка една от постройките, изграждащи бялата сърцевина на града, представляваше същинско произведение на скулптурното изкуство. При всяко свое посещение тук дядо му бе слизал да се разхожда в града и да разглежда каменните лица на изобразените герои, стенописите и арките, върху които се виеха — едни от други неотличими — резбовани и истински растения.

— Това е образ, който ти си съхранявала у себе си, донесен от него… Сега разбирам… Тези творби са досущ като моите стъклописи. През моите витражи минава светлина, която осветява моето дело. А красотата на тази архитектура излъчва светлината на Са…

Той мълвеше думите с дъха си, почти недоловими дори за нейния слух. Но още по-озадачаващо от тях бе чувството, което той споделяше с нея — досег до единственото, което изглежда той ценеше повече от всичко друго, съзирано тук. Уинтроу не гледаше на умело резбованите фасади като на произведения на изкуството. За него те бяха израз на нещо, което Вивачия не можеше да разбере, сливане на търговец, кораб и търгуващи местни, което бе довело не просто до физическа красота, но и до… аркфория-Са. Тя не знаеше думата, можеше само да се опита да я осмисли. Въплътена радост… най-доброто от човека и природата, съчетано в постоянен израз… като проява на всичко, тъй щедро предоставено от Са. В момента Уинтроу изпитваше еуфория, каквато Вивачия не бе разпознавала сред никой друг от близките му. И тя внезапно разбра, че точно за това той е жадувал толкова силно. Жреците го бяха научили да гледа на света по такъв начин; бяха породили в него стремеж към неподправена красота и добрина. Той вярваше, че ориста му е да следва добротата, да я открива и възхвалява във всички форми. Да вярва в нея.

Вивачия бе възнамерявала да го напътства чрез споделяне. Вместо това тя се оказваше онази, която получаваше напътствия. За своя собствена изненада тя се отдръпна, нарушавайки целостта на сливането, което бе подела. Това беше нещо, което трябваше да осмисли с времето, може би в уединение. В тази мисъл отново разпозна влиянието, което Уинтроу оказваше върху нея.

Уинтроу получи разрешение да слезе на брега. Той знаеше, че то не е дошло нито от баща му, нито от Торг. Баща му беше отишъл на сушата още преди часове и бе отвел Торг заедно със себе си. По тази причина разрешението трябваше да е дошло от Гантри, първият помощник. Това объркваше Уинтроу. Той знаеше, че заместник-капитанът разполага с пълна власт над кораба и че трябва да се съобразява единствено със самия капитан. Но не смяташе, че Гантри изобщо е обръщал внимание на присъствието му. По време на цялото досегашно пътуване първият помощник почти не бе му обръщал внимание. И въпреки това името на Уинтроу бе поместено сред бройката на първата група моряци, получаващи разрешение да слязат на брега. Юношата откри, че сърцето му трепери от нетърпение. Този късмет беше прекалено добър, за да бъде подлаган на съмнение. При всяко спускане на котва край калсидски бряг Уинтроу с копнеж се бе взирал в сушата, но така и не бе получил възможност да стъпи на твърда земя. Сега дори самата мисъл за почва под краката му се струваше омайна. Подобно на останалите щастливци той се втурна към трюма, за да се преоблече, да се среши и наново да стегне опашката си. Ситуацията с дрехите му стана повод за известна нерешителност.

Преди отплаването Торг бе получил за задача да закупи необходимата екипировка за Уинтроу: Кайл не се бе доверил на сина си в закупуването на дрехи и оборудване. По тази причина момчето се бе сдобило с два ката платнени ризи и панталони, евтина направа. То подозираше, че Торг е платил доста по-ниска от обявената цена. И отпускарските дрехи, осигурени му от втория помощник, на свой ред усилваха това впечатление. Те бяха типични моряшки одежди: риза на широки райета и чифт черни панталони. Освен това не му бяха по мярка, защото Торг не си беше правил труда да уточнява размери. Най-силно в това отношение се проявяваше ризата, която можеше да приюти двама с телосложението на Уинтроу.

Разбира се, вместо нея юношата имаше възможност да облече жреческата си роба. Тя беше зацапана и захабена, намалила дължината си, за да предостави материал за множеството кръпки. Но ако Уинтроу избереше нея, с това щеше да оповести, че се смята за свещеник, а не за моряк. И щеше да изгуби позициите, до този момент спечелени сред екипажа.

Тази мисъл сложи край на двоумението му. Докато обличаше моряшката риза Уинтроу си каза, че тази постъпка не отрича жречеството му, а представлява обикновен практичен избор. Една поява сред жителите на този чудат град под формата на жрец на Са най-вероятно би му предоставила привилегиите на посрещане като бродещ жрец. Би било безчестно да посяга към подобно гостоприемство, след като той не пристигаше в качеството си на свещеник, а като обикновен моряк. И той побърза да отхвърли неприятното усещане, че напоследък е започнал да прави прекалено много компромиси, придаващи гъвкавост на морала му. И изтича да се присъедини към останалите от групата.

Първи щяха да слязат петима, сред които Уинтроу и Майлд. Комфри също беше сред тях. Юношата се улови, че не може да откъсне поглед от моряка, но и не може да го погледне в очите. Досами него стоеше мъжът, позволил си да се погаври по такъв начин с кафената чаша на баща му, а Уинтроу не можеше да определи дали да се чувства възмутен, или да си позволи да се развеселява. Комфри изглеждаше веселяк, който не спираше да се майтапи с гребците. Той носеше опърпано червено кепе, украсено с евтини месингови талисмани, а в усмивката му чернееше дупката на един липсващ зъб. Когато най-сетне забеляза, че Уинтроу го поглежда, морякът смигна на момчето и високо му предложи да го заведе до бардака.

— На тебе момичетата вероятно ще ти вземат само половин цена. Чувал съм, че те обичат млади мъже.

Макар и засрамен, Уинтроу се усмихна. Той вече разбираше, че зад голяма част от подмятанията се крие добронамереност.

Моряците откараха лодката до брега и я издърпаха в безопасност над линията на прилива. Краткият им отдих щеше да трае единствено до залез; двама от тях вече се оплакваха, че най-хубавите напитки и жени изниквали едва след здрач.

— Ти не ги слушай, Уинтроу — успокои го Комфри. — В град Крес човек може да си поживее добре във всеки един момент от деня; тези двамата просто са принудени да се осланят на мрачината. Лица като техните се нуждаят от всяка частица мрак, за да убедят някоя курва да ги приеме. Дръж се с мен и ще получиш възможност да прекараш почивката си добре.

— Трябва да свърша няколко неща — извини се Уинтроу. — Искам да разгледам стенописите върху залата Идиши и фреските на Стената на героите.

Останалите моряци го погледнаха любопитно, а Майлд попита:

— Откъде знаеш за това? Посещавал ли си Крес и преди?

Уинтроу поклати глава, едновременно горд и засрамен.

— Не съм. Но корабът е идвал. Вивачия ми разказа за тези места. Дядо ми ги е харесвал. Искам да ги видя и аз.

Настъпи пълно мълчание. Един от моряците леко раздвижи малкия си пръст в жест, който извикваше защитата на Са срещу тъмна магия. Отново Майлд бе заговорилият.

— Корабът наистина ли знае всичко, което капитан Вестрит е знаел?

Момчето леко сви рамене.

— Нямам представа. Но онова, което Вивачия избира да сподели с мен, е изключително ярко. Почти като мой собствен спомен.

Уинтроу заекна и замълча, неочаквано смутен. Той откри, че не му е приятно да разказва за това. Тази връзка между него и Вивачия представляваше нещо лично. Не, повече от лично. Интимност.

Мълчанието стана непоносимо. Този път Комфри беше този, който ги спаси.

— Не зная за вас, господа, обаче аз рядко получавам отпуск. И възнамерявам да се отправя към една определена улица, където и цветята, и жените цъфтят красиво. — Той погледна към Майлд. — Погрижи се двамата с Уинтроу да се върнете навреме. Не искам да се налага да ви търся.

— Не съм казвал, че и аз ще ходя с него! — възрази Майлд. — Плановете ми далеч не включват да разглеждам стени.

— Не ми е нужен пазач — додаде Уинтроу. В добавка той изрече мисълта, която според него ги тревожеше. — Няма да се опитвам да избягам. Давам ви думата си, че ще се върна на лодката далеч преди залез-слънце.

Изненаданите изражения на спътниците му издаваха, че те изобщо не са си помисляли за това.

— Разбира се — сухо отбеляза Комфри. — На Ноктестия остров няма къде да се скриеш, а и каймараните не са особено гостоприемни. Ние не се тревожехме за това, Уинтроу. Крес може да бъде опасен за сам моряк. Не просто юнга, а който и да е моряк. Трябва да отидеш с него, Майлд. Колко дълго ще се задържи той да разглежда стени така или иначе?

Майлд бе придобил изключително кисел вид. Думите на Комфри не бяха заповед, тъй като в корабната йерархия двамата се намираха на едно равнище. Но ако младият моряк подминеше тази идея, а Уинтроу се окажеше сполетян от някакви неприятности…

— Ще се справя — настоя юношата. — Не за първи път ще се озова в непознат град. Зная как да се грижа за себе си. Освен това с тези спорове само губим време. Ще ви чакам при лодката, много преди залез. Обещавам.

— Постарай се — заплашително рече Комфри, но настроението веднага се подобри. — Потърси ни в Моряшката улица, когато приключиш с твоите стени. След като започваш да се държиш като моряк, време е да изглеждаш като моряк. — Комфри посочи към татуировката върху ръката си, а Уинтроу се усмихна и тръсна глава. Морякът разпери длан пред носа си. — Не закъснявай.

Уинтроу знаеше, че ако сега му се случеше нещо, всички те щяха да изтъкнат настояването му да се отдели от тях. Беше малко смущаващо да види с каква бързина те го бяха изоставили. При отдалечаването си от лодката те крачеха заедно, но отвъд кейовете моряците се пръснаха като ято, за да се насочат към пивници и бардаци. За момент Уинтроу се поколеба, загледан с копнеж подире им. Те се смееха шумно и дружески се ръгаха в ребрата, докато обясняваха предстоящите си планове. Майлд се мъкнеше по петите им като обнадеждено куче, което неочаквано наведе Уинтроу на мисълта, че младият моряк е постъпил сред това братство едва отскоро, при появата на новия юнга, която да изтласка Майлд над дъното на корабната йерархия.

Но това не го притесняваше особено. Уинтроу знаеше достатъчно, за да разбере, че това му желание за принадлежност е нещо напълно естествено. Освен това, строго си напомни юношата, той бе запознат в достатъчна степен с ученията на Са, за да знае, че има моменти, в които човек трябва да се отдели от групата, в името на собственото си добро. Достатъчно лошо беше, че той не е укорил плановете им за пиянство и разврат. Опитът му да намери причини за това си премълчаване не се увенча с успех — това само би представлявало оправдание. Днес вечерта преди лягане Уинтроу щеше да размисли по-дълбоко над постъпките си. За момента му предстоеше да разглежда цял град, и то в рамките на няколко часа.

Дядовите спомени за разположението на града го напътстваха. В определен чудат смисъл възрастният капитан се разхождаше заедно с него — самият Уинтроу виждаше Крес за първи път, но същевременно можеше да забележи промените, настъпили през последните години. По време на разходката си той разпозна един продавач, излязъл да намести кошниците си с плодове. Уинтроу едва не се обърна към него по име, но в последния момент се усети и вместо това само му се усмихна. Коремът на търговеца определено бе наедрял през последните няколко години. На свой ред мъжът се взираше остро в непознатото момче, което накара Уинтроу да осъзнае, че усмивката му е била прекалено фамилиарна. Младият юноша побърза да се отдалечи.

На площада той спря, за да се вгледа удивено. За главен водоизточник на град Крес служеше артезиански кладенец. Струите му изригваха, обградени от обширен каменен басейн, и образуваха огромен воден купол. От този главен басейн се простираха канали, които отвеждаха водата към различно предназначение — за пиене, за поливане или за поене на животните. Всяко от по-малките корита бе украсено с образи, които издаваха целта му. Преливащите струи се оттичаха в канална система, която се губеше от погледа и най-вероятно отвеждаше до залива. Сред басейните личаха изображения на цветя.

Група млади жени, някои с малки деца, се възползваха от ясния и топъл следобед, за да перат. Уинтроу спря и се загледа в тях. Някои от по-младите бяха нагазили сред самата вода, повдигнали и пристегнали поли, и енергично отделяха мръсотията. Тези девойки се смееха и шумно разговаряха помежду си. По ръба на басейна бяха насядали млади майки, които също почистваха дрехи, но освен това държаха под око децата, които лудуваха край фонтана. Наоколо бяха пръснати кошове с мръсни или вече сушащи се дрехи.

В тази сцена имаше нещо тъй просто и същевременно толкова извечно, че Уинтроу едва не се насълзи. От манастира насам той не бе виждал хора тъй хармонично отдадени на работата и живота. Слънцето блестеше във водата и сред гладките коси на каймаранските жени и се отразяваше от влажната кожа на ръцете и краката им. Уинтроу продължаваше да се взира, защото тази картина на покой успокояваше напрегнатия му дух.

— Да не си се изгубил?

Той бързо се обърна. На тези думи би съответствал загрижен тон, ала те не бяха изречени по такъв начин. А погледите на двамата градски стражи не оставяха съмнение във враждебността му. Заговорилият беше брадат ветеран, който имаше побелял белег, спускащ се по бузата му. Другарят му бе по-млад, със съответстваща на работата му мускулатура.

Преди Уинтроу да е успял да отговори, въпросният по-млад стражник заговори:

— Брегът е натам. Там ще откриеш онова, което търсиш. — С палката си той посочи в посоката, от която Уинтроу бе дошъл.

— Онова, което търся? — повтори Уинтроу. Той започна да мести поглед между двамата в опит да разбере причината за студенината им. Какво бе сторил той, за да си навлече подобно отношение? — Исках да видя Фреската на героите и стенописите на залата Идиши.

— И пътьом — хапливо подметна първият пазач — ти реши да погледаш как младите жени се мокрят във фонтан.

На това Уинтроу не можеше да отговори.

— Самите фонтани са произведения на красотата… — поде той.

— Всеизвестен е интересът на моряците към произведенията на красотата. — Последните думи пазачът изрече с подчертан сарказъм. — Защо не вървиш да си закупиш няколко произведения на красотата във „Веещият се шал“? Кажи им, че Кентел те е изпратил. Може да получа комисионна.

Уинтроу смутено сведе поглед.

— Нямах това предвид. Наистина възнамерявах да разгледам фреските. — И след като никой от двамата не отговори, той додаде — Обещавам, че няма да преча на никого. И без това трябва да се върна на кораба си преди залез-слънце. Просто исках да поразгледам града.

По-възрастният присви устни. За момент Уинтроу реши, че пазачът премисля.

— А пък ние наистина смятаме, че ти трябва да си вървиш там, където ти е мястото. Пристанището е мястото, където моряците разглеждат града. Улицата за тези като теб може да бъде открита достатъчно лесно, дори самото ѝ име е „Моряшка“. Там ще намериш с какво да си запълниш времето. И ако не се насочиш натам веднага, млади ми друже, обещавам ти, че ще си имаш неприятности. С нас.

Уинтроу можеше да чуе забързаните удари на сърцето си. Самият той се затрудняваше да определи коя от двете изпитвани в момента емоции е по-силна, но когато заговори, в гласа си той чу гняв, а не страх.

— Добре, махам се — остро каза той.

И макар гневът да беше по-силен, за юношата пак бе трудно да обърне гръб на пазачите и да се отдалечи. По този гръб бяха плъзнали тръпки на очакване; всеки миг той очакваше да получи удар с къса тояга. Зад него не долетяха очакваните стъпки, а нещо по-лошо: презрителен смях и подигравателно подмятане от страна на по-младия. Уинтроу не реагира по никакъв начин, не се обърна и не ускори крачка, ала можеше да почувства как мускулите на шията му се напрягат от гняв. Дрехите ми, каза си той. Те не преценяваха мен, а дрехите ми. Не бива да обръщам внимание на обидите им. Това е нещо минало. Минало. След известно време той действително можа да забрави обидата.

При следващия ъгъл той се обърна и по нов маршрут се насочи обратно нагоре. Бе подминал думите им, но нямаше да позволи на отношението им да го спре. Той възнамеряваше да разгледа залата Идиши.

Известно време крачките му бяха безцелни, защото дядо му не беше идвал в тази част на града. На два пъти той бе спиран от местни жители — първо от момченце, продаващо билки за пушене, а подир това (и далеч по-стряскащо) и от жена, която предлагаше да му се отдаде. До този момент Уинтроу не беше получавал предложения за подобна търговска размяна, а ситуацията бе влошена от язвите, обградили лицето на жената. Наложи му се учтиво да отклони поканата ѝ, но когато и след втория опит тя не схвана намека, а само смъкна цената допълнително и обеща да му позволяла всичко, което той предпочитал, Уинтроу се принуди да бъде прям.

— Нямам никакво желание да се докосвам до тялото или до болестта ти — каза ѝ той. И едва впоследствие осъзна колко жестоко е прозвучала откровеността му. Той би се извинил, но жената не му предостави тази възможност, а го заплю и избяга. Уинтроу продължи пътя си, осъзнавайки, че тази среща го е разтърсила далеч повече от сблъсъка с пазачите.

Най-сетне той се озова в центъра на града. Тук улиците бяха павирани; всички постройки, чиято фасада бе обърната към тях, бе украсена по съответстващия начин. Очевидно това бяха обществените сгради на Крес, където се изготвяха закони, разглеждаха се дела и биваха сключвани по-крупните сделки. Юношата крачеше бавно, разглеждащ; той често слизаше на улицата, за да разгледа някоя от постройките. Тукашните каменни арки бяха едни от най-удивителните произведения, съзирани от него.

В разходката си той достигна до един малък храм на змиебога Одава. И тукашната постройка притежаваше традиционните кръгли врати и прозорци. Това бе едно от превъплъщенията на Са, към което Уинтроу не изпитваше особена симпатия. Той никога не бе срещал следовник на Одава, който да признае, че това божество не е нещо повече от отделен елемент на бляскавото лице на Са. И въпреки това изящната постройка загатваше за божественото и за множеството пътища, по които людете се отправяха към него. А и този храм бе издигнат със завидно умение: ръката почти не можеше да долови фугите между отделните каменни блокове. Известно време юношата остана неподвижен, протегнал съзнанието си към структурата на сградата, както бе учен. В нея той откри могъщо единство, почти органично в своята хармония. Това го накара удивено да поклати глава. Той дори не забеляза групата мъже в бели роби, препасани със зелено и сиво — те бяха изникнали от вратата зад него и трябваше да го заобикалят, с раздразнени погледи.

След време Уинтроу се опомни. И осъзна, че следобедът отлита далеч по-бързо от очакваното. Вече не оставаше време за губене. Той спря една възрастна жена и любезно се осведоми за местонахождението на залата Идиши. Старицата се отдръпна на няколко крачки от него, преди да отговори, и то под формата на неопределен жест, загатващ само обща посока. Въпреки това Уинтроу ѝ благодари и забърза натам.

Улиците в тази част на града бяха по-оживени. Неведнъж юношата улавяше чудатите погледи, които му хвърляха местните. Очевидно дрехите му го издаваха като чужденец. Той им се усмихваше и им кимаше, без да спира, прекалено забързан.

Залата Идиши бе поместена сред вдлъбнатина, която я обгръщаше като длан. Уинтроу получаваше възможност да я разгледа отвисоко. Свежата гора зад нея допълнително подчертаваше белотата на купола и колоните. На живо контрастът между естествената растителност и целенасочените щрихи на сградата бе смайващ.

Юношата стоеше запленен; това беше образ, който той искаше да отнесе със себе си завинаги.

От постройката влизаха и излизаха хора, повечето облечени в скъпи тежки роби в синьо и зелено. Дори и уреден спектакъл не би могъл да съдържа подобна красота.

Той смекчи съсредоточението на погледа си и няколко пъти вдиша дълбоко. Той се подготвяше да огледа сцената пред себе си в пълна концентрация.

Попречи му тежка ръка, притиснала рамото му.

— Ето го пак нашето моряче — отбеляза гласът на младия пазач. Уинтроу не можа да се обърне към него, защото се оказа блъснат на земята. Ветеранът поклати глава, почти тъжно:

— Изглежда ще трябва да се уверим, че друг път няма да се заблуждава — отбеляза той. Междувременно едрият отново се приближаваше към Уинтроу.

В думите на по-възрастния се бе долавяла заплашителна мекота, накарала момчето да настръхне. Още по-стряскащи бяха тримата минувачи, спрели да гледат, без да си правят труда да се намесят. Умоляващият му поглед не откри вина в очите им — те просто се интересуваха от онова, което предстоеше.

Момчето побърза да скочи на крака и започна да отстъпва.

— Никому нищо не съм сторил — възрази то. — Просто исках да видя залата Идиши. Дядо ми я е виждал…

— Ние не обичаме водни плъхове да щъкат по улиците ни и да се заглеждат в съгражданите ни. Тук в Крес не допускаме проблеми.

Уинтроу не обърна внимание на по-възрастния пазач, а се извърна с намерението да се стрелне. С един скок мускулестият страж го догони, сграбчи го за яката и го разтърси. Замаян и полузадушен, Уинтроу усети как краката му се отделят от земята. В следващия миг той вече летеше, злобно захвърлен. Юношата успя да се претърколи при падането си. Един стърчащ камък от настилката блъсна ребрата му, но не достатъчно силно, за да ги счупи. Той успя да се надигне почти веднага, ала не достатъчно бързо, за да се измъкне. Уинтроу отново се оказа издигнат и хвърлен към пристанището.

Този път той се сблъска с ъгъла на някаква постройка. Сблъсъкът раздра кожата на рамото му, но го остави на крака. Уинтроу се затича залитащ, последван от ухиления и неумолим страж. По-възрастният войник ги следваше почти лениво, като продължаваше да говори. На момчето се струваше, че думите на оногова са насочени не толкова към жертвата им, а представляват обяснение към местните, които се спираха да гледат.

— Ние нямаме нищо против моряците, стига те да се навъртат около пристанището, където им е мястото. Ние се опитахме да бъдем добри с теб, хлапе, защото си още хлапак. Ако беше отишъл на Моряшката улица, сигурен съм, че щеше да останеш доволен. Сега пак ще се озовеш на пристанището, само че щеше да ни спестиш много усилия, а на себе си много рани, ако ни беше послушал.

Разумността в тона на възрастния смогваше да бъде по-ужасяваща от ефикасността на колегата му. Въпросният млад пазач беше бърз като змия. По някакъв начин той отново успя да докопа яката на Уинтроу; този път той хвърли момчето по начина, с който куче захвърля уловен плъх, и го блъсна в поредната каменна стена. Юношата си удари главата; за момент пред очите му притъмня. Устата му се пълнеше с кръв.

— Не съм моряк — изтърси той. — Аз съм свещеник. Жрец на Са.

Мускулестият се изсмя, а другарят му поклати глава в престорено съжаление.

— Това те прави още и еретик. Нима не знаеш, че поклонниците на Одава не обичат онези, които представят техния бог като част от друго божество? Канех се да кажа на Флав, че си получил достатъчно, но сега ми се струва, че още няколко блъсвания ще се отразят добре на просветлението ти.

Ръката на пазача за пореден път сграбчваше яката на Уинтроу и го принуждаваше да се надигне. Паникьосан, юношата изхлузи чело през широкия отвор и изви и ръце. Той буквално се изтърси от ризата, която войникът издигаше. Приливът на страх му позволи да се приземи на крака и да се стрелне още в същия момент. Зяпачите прихнаха да се смеят. Уинтроу можа да зърне изненаданото лице на едрия пазач и присмехулния лик на възрастния му колега. Смехът на ветерана и гневният крясък на бабаита полетяха подире му, само че в този момент Уинтроу вече бе набрал скорост. Красивата архитектура, до скоро тъй пленителна, сега се бе превърнала в нещо, застанало на пътя между него и кораба. Широките и прави улици, по-рано приветливи, сега изглеждаха проектирани с цел да го изложат пред погледите на преследвачите и да го лишат от скривалища. Уинтроу прелиташе край минувачите, които от своя страна се отдръпваха от него и любопитно се взираха подире му. Гол до кръста, той продължаваше да тича, без да се обръща.

Когато улиците се стесниха и започнаха да се вият сред редици дървени складове и занемарени кръчми и бардаци, Уинтроу забави ход и се огледа. Ателие за татуировки. Евтина бакалия. Кръчма. Друга кръчма. Юношата се вмъкна в една пресечка, без да обръща внимание на отрупалия я боклук. Някъде в средата ѝ той спря и се облегна на един праг, за да си поеме дъх. Гърбът и рамото му пламтяха на мястото на разкъсването. Един предпазлив допир показа, че устата му е започнала да се подува. Цицината на главата му не представляваше нищо сериозно.

За един отвратителен момент Уинтроу се замисли за пазача — колко ли сериозно бе възнамерявал той да го нарани? Дали бабаитът си бе поставил за цел да му разбие черепа? Щеше ли да продължи да налага жертвата си до смърт, ако тя не бе му избягала? Той бе чувал за моряци и чужденци, на които градската стража давала урок, включително и в Бингтаун. Тази процедура ли имаха предвид? До този момент юношата винаги бе смятал, че подобни неща се случват само на онези, които са пияни или проявяват някакво друго недопустимо държание.

Ала днес това бе сполетяло и него. Защо?

— Защото бях облечен като моряк — тихо си каза той. Това доведе една ужасяваща мисъл: случилото се може би представляваше наказание от Са, задето той не бе облякъл жреческата си роба. Уинтроу се бе отрекъл от Са, а в отговор Са бе оттеглил своята закрила. Така той наказваше недостойните. Така децата и суеверните говореха за Са, като за поредното човешко същество, чиито по-големи мащаби му предоставят по-голяма жестокост. Не. Не това трябваше да научи Уинтроу от станалото. Но какъв беше урокът? Вече освободен от опасност, умът му с готовност се впусна в познатото упражнение. Всяка случка, без значение колко ужасяваща, съдържаше в себе си някакво поучение. Стига човек да не забравяше това, духът му оставаше в състояние да надвие всичко. Единствено когато той се откажеше и започнеше да вярва, че вселената не е нищо повече от хаотична сбирщина злощастни и жестоки събития, духът му можеше да бъде сразен.

Отдихът започваше да връща силите му. Гърлото на Уинтроу бе пресъхнало, само че той не се чувстваше достатъчно възстановен, за да потърси вода. Вместо това юношата прогони тази нужда от съзнанието си и подири центъра на спокойствието си. Бавни и дълбоки вдишвания приканваха по-широко разбиране. Осъзнаване, което щеше да го споходи, недокоснато от изкривяването на възприятия. Какво трябваше да научи от случилото се? Какво трябваше да запомни?

Мисълта, изникнала сред съзнанието му, го шокира. С неопровержима яснота Уинтроу разбра собствената си наивност. Той бе съзрял красотата на града и я бе възприел като въплъщение на душевността на местните жители. Бе пристигнал тук с очакването да бъде приветстван под светлината на Са. Тази предварителна представа бе заменила осмислянето му до степен, накарала го да подмине очевидните предупреждения. Та нали самите му другари го бяха предупредили. Враждебността на градските стражи също бе послужила за предупреждение. Както бяха послужили и недружелюбните погледи на местните жители… Уинтроу бе постъпил като прекалено доверчиво дете, приближаващо се към ръмжащо куче. Вината за ухапването принадлежеше изцяло на него самия.

Обгърна го вълна от отчаяние, каквото той никога не бе изпитвал до този момент. Появата ѝ изненада Уинтроу, а нейният напор го разтърси. Той беше безнадежден. Безнадежден. Той никога нямаше да се върне в манастира си, никога нямаше да се върне към живота на вглъбеност, който така му липсваше. Той щеше да се превърне в един от мнозината, на които се натъкваше непрекъснато: от хората, убедени, че всички останали са техни врагове и че единствено възможността за облага пораждаше приятелство или обич. Толкова често той бе чувал подигравки към идеала на Са, който твърдеше, че всички са създания на доброто и красивото. Ала сега Уинтроу трябваше да си зададе горчив въпрос — къде беше добротата в младия пазач, който с такова стръвно удоволствие бе пристъпил към задълженията си днес? Къде беше красивото в онази жена с покрити от язви устни, която бе искала да легне с него срещу заплащане? Той се чувстваше млад и глупав, непоправимо наивен. Глупак. Обикновен глупак. Болката от тази обида успешно се съревноваваше с тази на раните му. Той стисна очи, за да я прогони. В този момент му се искаше да се озове другаде. И на мястото на друг човек, който не се чувства по този начин.

Подир момент той отвори очи и се надигна. Най-лошото бе, че тепърва му предстоеше да се завърне на борда. Дори едно завръщане сред покоя на манастира би го затруднило в настоящото му състояние. А да се върне обратно сред глупавите остроти на борда на Вивачия, сред злорадата жестокост на Торг и киселата злоба на вечно неудовлетворения си баща — за него това доближаваше непоносимото. Ала каква беше алтернативата? Да се скрие тук, да остане в Крес като някакъв презрян и беден вагабонтин? Той въздъхна тежко, но това не го облекчи. От края на уличката можеше да види, че слънцето наближава залеза си. Времето, така притискало го да бърза, сега се влачеше неумолимо. Уинтроу реши да потърси моряците от екипажа на Вивачия. Нищо друго в Крес не го интересуваше.

Той закрачи, все така гол до кръста, без да обръща внимание на ухилените взирания и подмятания, касаещи пресните рани. По пътя си Уинтроу се натъкна на група мъже, очевидно моряци от друг кораб. На главите си всички те носеха кърпи — някога бели — с изрисувана черна птица. Те се смееха и си подмятаха дружески обиди, насочени към една от кръчмите.

— Бедничкото — с престорено състрадание възкликна един от тях, когато видя Уинтроу. — Хем те прогонила пачаврата, хем ризата забравила да ти върне!

Това остроумие спечели одобрението на другарите му, които започнаха да се превиват от смях. Уинтроу ги отмина.

След поредния ъгъл той се увери, че е открил Моряшката улица. Не само „Веещият се шал“ се намираше тук, с табела, изобразяваща обгърната единствено с шал жена, който палавият вятър отдипляше: табелите на околните заведения притежаваха същия стил. Тяхната прямота загатваше, че собствениците им не се осланят на грамотни моряци.

Тук нямаше единствено кръчми и публични домове, разбира се. На една сергия се предлагаха талисмани, еликсири и амулети: сушени мехури, които би трябвало да предпазват от удавяне; прах от рог, който гарантираше мъжественост; вълшебни масла, които да умилостивят развилнялото се време. При минаването си покрай тази сергия Уинтроу хвърли състрадателен поглед към наивните купувачи. По-надолу насред улицата бе очертан ринг, в който звероукротител предлагаше на желаещите да се борят с мечока му. Наградният фонд представляваше кесия злато. Макар и с намордник и с изпилени нокти, животното пак изглеждаше заплашително. Къса верига сковаваше задните му лапи; друга, още по-масивна, съединяваше нашийника му и ръката на стопанина. Мечокът се движеше постоянно, като неспокойна планина, а очичките му непрекъснато обхождаха тълпата.

Що за идиот би приел подобно предизвикателство, почуди се Уинтроу. И в следващия момент със свито сърце забеляза ухиления Комфри, облегнат на един от другарите си, да разговаря със звероукротителя. Наоколо вече се събираше малка тълпа зяпачи, предимно моряци, които оживено се обзалагаха помежду си.

Уинтроу се изкушаваше да се отдалечи и да потърси Майлд. Но тогава различи и него сред обзалагащите се. Не му оставаше друго, освен да се присъедини към тях.

Младият моряк го забеляза и му се усмихна:

— Идваш точно навреме, Уинтроу. Комфри ще се бори с мечока. Заложиш ли, ще си удвоиш парите. — И той се приведе по-близо до Уинтроу. — Сигурна работа. Вече видяхме как един лудак спечели. Той просто се качи на гърба на рунтавия и животното веднага отстъпи. Мечкарят не искаше да пуска друг да се бие след това, обаче Комфри настоя.

Неочаквано той се вторачи в Уинтроу.

— Къде ти е ризата?

— Изгубих я, докато се сражавах с градските стражи — отвърна Уинтроу. Той почти успя да вложи шеговитост в тона си, затова остана наскърбен от лекотата, с която Майлд прие думите му. Но в следващия момент той долови миризмата на дъха му. И го видя да дъвче нещо. Киндин. Очите на младия моряк блестяха. Това осъзнаване смути Уинтроу. Този наркотик бе забранен на борда на кораба, защото под негово влияние човек ставаше прекалено безгрижен; ако Майлд се върнеше все още под влиянието му, щеше да си навлече неприятности.

Уинтроу искаше да го посъветва да бъде внимателен, но не можеше да открие начин, по който да подреди думите си.

— Просто исках да се отбия при вас и да кажа, че приключих с разглеждането на града и ще ви чакам в лодката.

— Чакай. Остани. — Другото момче го сграбчи за ръката. — Остани да гледаш. Ще съжаляваш, ако изпуснеш веселбата. И сигурен ли си, че не искаш да заложиш някоя и друга монета? По-добро съотношение няма да намериш. Мечокът е уморен. Трябва да е уморен. Вече се би шест пъти.

— И последният спечели? — попита Уинтроу, принуден от любопитството си.

— Именно. Щом той се покатери на гърба на мецанкото, животното се сви като спяща котка. Да беше видял как се мръщеше звероукротителят, докато плащаше. — Майлд го хвана под ръка. — Последните си пет меднички съм заложил. А Комфри, естествено, е турил доста повече. По-рано той извади късмет с картите. — Другият отново го погледна. — Сигурен ли си, че не искаш да заложиш? Всички залагат на Комфри.

— Аз нямам дори риза, какво остава за пари — изтъкна Уинтроу.

— Да. Прав си. Както и да е… Гледай, започват!

Комфри усмихнато помахваше към другарите си и пристъпваше в очертанията на ринга. Очевидно това представляваше знак за животното, което веднага се изправи на задни лапи. Заради веригите мечокът напредваше тромаво, с малки крачки. Морякът направи лъжливо движение и се хвърли в противоположна посока, с намерението да мине край мечока и да го нападне в гръб.

Ала мъжът не получи шанс да изпълни замисъла си. С лекота, издаваща наличието на дресировка, мечокът се извърна и блъсна моряка. Мощните предни лапи притежаваха далеч по-голям обхват, отколкото Уинтроу бе очаквал. Ударът повали Комфри по лице.

— Ставай! Ставай! — закрещяха другарите му. Уинтроу осъзна, че също е започнал да крещи заедно с тях. А мечокът продължаваше да се движи, отпуснат на четири лапи.

Комфри отдели лице от прашната улица. От носа му се стичаше кръв, но виковете на останалите моряци окуражиха претендента. Той рязко скочи на крака и отново се хвърли към мечока.

Но звярът се надигна, масивен като стена. Една протегната лапа приветства главата на преминаващия Комфри. Този път морякът отхвръкна назад и се стовари по гръб, отскачайки от мръсотията. Уинтроу потръпна и се извърна.

— С него е свършено — простена той към Майлд. — Най-добре да го отнесем до лодката.

— Глупости. Той ще се надигне. И ще успее. Хайде, Комфри, това е един проскубан мечок. Ставай, човече!

Останалите моряци от Вивачия също крещяха. Едва сега Уинтроу различи дрезгавия глас на Торг сред тълпата. Очевидно помощникът също бе освободен и се беше присъединил към другарите си. Юношата бе споходен от увереност, че Торг непременно ще отправи някакво остро подмятане за липсващата му риза. В този момент му се искаше да не е слизал от кораба. Ама че бедствия му беше докарал този ден!

— Връщам се на лодката — обърна се той към Майлд. Другият не го погледна, само стисна ръката му.

— Чакай, той се надига. Казах ти, че ще се надигне. Точно така, Комфри, ще се справиш!

Уинтроу се съмняваше, че Комфри е чул нещо от крясъците на другарите си. Претендентът все още изглеждаше замаян, по-скоро движен от инстинктите си и с намерението да се отдръпне. Ала в мига на раздвижването му животното отново се нахвърли отгоре му и го сграбчи в истинска мечешка прегръдка. Отстрани гледката изглеждаше забавна, само че болезненият вик на Комфри загатваше пропукващи ребра.

— Предаваш ли се? — изкрещя звероукротителят. Морякът започна да кима енергично: не му беше останал дъх да говори.

— Пусни го, Слънчо. Пусни! — нареди мечкарят. Животното се подчини и покорно се отдалечи, за да седне в ъгъла на очертанията. Там то започна да клати муцуна, като че ли приемаше полагащите му се поздрави от тълпата.

Само дето никой не ликуваше.

— Всичките си пари бях заложил! — кресна един моряк. И промърмори нещо за мъжествеността на Комфри, което не бе свързано с току-що протеклата битка.

— Не беше справедливо! — додаде друг. Това беше преобладаващото настроение сред залагалите, само че никой от тях не можа да посочи причина за несправедливостта. Самият Уинтроу би могъл да го стори, но той избра да не излага подозренията си, а вместо това се приближи да помогне на Комфри да се изправи. Майлд и останалите бяха прекалено заети да скърбят над загубите си.

— Ти си жалък гъз, Комфри! — подвикна Торг. — Една окована мечка не можа да повалиш.

Още няколко кисели подмятания се присъединиха към мнението му — моряците от Вивачия не бяха единствените изгубили.

Комфри се надигна, задавен, и се извърна встрани, за да изплюе кръв. Едва сега той разпозна Уинтроу.

— Почти го бях спипал — обясни той. — За малко. Изгубих всичко, което спечелих по-рано. Мамка му. Само да бях малко по-бърз. — Мъжът отново се задави и се оригна бирено. — Почти спечелих.

— Не мисля така — тихо каза Уинтроу, по-скоро на себе си. Но Комфри го чу.

— Наистина му се размина на косъм, хлапе. Ако бях малко по-нисък и по-бърз, всички щяхме да се връщаме на борда с натежали джобове. — Той обърса кръвта от лицето си с опакото на ръката.

— Не мисля — повтори Уинтроу и за негова утеха додаде — Смятам, че е било нагласено. Мъжът, който е спечелил преди теб, е бил човек на мечкаря. Те показват нещо, което изглежда, че кара животното да се предаде, само че в действителност то е било дресирано да очаква точно нещо подобно. И когато някой се опита да го стори, мечокът знае как да реагира. Затова ти не успя. Вината не е твоя, Комфри. Беше номер. Ела, да се връщаме на кораба. — Той прегърна моряка през рамо.

Ала Комфри рязко се извъртя.

— Хей, мечкарю! Ти мамиш! Ти измами мен и приятелите ми! — Настъпи сепната тишина, сред която Комфри оповести: — Искам си парите обратно.

Звероукротителят тъкмо събираше печалбите си и се канеше да си върви. Той не отговори, а отново взе веригата на животното. И щеше да си отиде необезпокояван, въпреки вика на Комфри, ако неколцина моряци от друг кораб не бяха пристъпили пред него.

— Истина ли е? — попита един. — Наистина ли е нагласено?

Мечкарят хвърли бърз поглед към разгневените зяпачи.

— Не, разбира се! — навъси се той. — Как би могло да е нагласено? Видяхте човека, видяхте мечока! Те бяха сами на ринга. Той си плати за шанс да се бори с мечока и изгуби. Няма нищо скрито!

В известен смисъл думите му бяха искрени. Уинтроу очакваше, че моряците неохотно ще се съгласят. Но той не бе взел предвид изпития от тях алкохол, нито прахосаните пари. Щом вероятността от измама бъдеше спомената, едно обикновено отричане нямаше да ги убеди. Един, по-чевръст от останалите, неочаквано каза:

— Къде отиде онзи, който спечели по-рано? Той твой приятел ли е? Мечокът познава ли го?

— Как бих могъл да зная къде е? — тросна се мечкарят. — Сигурно харчи парите, които спечели.

Сянка на притеснение пробяга по лицето му; той отново се огледа, сякаш търсеше някого.

— Аз мисля, че мечокът е бил дресиран — гневно заяви нечий глас. За Уинтроу това представляваше най-очевидният и, в този контекст, най-глупавият аргумент.

— Битката не беше честна. Искам си парите — рече друг. Почти веднага този иск бе подет от останалите събрани. Мечкарят напразно се огледа; сред тази тълпа той нямаше съюзници.

— Казахме, че си искаме парите! — изтъкна Торг. Той пристъпи до мечкаря и доближи лицето си до неговото. — С Комфри служим на един кораб. Да не си мислиш, че ние просто ще стоим и ще гледаме как един измамник му задига спечелените с труд пари? Ти изложи и измами нашия другар, а Са да ме тръшне, ние не търпим подобни неща.

Подобно на повечето побойници, той умееше да амбицира околните.

— Или мислиш, че не бихме могли просто да си ги вземем, ако решиш да не ни ги дадеш? — додаде вторият помощник.

Звероукротителят се намираше в незавидна ситуация и сам осъзнаваше това. Той местеше поглед около себе си във видимо очакване да види някакъв компромис.

— Ето какво — рязко каза той. — Нито аз, нито мечокът сме използвали измама. И мисля, че повечето от вас осъзнават това. Но въпреки това аз ще проявя щедрост. Всеки от вас, който поиска, ще може да се бори с мечока безплатно. Ако вашият човек спечели, ще ви изплатя всичките предишни залози. Ако изгуби, ще си задържа парите. Това справедливо ли ви се струва? Давам ви шанс да си върнете парите.

След кратко мълчание тълпата замърмори одобрително. Кой ли глупак щеше да се изправи срещу мечока сега, почуди се Уинтроу.

— Върви, Уин — предложи Комфри и блъсна момчето напред. — Ти си бърз и дребен. Просто трябва да се стрелнеш край него и да му се покатериш на гърба.

— Не, благодаря. — Със същата бързина Уинтроу зае предишното си място. Но неколцина от околните бяха чули думите на колегата си; друг моряк се обади:

— Да, нека юнгата да се пробва. Той е повратлив и бърз. Бас държа, че ще може да се хлъзне край мечока и да ни спечели парите обратно.

— Не — повтори Уинтроу по-високо, само че гласът му остана погълнат от шумно изразяваното съгласие. Вече не само собствените му другари го насърчаваха, а и останалите моряци.

Със залитащата си походка Торг се приближи до него. Той миришеше на бира.

— Тъй значи — изсумтя помощникът. — Смяташ, че ще можеш да ни върнеш парите? Аз лично се съмнявам. Но пък защо да не опиташ. — Торг сграбчи ръката му и го повлече към очертанията. — Нашият юнга иска да се пробва.

— Не — остро прошепна Уинтроу в отговор. — Не искам.

Торг се навъси насреща му.

— Просто се стрелни край него и скочи на гърба му — обясни той с пресилено търпелив глас. — За мършав съсел като теб това не би представлявало проблем.

— Няма да го направя — високо каза Уинтроу. Отвърна му смях, а лицето на Торг потъмня от гняв.

— Напротив — каза той.

— На хлапето не му стиска — долетя нечий отчетлив глас.

Звероукротителят бе отвел животното си обратно на ринга.

— Е, момчето ще опита ли?

— Не! — отвърна високо Уинтроу, а Торг заяви решително:

— Да, ще опита. Просто му трябва малко време. — Той се извъртя към Уинтроу и започна да съска. — Излагаш всички ни. И кораба си! Върви и ни спечели обратно парите.

Уинтроу поклати глава.

— Щом си толкова настоятелен, върви ти. Аз не съм толкова глупав, че да се бия с мечка. Дори и да успея да притичам край животното и да скоча на гърба му, нищо не гарантира, че то ще се предаде.

— Аз ще се пробвам! — предложи Майлд с блеснали очи.

— Не, Майлд, недей — възрази другото момче. — Глупаво е. Ако не беше киндинът, ти сам би се осъзнал. Щом Торг иска, нека той го стори.

— Аз съм прекалено пиян — спокойно призна Торг. — Хайде, Уинтроу. Покажи ни, че ти стиска. Докажи, че си мъж.

Уинтроу погледна към мечока. Това беше глупаво. Той знаеше, че това е глупаво. Нима трябваше да се доказва точно пред Торг.

— Не. — Той изрече думите категорично. — Няма да го направя.

— Момчето не иска, а аз също не искам да стоя тук цял ден. Парите си остават за мен, момчета. — Мечкарят сви рамене и се усмихна широко.

Някой от тълпата се изказа остро по адрес на целия екипаж на Вивачия.

— Чакай. Аз ще опитам. — Това отново беше Майлд, все така ухилен.

— Майлд, не го прави! — умолително каза Уинтроу.

— Че защо пък не? Мен не ме е страх. Освен това някой трябва да ни върне парите. — Той нетърпеливо се раздвижи. — Не бива местните да си мислят, че на борда на Вивачия служат страхливци.

— Недей, Майлд! Ще пострадаш.

Торг го разтърси жестоко.

— Млъкни! — каза той сред поредно оригване. — Майлд не се бои. Щом иска, нека опита. А може би искаш ти да го сториш? По-бързо, решавай! Един от двама ви трябва да ни върне парите. Почти не остава време.

Уинтроу поклати глава. Как така нещата се бяха свели до това или той, или Майлд да се изправят срещу някакъв мечок, за да спечелят обратно чужди пари в нагласена игра? Това беше нелепо. Той погледна към събраните, търсещ поне едно разумно лице, което да го подкрепи. Един от моряците улови погледа му и попита:

— Е, кой ще бъде?

Уинтроу безмълвно поклати глава.

— Аз! — усмихнато обяви Майлд и с танцова стъпка влезе в очертанията на ринга. Звероукротителят отпусна веригата си.

По-късно Уинтроу щеше да размишлява дали мечкарят не е раздразвал животното по време на чакането. Мечокът не се затътрузи към Майлд, нито започна да пристъпва бавно, изправен. Вместо това той се хвърли към момчето, блъсна го с муцуна и го сграбчи с огромните си лапи, за да се изправи, все така повдигнал гърчещия се Майлд. Макар и изпилени, ноктите разкъсаха ризата на младия моряк. Едва един крясък от стопанина накара животното да хвърли жертвата си. Момъкът тежко се приземи отвъд границите на ринга.

— Ставай! — кресна някой, но Майлд не се надигна. Дори звероукротителят изглеждаше сепнат от насилието, проявено от животното му. Той сграбчи веригата и я опъна силно, за да усмири звяра.

— Туйто! — обяви той. — Всички видяхте, беше честно. Мечокът спечели. Момчето бе избутано извън очертанията. Парите си остават за мен.

Имаше известно недоволно ръмжене, но този път никой не попречи на укротителя да се отдалечи, следван от звяра си. Един моряк погледна към все още лежащия Майлд и шумно се изплю.

— Женчовци до един — обяви той, многозначително вперил поглед в Уинтроу. Момчето удържа погледа му и се приближи до лежащия. Майлд още дишаше. Устата му бе полуотворена; всяко вдишване привличаше прах. Той се бе приземил тежко, по корем. Цяло чудо щеше да се окаже, ако нямаше счупени ребра.

— Трябва да го отнесем обратно на кораба — каза юношата и погледна към Комфри.

Морякът му хвърли отвратен поглед, след което престана да му обръща внимание.

— Да вървим, момчета, време е да се връщаме. — И без да обръща внимание на евентуалните наранявания на Майлд, Комфри го сграбчи за ръката и го повлече след себе си. Когато момчето увисна, той премести ръката му над рамото си. Останалите моряци от екипажа на Вивачия го последваха. Те също не поглеждаха към Уинтроу.

— Вината не беше моя! — високо каза Уинтроу. Но по някаква причина се съмняваше.

— Напротив — изтъкна Торг. — Ти знаеше, че той се е натъпкал с киндин. Той изобщо не трябваше да го прави, но се оказа принуден, защото ти беше прекалено страхлив. — Торг се усмихна доволно. — Сега всички те видяха колко струваш, хлапе. По-рано само аз знаех що за страхливо нищожество си ти.

Торг се изплю на улицата и се отдалечи.

Няколко секунди Уинтроу остана неподвижен, загледан в опразнения ринг. Той знаеше, че е постъпил по правилния начин и е взел правилните решения. И въпреки това дълбоко в него се зараждаше усещането, че е пропуснал някакъв шанс. Той бе пропуснал възможността да бъде приет като част от екипажа на Вивачия. Да бъде смятан за мъж сред останалите мъже.

Той хвърли поглед към залязващото слънце и забърза да догони моряците, които сега го презираха.

Глава седемнадесета

Курвата на Кенит

Есенните дъждове бяха отмили почти цялата мръсотия на Заграбя. Лагуната се издигаше по-високо, каналите бяха по-дълбоки, а сърцата на онези, които плаваха на борда на Мариета, бяха безпрецедентно развълнувани. И това им вълнение нямаше нищо общо с трюма, пълен с плячка: макар тя да беше сносна, пиратите бяха виждали и още по-доходоносни пътувания.

— Трябва да знаете, че хората започват да гледат на нас по различен начин. Вече като спуснем котва някъде ни познават и ни приветстват. Казах ли ви, че в Литълпорт мадам Рамп ни предостави целия си дом в продължение на цяла смяна, безплатно? И то не просто мадам да заръча на момичетата; те сами приеха. И бяха склонни на всичко… — Гласът на Соркор заглъхна, възторгнат от настъпилите промени.

Кенит потисна въздишка. Нему се бе наложило да изслуша тази история само двадесетина пъти.

— Да, толкова зарази, при това безплатно — тихо промърмори той. Соркор взе думите му за шега и се усмихна привързано към своя капитан. Кенит трябваше да се изплюе през борда, преди да успее да отвърне на усмивката му.

— Кажи на момчетата да не забравят, че никой не е пророк в собствената си родина.

Соркор се намръщи объркано.

Пиратският капитан смогна и да не въздъхне:

— Имах предвид, че макар другаде да виждат в постъпката ни проява на филантропия, някои от тукашните ще я приемат за утежнена конкуренция. И ще сметнат за свой дълг да орежат тези ни амбиции.

— Искате да кажете, че ще ни завиждат и ще дебнат всяка възможност да ни натрият носовете.

Кенит се замисли за момент.

— Именно.

По белязаното лице на Соркор бавно изникна усмивка.

— Но, капитане, та точно това очакват момчетата. Някой да се опита да ни постави на място.

Капитанът повдигна вежди.

— Има и още нещо, сър.

— Слушам те, Соркор.

— Момчетата спретнаха нещо като гласуване, капитане. И онези, дето не бяха съгласни, бяха принудени да се съгласят. Този път всички ще изчакат с изплащането на пая, сър, и ще ви оставят да продадете целия товар. — Соркор енергично разтри лице. — Аз им рекох, че така цяла Заграба ще види доверието, което те изпитват към капитана си. Имайте предвид, че те още не са склонни да правят така при всяко завръщане. Но този път всички са съгласни.

Кенит възкликна доволно и усмивката му се разшири.

— Много добре си се справил, Соркор!

— Благодаря ви, сър. Реших, че това може да ви зарадва.

Двамата мъже останаха загледани в приближаващия се бряг. Дъждът от вчерашния ден бе прогонил и последните листа от малкото широколистни дървета. Сред хълмовете, обграждащи Заграба, преобладаваше иглолистната растителност. В близост до водата се срещаха лиани, а на места се издигаха извисяващи се кедри. Освеженото от валежа селище изглеждаше почти приветливо. От комините се издигаше дим, който прибавяше йодната си миризма към уханието на водата и водораслите. Завръщане у дома, пробно си каза Кенит. Не, не изглеждаше подходящо. Пристанище. Да, това вече ставаше.

Соркор забързано се отдалечи, подел викове по адрес на някакъв моряк, който по негова преценка не се движеше достатъчно чевръсто. Помощникът бе пословично взискателен по време на навлизането в пристанище: за него не беше достатъчно корабът да бъде привързан добре; самото приближаване трябваше да се изпълни безупречно. Като че ли целият бряг щеше да наблюдава навлизането на кораба им.

Но този път действително бе така.

Кенит мислено преброи нападнатите от началото на това пътуване кораби. Седем, четири от които робски. Петкратно Мариета бе правила опит да преследва жив кораб, без дори да се доближи до успеха. Капитанът почти бе готов да се откаже от тази част на плана си. Може би той можеше да постигне същото, като залови достатъчно количество робски кораби. Миналата нощ двамата със Соркор бяха направили някои изчисления над чаша ром. Въпросните изчисления бяха приблизителни, но пак бяха предоставили приятен резултат. По какъвто и начин всеки от пленените кораби да се справеше с плячкосването, половината от съответната плячка щеше да остава за Мариета. Във всеки един от случаите Кенит бе поверил командването на един от опитните си хора. Този му жест също се бе оказал полезен, защото сега оставащите на борда на личния му кораб се надпреварваха да си спечелят доверието му — надяваха се да се отличат достатъчно, за да заслужат привилегията да командват собствени кораби.

Този метод имаше и един недостатък — той заплашваше да изпразни екипажа му от опитни хора. Но Кенит прогони тази си тревога. По това време той щеше да разполага с цяла флотилия. Не — с личен флот от пиратски кораби, намиращ се под негово ръководство. И тези хора щяха да му бъдат верни, обвързани не просто от дълг, а и от благодарност.

Той и Соркор внимателно бяха разпратили подчинените си съдове из вътрешността и бяха прекарали много време в обсъждане на местата, където новите посетители биха били най-добре приети. И, разбира се, където плячката би била най-голяма за неопитния кораб. Кенит смяташе, че се е справил добре с това си начинание. Дори онези освободени роби, които не бяха избрали да се присъединят към пиратството, пак изпитваха към него благодарност и говореха добре за него. Той беше уверен, че когато дойде моментът те да изберат страна, те ще си припомнят своя спасител. Капитанът кимна на себе си. Крал на Пиратските острови. Напълно осъществимо.

Трите търговски кораба не се бяха отличавали с нищо. Един от тях се бе оказал прекалено грохнал, за да им бъде от полза, и пиратите просто го бяха оставили да потъне, без да си правят труда да гасят пожара му. Останалите два съда и екипажите им бяха откупени чрез съдействието на обичайните Кенитови посредници. Този спомен го накара да поклати глава. Дали той не ставаше прекалено самонадеян? Трябваше да се движи сред по-голям обхват, да използва и други хора. Иначе беше само въпрос на време неколцина прекупвачи да се обединят в опита си за отмъщение. Капитанът на последния кораб се беше оказал сприхав негодник, ритал и замахвал далеч подир овързването си. Той бе псувал Кенит и му бе съобщил, че за залавянето му бива предлагана награда не само из цяла Джамаилия, а дори и в Бингтаун. Кенит му бе благодарил и го беше оставил да седи в трюма на собствения си кораб, окован като роб. При последвалото си изваждане капитанът се бе оказал далеч по-учтив. А Кенит бе решил, че несправедливо е подценявал влиянието, което мракът, гнилата влажност и веригите оказват върху духа. Какво пък, човек се учи през целия си живот.

Навлизането в пристанището премина съвсем гладко и моряците слязоха на брега като същински владетели, с преливащи кесии. Кенит и Соркор скоро се присъединиха към тях, оставяйки неколцина доверени люде на борда — разбира се, тези хора щяха да бъдат богато възнаградени за проявата на търпение.

Капитанът и първият му помощник крачеха сред кея, без да обръщат внимание на безочливите предложения на сводници, проститутки и продавачи на наркотици. Те бяха слезли не за да сключват сделки, а за да демонстрират благоденствието си. Кенит смяташе, че всеки поглед би оценил облеклото на ръководителите на Мариета. Или поне на нейния капитан. Соркор, както винаги, бе проявил предпочитанието си към ярки цветове, от които окото се стряскаше. Коприненият шал, пристегнат около кръста му, преди това бе обгръщал тлъстите рамене на една продадена за откуп аристократка. Украсеният със скъпоценни камъни кинжал, подпъхнат във въпросния колан, бе принадлежал на сина ѝ, момче храбро, ала лишено от разбиране за подходящия момент, в който да се предаде. Жълтата копринена риза бе шита в Калсид по поръчка. Заради едрата гръд, издуваща се под нея, за Кенит тя изглеждаше като издуто платно.

За себе си капитанът бе избрал убити цветове: той разчиташе на тъканта и кройката да привличат окото. В Заграба бяха единици онези, които можеха да назоват същинската цена на дантелата, която пищно се диплеше около яката и маншетите му, но и последният невеж можеше да види, че става дума за нещо изключително ценно. Високите черни ботуши блестяха като огледало, а тъмносините панталони, жилетката и сюртукът подчертаваха и силата, и стройността. Тези дрехи бяха ушити от бивш роб, отказал да вземе на Кенит пари за поръчката. Този факт само усилваше доволството на капитана.

Фолдин бе закупувал плячка от Кенит и преди, но никога до този момент не бе проявявал подобно угодничество. Съгласно подозренията на капитана, слуховете за освободените роби и новите кораби, плаващи под Гарвановия стяг, бяха изпреварили завръщането му в Заграба с цели седмици. Слугата, който ги посрещна пред вратата на Фолдин, ги отведе не в кабинета, а в салона му. По сковаността на тапицираните мебели Кенит можа да прецени, че тази стаичка бива употребявана рядко. Няколко мига капитанът и помощникът му останаха сами, през което време Соркор неспокойно барабанеше по бедрото си. Подир това при тях влезе усмихната жена, понесла поднос с вино и дребни сладки. Вероятно това беше съпругата на Фолдин. Тя мълчаливо направи реверанс и бързо се оттегли, за да бъде заменена от самия домакин.

Със себе си той донесе силна миризма на парфюм и помада: тази острота загатваше за скорошно нанасяне. Дрехите не издаваха подобна припряност; те не бяха облечени специално за случая. Просто Фолдин, типично за повечето произхождащи от Дуржа люде, обичаше ярките цветове и екстравагантните бродерии: ризата, обвила обширния му корем, по-скоро приличаше на гоблен. А обиците му бяха изработени от злато и сребро.

Кенит мислено прибави пет процента към онова, което възнамеряваше да поиска за товара.

— Правите ми голяма чест, капитан Кенит, като се обръщате първо към мен — поздрави Фолдин. — А това не е ли вашият помощник, Соркор, за когото съм чувал толкова много?

— Същият — отвърна Кенит, преди Соркор да е успял да заекне. И на свой ред се усмихна. — Вие казвате, че ви правим чест. Но защо? — сухо попита той. — Нима преди не сме се обръщали към вас?

Домакинът се усмихна и махна с ръка.

— Но тогава, ако разрешите, вие бяхте просто един от пиратите. Сега, ако всичко, което чуваме, е истина, вие сте капитан Кенит Освободител. Да не говорим, че сте и капитан Кенит, който притежава четири кораба повече от последната ни среща.

Кенит любезно кимна. Той с радост забеляза, че Соркор проявява достатъчно разумност да мълчи и да се осланя на капитана си. Сега Фолдин трябваше да отправи предложението си. И то действително не закъсня: след като проточи един момент, за да се настани удобно в стола отсреща им, домакинът напълни трите чаши и поде:

— Преди да започнем да преговаряме за поредния товар, предлагам да обсъдим взаимните ползи, които биха изникнали от увереността, че аз винаги ще бъда вашият първи избор за прекупвач.

— Ползата за вас е очевидна веднага. Но трябва да призная, че виждам малка полза за нас от подобно споразумение.

Фолдин сплете пръсти над жилетката си и се усмихна покровителствено.

— Виждате малка полза в наличието на партньор, който е винаги готов и склонен да закупи донесеното от вас? Не виждате полза в гарантираното получаване на най-добрите цени, без значение от големината на товара ви? Когато разполагате с партньор на брега, няма да ви се налага да разпродавате всичко в рамките на ден или два. Един подобен партньор би разполагал с възможността да складира товара и да го изкарва на пазара единствено сред най-благоприятни условия. Как да ви кажа, капитан Кенит, когато пристигнете в някое пристанище и продадете сто бъчви ром наведнъж, количеството на товара превръща качеството в нещо обичайно. Един партньор със склад би задържал същите тези бъчви и би продавал само по няколко наведнъж, с което би увеличил цената им. Има и нещо друго. Един партньор не би продал тези бъчонки в Заграба. Че защо да прави подобно нещо? Достатъчно е той да разполага с един малък кораб, за да обхожда околните острови и поселища, да изгражда пазар. А веднъж или дважди годишно същият този кораб би могъл да пътува до Бингтаун, да речем, или дори до Джамаилия, където да продава най-качествените продукти от последната година на тамошните търговци.

Соркор изглеждаше прекалено впечатлен. Кенит удържа желанието си да го сръчка с ботуша си; това само би прибавило и стреснат вид. Вместо това капитанът се отпусна в неудобния си стол.

— Всеизвестни неща — небрежно заяви той. — Вашите предложения далеч не са нещо необичайно, Фолдин.

Фолдин кимна несмутимо.

— Много от забележителните идеи далеч не са необичайни. Те просто се превръщат в уникални когато хората, които притежават способността да ги въведат, се съберат. — Той замълча, претеглящ следващите си думи. — Из Заграба се говори, че вие имате амбиции. Амбиции, които, ако ми позволите да добавя, далеч не са необичайни. Вие искате да се издигнете. Някои изричат думата крал и се подсмихват. Но аз не съм от тях. Аз не съм изричал тази дума в предложението си към вас. Но в подобно съдружие човек би могъл да се издигне до позиция, притежаваща подобно влияние и богатства. С или без кралско название. Думи като тези имат тенденцията да смущават людете. Но аз смятам, че вие не се стремите към конкретната дума, а към самото съответстващо ѝ съществуване.

И Фолдин се облегна назад, приключил. Удивеният поглед на Соркор подскачаше между капитана и домакина. Едно беше да чуе капитана си да говори за жажда за власт. Съвсем друго беше да открие, че един почитан посредник приема тези думи на сериозно.

Кенит внимателно облиза устни и хвърли поглед към амулета си. Дребното личице се хилеше; то му намигна и прилепи устни като подкана към мълчание. Капитанът с мъка отклони поглед от него. Той установи, че е престанал да се обляга.

Сега пиратът успокои лицето си и отклони поглед от дървената главица.

— Онова, което предлагате, далеч не е свързано с обикновена търговия — каза той, загледан във Фолдин. — Повече от веднъж вие споменахте партньорство. Сътрудничество. Партньор, скъпи ми Фолдин, е дума, на която аз и моят първи помощник отдаваме много специално значение. До този момент двамата с него сме я употребявали единствено по взаимен адрес. Защото ние с него сме хора, които познаваме истинската същина на тази дума. Партньор. Сами по себе си парите не са достатъчни, за да го осигурят.

Кенит се надяваше, че Соркор няма да пропусне това напомняне за взаимна лоялност. Що се отнася до Фолдин, той бе започнал да придобива сепнат вид, затова капитанът му се усмихна.

— Но ние все още сме склонни да ви изслушаме. — И Кенит се облегна назад.

Прекупвачът бавно си пое дъх и погледна гостите си преценяващо.

— Разбирам какво правите, господа. Вие акумулирате не само богатство, но и влияние. Верността на хората ви и силата на корабите се намират зад тази вярност. Но онова, което аз имам да ви предложа, бива трупано далеч по-трудно. То е нещо, което само времето може да предостави. — Той замълча, за да подчертае следващата си дума. — Порядъчност.

Соркор объркано погледна капитана си. Кенит му направи почти незабележим жест. Почакай, напътстваше движението на ръката му. Не променяй нищо.

— Порядъчност? — Кенит прибави известен присмех в повтарянето си.

Фолдин мълчаливо прочисти гърло и рискува.

— За да придобиете желаното от вас, сър, вие трябва да уверите хората. Нищо не закрепва мнението на едно общество по-добре от порядъчността. Ако ми позволите известна дързост, с тукашното общество вас нищо не ви свързва. Нито дом, нито земя, нито съпруга или семейство. Вие не притежавате никакви кръвни връзки с онези, изграждащи този град. Някога тези неща не са били от значение. Тогава всички ние сме били избягали роби, прокуденици, дребни престъпници, длъжници, бунтовници. — Той изчака двамата му гости да кимнат неохотно, преди да продължи. — Но това, господа, е било преди едно-две поколения.

В гласа му започваше да се долавя вълнение.

— И съм убеден, че и самите вие споделяте видяното от мен. Времената ни променят. Самият аз съм тук от двадесет години. Моята съпруга е родена в този град, децата ми също. Ако искаме от тукашната кал и нейните бараки да изникне истинско общество, то ние ще бъдем неговата основа. Ние и останалите като нас. И онези, които са се присъединили към нашите семейства.

Кенит не бе доловил някакъв сигнал от страна на домакина, но знак несъмнено имаше, защото домакинята и две млади момичета се появиха точно в този момент, понесли подноси с хляб, плодове, пушено месо и сирене. Чертите на търговеца веднага личаха в лицата на младите жени: това бяха дъщерите му. Неговите чипове върху игралната маса; негов ключ към порядъчност. Те не бяха курви. Те не посмяха да погледнат към Кенит, но едната срамежливо се усмихна към Соркор и го погледна изпод вежди. Капитанът прецени, че те са най-вероятно и девствени, и никога не са крачили по улиците на Заграба без зоркия поглед на майчица. Освен това те не изглеждаха зле. Дуржа все още личеше в бледата им кожа и руса като мед коса, но очите им бяха тъмнокафяви и издължени. И двете бяха пухкави като узрял плод, с пълнички ръце. Те оставиха донесеното пред гостите и майка си.

Соркор бе свел очи към чинията си, но замислено дъвчеше долната си устна. Неочаквано той дръзко се загледа в една от сестрите. Тя се изчерви в отговор и не го погледна право в очите, но и не се извърна. По-малката надали беше на повече от петнадесет, а сестра ѝ надали надхвърляше седемнадесет години. Те бяха гладки и недокоснати, жив отклик от един нежен свят, където жените бяха нежни и тихи и с отдаденост се грижеха за съпрузите си. Свят, за какъвто много мъже вероятно мечтаеха, помисли си Кенит. Очевидно Соркор бе един от тях. Каква друга награда би могла да бъде по-недостъпна за един белязан и татуиран пират от доброволната прегръдка на една девица с млечнобяла кожа? Най-недостижимото винаги беше и най-желано.

Фолдин се престори, че не забелязва как един от посетителите оглежда дъщеря му. Вместо това той възкликна:

— Нека оставим работата за момент, господа, и да се подкрепим. Предоставям ви гостоприемството на дома си. Ако не се лъжа, с моята съпруга вече се познавате. А това са дъщерите ми, Алисъм и Лили.

Всяка от девойките кимна в отговор на името си. Те се бяха настанили между родителите си.

Тези двете, размишляваше Кенит, бяха само първото предложение от Заграба. Може би не най-доброто. А и никъде не беше казано, че порядъчността трябва да бъде предоставена от Заграба. Из околните острови съществуваха и други пиратски пристанища. С други прекупвачи, по-заможни от Фолдин. Нямаше нужда Кенит да бърза с избора си. Никаква.

Слънцето бе изминало голяма част от своя път, преди Кенит и Соркор да изникнат от дома на Фолдин. Капитанът бе продал товара си с голяма печалба; и нещо повече, той бе сторил това, без да се обвързва категорично. След като жените бяха се оттеглили, Кенит бе заявил, че макар ползите от подобно партньорство да са неоспорими, никой не би могъл да бъде достатъчно безсърдечен, за да избързва в други аспекти на подобен съюз. Фолдин бе останал с привилегията да знае, че ще има възможността първи да наддава за стоките, които Мариета докараше в Заграба. Той беше достатъчно опитен търговец, за да види, че това е лошо предложение, но достатъчно мъдър, за да разбере, че за момента по-добро няма да получи. По тази причина домакинът се бе усмихнал сковано и бе приел.

— Почти се виждаше как сумите щракат в главата му. Колко ли ще ни надплати за следващите ни три товара, за да ни увери в добрите си намерения? — шеговито се обърна Кенит към помощника си.

— По-малката… тя Алисъм ли се казваше, или Лили? — предпазливо запита Соркор.

— Не ги мисли — безсърдечно отвърна Кенит. — Сигурен съм, че ако името ѝ не ти хареса, Фолдин ще ти позволи да го смениш. — И той му връчи разплащателните дъсчици. — Вземи. Ще оставя ти да се погрижиш за товара. Не им позволявай да платят по-малко от обещаното и първо прибери парите, преди да им позволиш да разтоварят. Ще останеш ли на борда тази нощ?

— Разбира се — разсеяно отвърна едрият му спътник.

Кенит не знаеше дали да се навъси, или да се усмихне. Заместникът му можеше толкова лесно да бъде купен с обещанието за недокосната плът.

Капитанът се почеса по брадичката и се загледа в отдалечаващия се Соркор, като леко поклати глава подире му.

— Курви — тихо се поздрави той. — Те значително улесняват нещата.

С наближаването на вечерта бе излязъл вятър. Усещаше се, че зимата е съвсем близо; не по-късно от следващото новолуние тя щеше да се появи.

— Никога не съм обичал студа — промърмори Кенит.

— Никой не го обича — потвърди гласец. — Дори курвите.

Бавно, сякаш върху китката му е кацнало нервно насекомо, Кенит я повдигна. Той се огледа и се престори, че намества маншета си.

— И защо ми казваш това? — попита той.

— Прощавай. — И в подигравката си дървеното личице изглеждаше досущ като неговото. — Реших, че се обръщаш към мен. Просто се съгласявах.

— И зад думите ти не се крие допълнително значение?

Дребният талисман от магическо дърво сви устни в привиден размисъл.

— Не повече от твоите — каза личицето и състрадателно изгледа своя притежател. — Аз не зная нищо повече от теб, друже. Единствената разлика между нас е, че аз съм по-склонен да го призная. Опитай. Изречи гласно следните думи: Но в дългосрочен план една курва може да струва повече и от най-пропадналата жена.

— Какво?

— Моля? — Някакъв възрастен минувач се обърна към него. — На мен ли говорехте?

— Не, нищо.

Старецът се вгледа в него.

— Вие сте капитан Кенит, нали? От Мариета? Дето освобождава роби и ги праща да бъдат пирати?

Старецът носеше сюртук с разкъсани маншети; единият му ботуш бе започнал да се къса. И въпреки това той крачеше с достойнство.

Кенит кимна два пъти, а на последното питане отвърна:

— Така казват някои за мен.

Възрастният минувач се задави и изплю храчката си встрани.

— А пък други не харесват тази идея. Те казват, че вие ставате прекалено самонадеян. Прекалено много пирати означава, че плячката става по-малка. И освен това могат да раздразнят сатрапа достатъчно, за да го накарат да изпрати галерите си насам. Едно е да нападаш тлъсти търговски кораби, момчето ми. Но сатрапът получава дял от всички онези робски кораби. Не е хубаво да опразваш джобовете на човека, който поддържа бойните кораби, ако разбирате.

— Разбирам — сковано потвърди Кенит. Той възнамеряваше да убие стареца.

А онзи отново се изхрачи.

— Обаче аз казвам друго — продължи той с по-хриплив глас. — Аз казвам: само така! Набийте му го отзад, момчето ми, че и от мое име тласнете. Време е някой да му покаже на тоя сатрапин, че синьото мастило върху нечие лице не променя нищо. Аз, естествено, не бих споделил това с всеки срещнат. Някои биха се постарали да ме смълчат, ако ме чуеха да говоря подобно нещо. Но след като се натъкнах на вас, рекох да ви кажа: не всички, които си мълчат, са срещу вас. Тъй. Тъй.

И той отново се задави от болезнената си кашлица.

Кенит установи, че е пъхнал ръка в джоба си. Той извади сребърна монета и я подаде на стареца.

— Малко бренди би се отразило добре на кашлицата ви, сър. И ви желая приятна вечер.

Старецът изумено погледна монетата, преди да я повдигне към вече отдалечаващия се Кенит.

— Ще пия за ваше здраве, капитане!

— За мое здраве — промърмори Кенит. Веднъж започнал да си говори сам, беше трудно да спре. Може би това беше страничен ефект от произволния филантропизъм. Нали повечето лудости изникваха по двойки? Той прогони тази мисъл. Прекомерното мислене само водеше до отчаяние и чернота. По-добре беше да не мисли, а да бъде човек като Соркор. Най-вероятно и в този момент помощникът му си представяше изчервяващата се девица в леглото си. Макар че за него би било много по-добре просто да си купи жена, която може да се изчервява и да скимти убедително, щом това толкова му допадаше.

Капитанът бе отвлечен от тези си мисли при влизането си в публичния дом на Бетел. За такава хладна вечер пред нейната врата имаше необичайно количество изчакващи. Двама от тях бяха обичайните ѝ бабаити, наперени и ухилени по нормалния начин. Някой ден, обеща си Кенит, той щеше да се погрижи за тези им усмивки.

— Добър вечер, капитан Кенит — лениво предъвка единият.

— Добър вечер. — Той натърти отговора си, като му придаде съвсем различно значение. Един от изчакващите гръмна да се смее, разнасящ наоколо миризмата на уиски. Смехът на този безмозъчник се предаде и на другарите му.

Кенит се изкачи бързо по стълбите. Направи му впечатление, че тази вечер музиката звучи по-силно, по-настойчиво. Подир влизането си той изтърпя обичайните приготовления и кимна леко, преди да напусне преддверието.

Необичайните неща, посрещнали го в главния салон, го накараха да приближи ръка до дръжката на меча си. В помещението имаше прекалено много хора. Това беше необичайно, защото клиентите не се задържаха тук: Бетел не разрешаваше. Когато някой дойдеше да плати за курва, той отвеждаше въпросната в отделна стая, за да се наслаждава в усамотение. В крайна сметка това заведение не беше някакъв пропаднал моряшки бардак, където асортиментът да бъде пробно опипван. Бетел ръководеше истински публичен дом, отличаващ се с дискретност.

Но тази нощ въздухът бе натежал от миризмата на киндин, а сред канапетата, където седяха свободните курви, сега им правеха компания мъже. Усмивките на момичетата изглеждаха по-принудени, също като смеха им. Кенит веднага забеляза, че те често поглеждаха към Бетел. Този път нейните черни кичури бяха накъдрени и висяха сковано. Капчици пот бяха пробили слоя пудра върху челото и горната ѝ устна; от дъха ѝ ясно се долавяше миризмата на наркотик.

— Скъпи капитан Кенит! — приветства го тя с обичайната си изкуствена привързаност и се приближи с разперени ръце. Бетел задържа представата за прегръдка до последния момент, преди радостно да събере длани пред себе си. Ноктите ѝ бяха позлатени. — Само почакай да видиш какво съм ти приготвила!

— Бих предпочел да не изчаквам — раздразнено отвърна Кенит и огледа салона.

— Защото знаех, че ще дойдеш! — дърдореше тя. — Ние узнахме веднага, още когато Мариета изникна в залива. А много преди това бяхме чули за твоите приключения. Естествено, с удоволствие бихме изслушали разказа на самия им деятел.

Жената трепна с натежали мигли насреща му и намести гърди към пределите на притискащата ги дреха.

— Вече си запозната с обичайните ми изисквания — изтъкна Кенит, но тя бе хванала ръката му и я притискаше към огромната си гръд.

— Обичайното! — весело извика мадам. — То да върви по дяволите, скъпи ми капитане. Човек не идва в дома на Бетел за обичайното. Ела с мен. Само да видиш какво съм запазила…

В салона имаше поне трима, които следяха разговора им с повече внимание от учтивото. И никой от тях, бързо забеляза Кенит, не изглеждаше особено доволен, когато Бетел го повлече към един сводест вход. Любопитно и предпазливо, капитанът надникна отвъд прага му.

Тя или беше нова, или бе работила по време на предишните му посещения. За любителите на дребните и бледи жени тя би изглеждала смайваща. С големи сини очи и триъгълно лице с розови бузи. Устата ѝ бе дребна, с чувствени устни, начервени. Късата златиста коса бе стегната на къдрици. Бетел я бе облякла в бледосиня рокля, допълнена със златни бижута.

Младата жена се надигна от пискюлените възглавници, върху които седеше, и се усмихна очарователно насреща му. Нервно, но очарователно. Зърната ѝ бяха украсени с розова боя, за да изпъкват по-ясно през полупрозрачния плат на дрехата ѝ.

— Специално за теб, капитане — гальовно оповести Бетел. — Сладка като мед и красива като кукличка. В най-голямата ни стая. Предполагам, че преди това ще искаш да бъде донесена вечерята?

Той се усмихна в отговор.

— Точно така. И ще искам да бъде поднесена в обичайната стая, последвана от обичайната ми жена. Аз не си играя с кукли, те не са ми интересни.

И Кенит се отправи към стълбището. През рамо той не пропусна да напомни:

— Накарай Ета да се изкъпе. И да не забравиш хубавото вино, Бетел.

— Капитане! — възрази тя. С нервност, която започваше да приближава страх. — Моля те. Поне опитай Аворета. Ако тя не ти хареса, няма да ти искам пари.

Кенит бе започнал да се изкачва.

— Тя не ми харесва, така че няма да има нужда да плащам за нея.

Кръстът го болеше от напрежение. Той бе забелязал плам в очите на мъжете по време на изкачването си.

Между първия и останалите етажи стълбището бе разделено от врата. Кенит я затвори след себе си и бързо се изкачи до следващата площадка, където, под светлината на самотен фенер, се извиваше стълбището. Именно край този ъгъл капитанът остана да изчаква — безшумно изтеглил меч и нож. След секунди вратата под него тихо се отвори и отново се затвори. По дочуващите се предпазливи стъпки той можа да прецени, че изкачващите се са поне трима.

Кенит се усмихна мрачно. За предпочитане беше той да ги посрещне тук, на закрито и тясно, отколкото сред мрака на улицата. С малко късмет щеше да повали поне един.

Не му се наложи да чака дълго: нападателите горяха от нетърпение. Когато първият изникна иззад ъгъла, мечът на Кенит разсече гърлото му. Проста работа. В добавка капитанът го блъсна назад, към другарите му. Раненият залитна назад, гълголещ, и рухна върху останалите. Кенит се хвърли подире им, включвайки и лампата в изненадващата си атака. Залети от парчета горещо стъкло, светилно олио и бъдещ труп, оцелелите започнаха да ругаят в мрака. Капитанът направи няколко слепи замаха в тъмното, за да окуражи оттеглянето на нападателите си. Той се надяваше, че умиращият ще е рухнал в краката им. Излишно би било да го намушква отново, затова Кенит съсредоточи ударите си по-високо и бе възнаграден с два отделни болезнени вика. Разстоянието и затворената врата най-вероятно щяха да ги приглушат. Той бе сигурен, че още изненади го очакват и горе; не биваше да разваля очакването им.

Тримата му противници се блъснаха в долната врата. При този знак Кенит отново се хвърли напред, замахващ и с нож, и с меч. Тук той имаше предимство, защото от него се искаше единствено да напада, докато противниците му трябваше да внимават да не се ранят взаимно. Един от тях припряно търсеше дръжката на вратата, но явно не можеше да я открие, защото изруга. В края усилията му доведоха до успех, макар и само за да позволят на него и на умиращите му спътници да се изсипят на площадката. Застанала в подножието на стълбището, Бетел се вторачи в тях ужасено.

— Плъхове — осведоми я Кенит. Един бърз замах на меча му се убеди, че и третият противник ще умре. — На стълбището имаше гризачи. Трябва да бъдеш по-взискателна към хигиената, Бетел.

— Те ме принудиха! Те ме принудиха. Аз се опитах да ти попреча да се качиш. Знаеш, че го сторих!

Кенит отново затвори вратата, приглушавайки воплите ѝ. Дано това хленчене не бе достигнало до горния етаж. Безшумен като котка, той за втори път се отправи нагоре по стълбището. Пред последната врата пиратът спря. Ако противниците му бяха чули суматохата — не, ако бяха достатъчно хитри — те щяха да са оставили човек да чака пред нея. Той отмести резето, стисна оръжията си и безшумно избута преградата, напредвайки колкото се може по-безшумно. Там беше пусто.

Вратата на обичайната му стая бе затворена, а отвъд долитаха шепнещи гласове. Мъжки гласове. Значи следващите нападатели бяха поне двама. Нямаше съмнение, че те са го видели през прозореца. Защо тогава не бяха слезли, за да го пресрещнат? Може би защото очакваха другарите си да го надвият и да го завлекат в тази стая.

След миг размисъл пиратът рязко потропа.

— Пипнахме го! — дрезгаво извика той. Някакъв глупак действително му отвори. Кенит се постара това да бъде последната глупава постъпка в живота на наивника, като заби ножа си в стомаха му и го тласна нагоре с цялата си сила. Уви, острието не нанесе желаните от него щети; по-лошо, то се заплете в ризата. Кенит бе принуден да го изостави. Той блъсна наръгания и скочи да посрещне следващия си противник. Мечът му умело посреща оръжието на Кенит, отклони намушкването му и на свой ред атакува. Този човек беше фехтовчик, осъзна капитанът, докато отклоняваше насочената към гърлото му маневра. С криворазбрано усещане за галантност и умение.

Кенит хвърли бърз поглед из стаята. В нея имаше още един човек, спокойно настанен в креслото пред огъня. В ръката си той държеше чаша бордо, но същевременно демонстрираше и достатъчна съобразителност да отпусне другата си ръка върху оголения меч, лежащ в скута му. Ета лежеше върху кревата, гола. И тя, и завивките бяха окървавени.

— Крал Кенит пристига да се притече на помощ на своята дама — отбеляза седналият и с чашата посочи към курвата. — Не мисля, че тя е готова да те приеме сега. След деня, който ние прекарахме с нея, тя е… неразположена.

Това подмятане целеше да го разсее: и почти успя. Смущаващо обстоятелство. Не, измъчващото го чувство представляваше обикновен гняв — тези негодници му бяха отнели едно от малкото чисти и приятни убежища. Кенит никога повече нямаше да може да се отпуска при идването си тук.

Част от съзнанието му си отбелязваше долитащите откъм улицата викове. Пристигаха още от противниците му. Той трябваше да се разправи бързо с настоящия си съперник, а после да се погрижи и за седящия. Но нещата не се развиха според този му замисъл, защото остроумничещият остави чашата си и на свой ред нападна Кенит. Той поне не беше достатъчно глупав, за да смята, че галантността може да има нещо общо с убиването. А от своя страна Кенит не беше толкова глупав да смята, че би могъл да има голям шанс срещу двама мечоносци. Искаше му се да не беше оставял дългия си нож в корема на първия.

Това беше глупав момент да умре, каза си той, докато отбиваше едното острие с меча си, а другото отклоняваше с ръкав. Дебелият плат на дрехата усвои по-голямата част от атаката. Нападателят му веднага измени тактиката си и започна да залага на разсичания вместо на намушквания. Кенит трябваше постоянно да отстъпва пред двойната заплаха, без да получи възможност за нещо различно от отбрана. Двамата му противници се смееха и весело си подвикваха един на друг — нещо за крале, роби и курви. Кенит не ги слушаше; той не можеше да си позволи да се вслушва, защото и секунда разсеяност би се оказала фатална. Цялото му внимание бе насочено към двете остриета и двамата противници, които си служеха с тях. И той осъзна, че е настъпило време да решава. Да ги накара да го убият сега, бързо, или да се сражава до последно, рискувайки бавна и подигравателна гибел?

Той бе не по-малко сепнат, когато юрганът рязко обгърна единия от противниците. Нападателят не получи възможност да се освободи, защото тази атака бе последвана и от останалите чаршафи. И от възглавниците. Платът обгърна вражеските мечове и се заплете в краката им. Единият се оказа покрит с чаршаф, като ходещ труп. Подходящо, каза си Кенит. Неговият меч разсече лененото покривало; при отдръпването на мястото на разсеченото започна да разцъфва ален цвят. А Ета, пищяща и ругаеща, сграбчи пухения дюшек и се хвърли към последния нападател. Кенит бързо доуби наръгания. Междувременно Ета бе напипала главата на другия противник и методично я стоварваше в пода. Изпод покривката долитаха приглушени викове; онзи се мъчеше да се освободи. Капитанът небрежно се погрижи и за него, заравяйки острието си от лявата страна на гърдите му. Чаршафът престана да се мята. Ета продължи да блъска главата му в дъските.

— Вече можеш да спреш — изтъкна Кенит. Тя рязко престана, но звукът не спря.

И двамата се обърнаха към кънтящите по стълбището стъпки. Ета, приклекнала гола над жертвата си, несъзнателно оголи зъби — това допълни приликата ѝ с подивяла котка. Кенит бързо започна да си проправя път през тела и завивки, за да залости вратата. Той се опита да я тръшне, но трупът на първия противник попречи. Капитанът го изблъска встрани, само че не успя да повтори опита си със затварянето: изритана, вратата отхвърча и се удари в стената. Капитанът успя да я улови, преди тя да се е стоварила в лицето на изникналия Соркор.

Лицето на заместника му бе почервеняло от тичане. Същото се отнасяше и за останалите пирати, които дотичаха зад него.

— Един старец… — задъхано каза той. — Дойде при кораба. Каза, че може би имате неприятности тук.

— Това се казва добре похарчена сребърна монета — отбеляза гласец. Соркор погледна към Ета, решил, че тя е проговорила, и смутено извърна очи от голата и окървавена жена. Със залитане тя се изправи, загледана в нахлулите. И неловко се приведе, за да придърпа едно от одеялата пред себе си. Този ѝ жест отви неподвижната ръка на труп.

— Неприятности — сухо повтори Кенит. — Малко. — Той прибра меча си и посочи към трупа до вратата. — Би ли ми подал ножа?

Соркор приклекна до мъртвеца.

— Вие бяхте прав — ненужно каза той. — В града е имало и такива, които не са били доволни от нас. Някои са били разгневени. Това Рей ли е? От Морската лисана?

— Не зная — призна Кенит. — Той така и не ми се представи.

Капитанът се приведе, за да отгърне останалите мъртъвци.

— Рей беше — промълви Ета с разцепени устни. — Познавам го.

Тя си пое дъх и продължи:

— Всички те бяха от екипажа на Морската лисана. — Проститутката посочи към мъжа, чиято глава тя бе блъскала о дъските. — Това беше техният капитан. Скелт. Те непрекъснато казваха как щели да ти покажат, че всеки пират е крал на себе си. И че нямали нужда от теб. И че ти не би могъл да се разполагаш с тях — додаде тя с по-тих глас.

— Общо шестима — удивено отбеляза един от хората на Кенит. — Капитанът самичък е надвил шестима.

— Колко бяха онези отвън? — любопитно попита Кенит, докато си прибираше ножа.

— Четирима. Десет срещу един. Големи храбреци, нали? — процеди Соркор.

Капитанът сви рамене:

— Ако аз исках да се убедя, че някой ще бъде убит, щях да постъпя по същия начин. — И той се усмихна към заместника си. — И въпреки това те не успяха. Десетима. Те наистина се страхуват от мен, щом прибягват до такива мерки.

Усмивката му продължаваше да нараства.

— Власт, Соркор. Другите ни виждат, че я натрупваме към себе си. Този опит за убийство е доказателство, че ние напредваме към целта си. — Кенит осъзна, че хората му го гледат. — И отвеждаме и екипажа си заедно с нас — увери ги той, кимвайки. Петимата пирати, доведени от Соркор, се ухилиха насреща му.

Помощник-капитанът прибра оръжието си и попита:

— Тъй. А сега какво?

Кенит се замисли за момент, преди да посочи към хората си.

— Вие двамата, вървете да обиколите кръчмите и бардаците. Заедно. Намерете другарите ни и ги предупредете, тихомълком. Тази нощ ще бъде най-разумно всички да преспим на борда на Мариета, със зорка вахта. Двамата със Соркор също възнамеряваме да постъпим така. Но само след като се разходим из града, за да бъдем видени. И ви предупреждавам още отсега, кажете и на другите: никой да не се хвали с това. Разбрахте ли? За нас това не е случка, която да си заслужава разказването. Нека останалите да говорят вместо нас, така ще се разчуе по-бързо.

Хората му кимнаха и си размениха усмивки.

— Вие двамата — продължаваше Кенит — ще последвате Соркор и мен, докато обикаляме. Но не открито. Вие ще ни пазите и ще се ослушвате какво се говори за нас. Слушайте и помнете, защото после ще искам пълен доклад.

Другите двама също кимнаха. А Кенит се огледа. Имаше и още нещо, което той трябваше да стори. Нещо, което бе възнамерявал да стори.

Ета стоеше притихнала и го гледаше. Дребен рубин блестеше на ухото ѝ.

— Ти. — Капитанът посочи към последния моряк. — Погрижи се за жената.

Пиратът се изчерви, преди да пребледнее.

— Слушам, сър. А какво да направя, сър?

Кенит ядосано тръсна глава. Предстоеше му да свърши толкова много, а хората му го безпокояха за дреболии.

— Заведи я на кораба. Нека да ме чака в каютата ми.

Щом градът считаше Ета за негова, Кенит трябваше да я отдели. Той не биваше да оставя уязвими точки. Това ли беше всичко, запита се той, смръщил чело? Да.

Ета изтегли чаршафа от последното тяло. Изправена като кралица, тя омота окървавената завивка около раменете си. Кенит за последно огледа стаята, а после се обърна към хората си, които го гледаха с възхищение. Дори Соркор се усмихваше. Това пък защо?

Разбира се. Жената. Те бяха очаквали, че подобно клане ще е убило желанието му към нея. Тази му постъпка, която за тях доказваше противоположното, го бе издигнала още повече в очите им. Сластта никога не бе мотивирала Кенит; той не намираше насиненото женско тяло за привлекателно. Но те нямаше как да знаят това. Какво пък, нека си го мислят.

Той отново погледна към изчервения моряк.

— Погрижи се тя да получи топла вода, за да се окъпе. Нахрани я. И ѝ намери подходящи дрехи.

Изглежда тази случка означаваше, че Ета трябва да остане в каютата му. Нека поне бъде чиста.

Кенит улови погледа на Соркор.

— Чухте какво нареди капитанът — строго обяви помощникът му към подсмихващите се моряци. — На работа!

С две отсечени потвърждения назначените за вестоносци изчезнаха в стълбището. Онзи, комуто бе поверено да отведе Ета, прекоси стаята, поколеба се за миг и я вдигна на ръце. За изненада на Кенит тя благодарно се притисна към моряка. Капитанът, Соркор и последните двама поеха по стълбището, следвани от носената Ета.

На площадката те се натъкнаха на Бетел. Кършеща ръце, тя възкликна:

— Ти си жив.

— Така излиза — потвърди Кенит.

В следващите ѝ думи се съдържаше гняв.

— Да не си мислиш, че ще изведеш Ета?

— Именно — съгласи се капитанът през рамо.

— Ами всички онези трупове? — изпроводи ги писъкът ѝ.

— Тях можеш да задържиш — отвърна Кенит.

Докато биваше пренасяна отвъд прага, Ета хвана входната врата и я затръшна зад себе си.

Глава осемнадесета

Малта

Всичко щеше да е минало прекрасно, ако не беше онзи дебел глупак Давад Рестарт.

Малта намери парите под възглавницата си в онази утрин, когато баща ѝ отплава. Сбитият почерк от бележката ѝ беше познат — тя го бе виждала в писмата, които майка ѝ получаваше от съпруга си. За моята вече не толкова малка дъщеря, пишеше татко. Зелената коприна ще ти подхожда най-много.

В кесийката тя откри четири златни монети. За стойността им девойката не бе сигурна; това бяха чуждестранни пари, от една от земите, които баща ѝ бе посещавал по време на търговските си пътувания. Но още при вида им се беше почувствала уверена в едно: те ще бъдат достатъчни за най-пищната рокля, която Бингтаун някога е съзирал.

В последващите дни, всеки път, когато я споходеха съмнения, Малта прочиташе кратката бележка и се успокояваше, че разполага с бащиното си позволение. И не само позволението, а и съдействието му. Парите доказваха това. По-късно майка ѝ щеше да заклейми това съдействие като съучастничество.

Майка ѝ беше толкова предвидима. Също като баба ѝ. Баба ѝ бе отказала да присъства на есенния бал, посочвайки продължаващия траур като причина. Това беше единственото оправдание, от което майка ѝ се нуждаеше, за да съобщи на дъщеря си, че семейство Вестрит няма да присъства на бала. Така че, бе рекла майка ѝ, разговорите за роклички и рокли ставаха излишни. Тя бе накарала Рейч да я учи да танцува; вече търсеха и добър наставник, който да я запознае с етикета. А до намирането му Рейч щеше да се нагърби и с тези задължения. Това било предостатъчно за една девойка на годините на Малта.

Остротата на майчиния ѝ тон в този разговор я бе изненадала. Когато Малта се бе престрашила да напомни за разрешеното от баща ѝ, собствената ѝ майка се бе нахвърлила отгоре ѝ едва ли не разгневена.

— Баща ти не е тук — студено изтъкна тя. — За разлика от мен. Аз най-добре зная какво е пристойно за едно младо бингтаунско момиче. Нещо, което и на теб би трябвало да е известно. Тепърва ще има предостатъчно време да бъдеш жена, Малта. Напълно естествено е, че тези неща са ти изключително интересни. Също както е естествено да си мечтаеш за красиви рокли и прекрасни вечери, в които танцуваш с красиви младежи. Но прекаленото любопитство и склонността… Те биха могли да те тласнат по пътя на леля ти Алтея. Довери ми се. Аз ще ти кажа кога е настъпило подходящото време. Ти още не можеш да разбереш, че този бал далеч не е свързан само с красиви дрехи и красиви момчета с блеснали очи. Аз съм жена от Бингтаун, бингтаунска Търговка, и познавам тези неща. За разлика от баща ти. Затова се успокой, за да не изгубиш онова, с което си се сдобила.

Тъй бе рекла майка ѝ и бе напуснала трапезарията, без да остави на дъщеря си възможност за възражения. Малта не би възразила. Тя вече бе решила, че не ѝ се налага да спори. Това само би събудило подозренията на майка ѝ и би я направило по-внимателна. Нямаше смисъл да усложнява ситуацията си по подобен начин.

Баща ѝ бе предложил зелена коприна. За щастие в морското сандъче на леля Алтея имаше достатъчно от този плат. Малта бе изгаряла от нетърпение да се запознае със съдържанието му, само че майка ѝ уморено бе заявила, че то не я касае. Сандъчето се бе оказало отключено — леля Алтея никога не си правеше труда да заключва. И тъй като леля ѝ със сигурност нямаше да ползва този плат, Малта не виждаше смисъл в изоставянето му. И друго — използвайки този плат, тя щеше да разполага с повече пари за самата изработка на роклята. Това беше проява на пестеливост. Нима баща ѝ не бе изтъквал, че това е полезно качество за една жена?

От Дело Трел тя се осведоми за името на добра шивачка. Малта се срамуваше от необходимостта да се обръща към приятелката си за нещо толкова важно, ала в случая просто се налагаше: майка ѝ и баба ѝ бяха толкова старомодни… Почти всички техни дрехи биваха кроени и шити у дома, от старата бавачка. Понякога дори те двете се включваха в шиенето. По тази причина нито един от тоалетите им не бе изработен в последния джамаилски стил. Те просто си харесваха дадена кройка на някой от приемите и я използваха като вдъхновение за следващата си рокля. Но съшитите по подобен начин дрехи винаги щяха да си останат копия. Никой не оставаше впечатлен от дрехите, с които се появяваха жените от рода Вестрит. Техните тоалети не бяха тласнали никого към обсъждане; не бяха вдъхновили ничии глави да се сведат в завистлив шепот отвъд ветрилата. Те бяха прекалено консервативни. И прекалено скучни.

Само че Малта нямаше никакво намерение да се проявява със сухостта на майка си, нито като мъжкаранестата си леля Алтея. Тя възнамеряваше да бъде тайнствена и вълшебна, свенливо сдържана и непознаваема и в същото време дръзновена и екстравагантна. Трудно ѝ беше да обясни всичко това на шивачката си, разочароващо стара жена, която неодобрително изсумтя над зелената коприна, донесена ѝ от Малта.

— Този цвят ще те накара да изглеждаш болнава — каза шивачката и поклати сивата си глава. — Розово, червено и оранжево, това са твоите цветове.

Възрастната жена все още носеше силния акцент на родната си Дуржа, който придаваше на думите ѝ тежестта на пророчество. В отговор Малта стисна устни и не каза нищо. Нейният баща беше Търговец, обиколил целия свят. Той много добре знаеше какви цветове отиват на жените.

Подир това възрастната Файла се зае да ѝ взема мерки, като през цялото време мърмореше, притиснала още неизползвани карфици между устните си. Тя отрязваше и наместваше хартиени форми около цялата Малта, без да обръща внимание на възраженията на девойката, които определиха деколтето като прекалено стегнато и полата за прекалено къса. По време на третото възражение Файла Карт изплю карфиците в ръката си и остро изгледа младата си клиентка.

— Да не искаш да приличаш на повлекана? На белезникава повлекана?

Малта безмълвно поклати глава. Тя се опитваше да си припомни как изглежда цветето повлекана.

— Тогава ще ме слушаш. Аз ще ти ушия хубава рокличка, за която мама и тате с радост ще ми платят. Разбрахме ли се?

— Но аз нося парите и сега. Мои собствени пари. Освен това искам истинска рокля, а не рокличка — възвърна смелостта си Малта.

Файла Карт бавно се отдръпна, разтриваща кръста си.

— Женска рокля? А кой ще носи тази рокля, ти или някоя жена?

— Аз. — Малта успя да запази гласа си спокоен.

Шивачката се почеса под долната устна. Там растеше космата брадавица.

— Не. — Тя бавно поклати глава. — Ти си прекалено малка. Ще изглеждаш глупаво. Ще ти ушия прекрасна рокличка. Никое друго момиче няма да има такава. Всички те ще се взират в теб, ще подръпват полите на майките си и ще им те показват.

Вместо отговор Малта рязко свали хартиените форми и ги остави да се свлекат на земята.

— Нямам намерение да се показвам интересна на момичетата — наперено каза тя. — Приятен ден.

И тя напусна магазина, отнасяйки плата със себе си, за да се впусне в собствено търсене. Да намери шивачка, която ще изпълни нейните желания. За момент тя не можа да не се почуди: дали Дело Трел не я беше изпратила умишлено при тази отвратителна старица, загатвайки, че на приятелката ѝ все още се полага да носи колосани момичешки роклички? В последно време Дело бе започнала да се надува и с навирен нос да намеква за много неща, които Малта — малката Малта — просто не би могла да разбере за сегашния ѝ живот. Сякаш двете не бяха другарували още от прохождането си!

Младата шивачка, на която Малта се спря, носеше пола, напомняща дълъг копринен шал, едновременно обгръщащ и загатващ силуета на краката ѝ. Тя не се впусна да мърмори за цвета на плата, не се и опита да опакова клиентката си в хартия. Вместо това шивачката бързо ѝ взе мерки и започна да говори за неща като пеперудени ръкави и как умело разположената дантела би могла да придаде пълнота към развиващата се девическа гръд. Малта бързо разбра, че е направила добър избор. У дома тя се бе прибрала едва ли не пърхаща от щастие, оправдавайки закъснението си с невъзможност да открие свободна кола.

Този ѝ правилен избор отключи цяла лавина късмет. Шивачката имаше братовчед, който изработваше бални обувки; тя изпрати Малта при него, когато девойката се отби за втората проба. Освен това тя ѝ напомни за нуждата от бижута. И ѝ обясни, че самата стойност на бижутата не е толкова важна, колкото ефектът, пораждан от проблясъка им. Стъклените имитации щяха да свършат същата работа като истински скъпоценни камъни; а с бюджет като своя Малта можеше да си позволи от най-големите. Тези бижута също бяха осигурени от роднина — този път братовчедка, която дойде да покаже стоката си по време на третата проба. При посещението за последната проба на роклята и обувките, и бижутата бяха готови. Шивачката Терител бе достатъчно любезна да ѝ покаже как да гримира устните и очите си в съответствие с последната мода. И дори продаде на девойката някои от собствените си гримове. По-голям късмет Малта трудно би могла да извади.

— Да видя мечтата си осъществена — това си струваше всяка монета — каза ѝ Малта и с радост ѝ връчи кесийката, осигурена от баща ѝ. Това се бе случило два дена преди бала.

Бяха ѝ необходими и здрави нерви, и изобретателност, за да успее да отнесе у дома опакованата в хартия рокля и да я скрие успешно от майка си. И от бавачката. Въпросната старица вече не получаваше достатъчно работа — Силдин бе станал прекалено голям, за да бъде обучаван от нея — и непрекъснато се тътреше по петите на Малта. Цялото онова почистване, което тя правеше в стаята ѝ, в действителност беше оправдание за ровене из вещите ѝ. На всичкото отгоре възрастната жена си позволяваше да ѝ задава въпроси за неща, за каквито една слугиня нямаше никакво право да ѝ държи сметка. Откъде си взела този парфюм? Майка ти знае ли, че ще излизаш с тези обици?

Решението се бе оказало просто: Малта възложи на Рейч да съхранява опакованата рокля, бижутата и обувките в стаята си. Неотдавна Роника бе поверила на Рейч цяла стая — с изглед към градината с езерцето. Малта не знаеше с какво Рейч е заслужила това уединение, но в този случай то се оказа полезно. Тя можеше да посещава робинята по всяко време, без това да събуди нечии подозрения. Нали все пак Рейч я учеше да танцува и я запознаваше с етикета.

Беше забавно, че една робиня знае тези неща. Дело и Малта често се смееха на това в кратките моменти, които двете прекарваха заедно. Разбира се, сега приятелката ѝ се смяташе за прекалено възрастна, та да прекарва времето си в компанията на някакво си момиченце. Ала това щеше да се промени веднага щом Малта се представеше като жена.

Отново Рейч щеше да бъде тази, която да ѝ помогне с обличането в навечерието на бала. Малта не я беше предупредила — това само би дало на робинята прекалено време за размисъл и възможност да изтича при майка ѝ или при баба ѝ. Вместо това девойката просто отиде при нея, поиска оставения на съхранение пакет и ѝ нареди да ѝ помогне да се приготви. С чудата усмивка жената се бе съгласила. Малта получи възможност да се убеди в полезността на напълно покорна слугиня.

Вече преоблечена, тя се настани пред малкото огледало на Рейч, за да си сложи бижутата (внимателно, едно по едно) и да се гримира. Тя очерта краищата на ушите си и меката им част в цвета, красящ клепачите ѝ. Получилият се ефект изглеждаше едновременно екзотичен и примамлив. Робинята я наблюдаваше изумено. Очевидно тя бе удивена, че Малта притежава подобни умения.

Когато поръчаната по-рано от Малта кола пристигна, Рейч изглеждаше само леко притеснена. Тя се осведоми къде отивала младата господарка, а Малта отвърна, че отивала да посети Китън Шайев. Родителите на Китън поканили кукловод, който да развлича нея и братчето ѝ, докато те са на бала. Беше всеизвестно, че глезенът на Китън още се възстановява след онзи инцидент с понито. Тъй като и тя, и Малта щяха да пропуснат бала, поне да си правели компания.

Малта изрече тези лъжи с пълна увереност. Рейч повярва напълно, кимна усмихнато и каза, че несъмнено Китън нямало да скучае. Единственото неудобство бе тъмното зимно наметало, което Малта трябваше да носи по пътя: то не си подхождаше с тази прекрасна рокля. Само че девойката не можеше да допусне да напраши дрехата си, нито да позволи да бъде видяна с нея преди самия прием. Традиционният начин на пристигане не включваше наемна кола. Всички останали щяха да пътуват със семейните си карети или да яздят най-скъпите си коне. В този случай тя беше безсилна. Най-расовият ѝ кон представляваше тлъстичкото пони, което двамата със Силдин яздеха. Тя напразно бе умолявала за собствено животно. Както винаги, майка ѝ беше отказала, заявявайки, че семейната кобила е най-подходяща за подобни уроци. Тази кобила бе по-възрастна от Малта. Дори и ако тя бе искала да използва крантата, не би могла да я изведе от конюшнята по това време, без майка ѝ да чуе. Пък и с подобна рокля не би подобавало да язди.

Въпреки всичко, въпреки тежкия подплатен плащ, който накара лицето ѝ да се изпоти в топлата нощ, въпреки грубоватата песничка, която кочияшът очевидно намираше за страшно забавна, въпреки беснеенето, на което щеше да се отдаде майка ѝ впоследствие, Малта се чувстваше страшно развълнувана.

— Аз отивам на бала. Аз наистина отивам на бала — повтаряше си тя. Прекрасно беше това усещане за контрол над собствения си живот. До този момент тя не бе осъзнавала степента, в която ѝ е омръзнало да стои затворена у дома под задушаващата сянка на майка си. Майка ѝ беше толкова улегнала, сдържана и предвидима. Тя никога не предприемаше нещо, което не би било очаквано от нея.

В продължение на изминалата година, по време на боледуването на дядо ѝ, този дом се бе превърнал във възможно най-скучното място на света. А и преди това той не би могъл да бъде определен като забавен. Той изобщо не приличаше на домовете на останалите. Другите Търговски семейства организираха приеми. Сред тях дори имаше хора, които не ограничаваха поканените само до останалите Търговци, а приветстваха и семействата на новодошлите. Неотдавна Бекъртови бяха си изкарали една удивителна вечер в компанията на жонгльорска трупа, наета от семейство новодошли. Полия Бекърт ѝ бе разказвала на следващия ден за младите момчета от трупата, които били облечени единствено с препаски и подмятали във въздуха стъклени топки, факли и ножове. Подобни прояви никога не се случваха в дома Вестрит. Понякога баба ѝ канеше някаква друга възрастна Търговка, с която седяха по цял ден сами, бродираха, отпиваха вино и се убеждаваха взаимно в предимствата на миналото. Но дори и тази старица бе престанала да идва: когато болестта на дядо ѝ се беше влошила, баба Роника беше престанала да кани гости. И в продължение на година под този покрив се бяха наслоявали униние и мрачина. Майка ѝ дори беше спряла да свири на арфа вечер. (Макар че самите изпълнения не липсваха особено на Малта. Всеки път, когато Кефрия сядаше да свири, тя се опитваше да учи и дъщеря си. Не, благодаря. Подръпването на струни не се вписваше в Малтината представа за забавление.)

— Спри тук! — просъска тя към кочияша, а подир това ѝ се наложи да повтори по-силно. — Спри тук. Ще продължа сама. Казах да спреш, идиот такъв!

Той почти бе навлязъл в светлината на факлите пред входа, преди да спре. И дори си позволи да се изсмее на гнева ѝ. Тя му плати точно колкото се полагаше, без никакъв бакшиш. Да видим дали и това ще му е весело. Кочияшът си отмъсти, като не ѝ подаде ръка, за да слезе. Но пък тя не се нуждаеше от подобна помощ; тя беше млада и ловка, а не някаква си саката старица. При слизането Малта за момент настъпи роклята си, но не я разкъса и не се спъна.

— Ела да ме вземеш в полунощ — важно се разпореди девойката. Това беше ранен край, но макар да не ѝ се искаше да го признава, Малта не искаше да разгневява майка си прекомерно. Едно нейно закъснение би разгневило и баба ѝ. Освен това малко след полунощ маските биваха сваляни, а тази стряскаща част от приема никога не се бе харесвала особено на Малта.

Една година, когато тя бе на седем, представителят на Дъждовните земи бе свалил маската си. Малта бе останала поразена от видяното. Той бе изглеждал като дете, започнало с обичаен растеж, но с течение на времето придобило чудата костна структура и издутини, които може би приютяват необичайни органи. С удивление тя бе гледала как дядо ѝ стиска ръката му и го обявява за свой брат. В продължение на много нощи тя бе измъчвана от кошмари, породени от видяното, но винаги се бе успокоявала с мисълта за проявената от дядо ѝ храброст. Тя също не биваше да се страхува от подобни чудовища. И все пак…

— Точно в полунощ — повтори тя.

Коларят многозначително погледна към скромните монети в шепата си.

— На всяка цена, млада госпожице — саркастично отвърна той и пришпори коня си. Докато копитата заглъхваха, Малта бе споходена от моментно неспокойство. Ами ако той не се върнеше? Тя не можеше да си представи да се прибира пеша посред нощ, още по-малко с дълга рокля и бални пантофки.

Девойката решително прогони тази мисъл. Нищо, нищо нямаше да ѝ попречи да се наслади на тази нощ.

Пред Залата на Търговците вече спираха карети. Малта бе виждала тази постройка и преди, много пъти, ала тази вечер сградата изглеждаше особено голяма и внушителна. Факленото сияние придаваше на мрамора почти кехлибарен оттенък. От всяка карета слизаха гости, по двойки или цели семейства, облечени в най-скъпите си дрехи. Разкошните рокли на дамите шумоляха над паважа. Момичетата носеха сред косите си последните от цветята на сезона, а момчетата бяха спретнати и сресани до невъзможност. А мъжете… известно време Малта остана в сенките и ги разглеждаше почти ненаситно. Те слизаха от каретите или скачаха от седлата. На бащите и дядовците тя не обръщаше никакво внимание. Очите ѝ следяха единствено младите съпрузи и ергените, които с размах демонстрираха необвързаността си.

Тя ги наблюдаваше и размишляваше. Как ли една жена правеше своя избор? Те бяха толкова различни, а жената можеше да избира само веднъж. Или два пъти, ако съпругът ѝ умреше преждевременно и я оставеше вдовица във възраст, в която тя все още можеше да добие деца. Ако една жена обичаше своя спътник истински, тя никога не би пожелавала подобно стечение на обстоятелствата, без значение от любопитството ѝ. И все пак това не ѝ изглеждаше справедливо.

Пред залата рязко спираше черен кон, впил копита сред паветата. Това беше Род Каерн. Косите му се стичаха по гърба като черен водопад, лъскав като гривата на коня му. Раменете му опъваха кройката на сакото му. Той имаше остър нос и тесни устни. Дело бе потръпнала, когато двете бяха разговаряли за него. Той е зъл, авторитетно бе казала тя. И мълчаливо бе подбелила очи, когато Малта я бе попитала какво има предвид.

Малта бе изпитала завист, задето приятелката ѝ знае подобни неизвестни на нея неща. Братът на Дело често канеше приятелите си на вечеря; Род бе един от тях. Защо Малта не можеше да има по-голям брат като Керуин, който ходеше на лов и имаше удивителни приятели, вместо глупавия Уинтроу, чиято жреческа роба приличаше на бабешки пеньоар и чието лице си оставаше по бебешки гладко?

Погледът ѝ следеше наперените стъпки на Род. Той рязко спря и с дълбок поклон направи път на една млада невяста. Нейният съпруг не изглеждаше никак доволен от тази проява на галантност.

А пред входа вече спираше поредната карета. Изрисуваният върху вратата ѝ родов герб показваше, че тя е собственост на семейство Трентор. Бели коне бяха впрегнати в нея; над главите им се развяваха щраусови пера. Пред погледа на Малта семейството започна да слиза, най-напред родителите, облечени в изискано гълъбовосиво, а сетне и трите неомъжени дъщери, всичките облечени в червеникаво злато и хванати за ръце — сякаш се бояха, че някой мъж ще се опита да ги открадне. Малта тихо изсумтя при вида им. Брат им Крион слезе последен. Той беше облечен в сиво, като баща си, но шалът му имаше по-златист оттенък от роклите на сестрите му. Тази вечер той бе избрал бели ръкавици. Крион навсякъде ходеше с ръкавици, които прикриваха белезите от изгоряло по ръцете му: като малък той бе паднал в огъня. Той се срамуваше от ръцете си и от стиховете, които пишеше. Тях Крион никога не четеше сам, а оставяше това на сестрите си. Косата му бе кестенява; по-рано лицето му бе изписано с лунички, а очите му бяха зелени. Дело бе доверила на Малта, че може би го обича. Някой ден, бе добавила тя, се надявала лично да чете последните му стихове. Той бил изключително нежна душа, с въздишка бе заключила приятелката ѝ.

Малта го наблюдаваше как се изкачва по стълбите и въздъхна на свой ред. Тя копнееше да се влюби. Копнееше да узнае повече за мъжете, да говори с разбиране за един или друг, да се изчервява при изричането на нечие име или да се навъсва в отговор на нечий тъмноок поглед. Майка ѝ грешеше! Грешеше с настояването си, че има достатъчно време, в което Малта да бъде жена, с настояванията си за изчакване. Годините, в които Малта можеше да бъде жена с избор, бяха прекалено малко. Твърде скоро жените се омъжваха и наедряваха от носените деца. Малта не мечтаеше за покорен съпруг и множество люлки. Тя жадуваше за изживявания като това, за тези нощи в сенките, за тези си копнежи. И за вниманието на мъже, които не можеха да я обявят за своя собственост.

Е, това нямаше да се случи, ако тя останеше да се крие в сенките. Малта решително сне наметалото си, сгъна го и го хвърли под един храст, за да го прибере на излизане. Почти ѝ се искаше майка ѝ и баба ѝ също да бяха дошли, за да може тя да пристигне с карета; да бъде уверена, че пътуването не е развалило прическата ѝ или грима ѝ. Във въображението си тя се появяваше заедно с цялото си семейство и красивият ѝ баща протягаше лакът към нея, за да я придружи до вратата. Ала тази моментна представа доведе със себе си и образа на смутения и дребен Уинтроу, тътрещ се подире им в кафеникавия си жречески пеньоар, и майка ѝ, облечена в строга и затворена рокля. Представата я накара да трепне. Тя не се срамуваше от близките си. И би се радвала на присъствието им, стига те да знаеха как да се държат и обличат. Нима тя не бе молила майка си отново и отново за този бал? Само за да получи отказ. Налагаше се Малта сама да пристъпи в живота като жена. Девойката щеше да стори това храбро, като допуска само отсянка на мъката и самотата ѝ да изникне върху лика ѝ. Тази нощ щеше да бъде посветена на смеха, радостта от живота и очарованието, разбира се, но в един момент на разкриване нечий разбиращ поглед щеше да я докосне и да познае немарата, на която близките ѝ я бяха осъдили.

Тя бавно си пое дъх и закрачи към светлината и разтворените в приветствие двери.

Конете на Трентор вече се отдалечаваха. Мястото на тяхната карета вече биваше заемано от друга семейна кола. Семейство Трел, осъзна Малта, сепната и същевременно възторжена. С тази карета щеше да пристигне Дело, уви, придружавана от родителите си и Керуин. Ако Малта се срещнеше с тях пред входа, родителите на Дело несъмнено щяха да попитат за майка ѝ и баба ѝ. А тя още не беше готова да дава подобни обяснения. Но пък от друга страна щеше да бъде забавно да влезе в залата, хванала Дело под ръка — две смайващи млади жени от Търговски родове, пристъпващи заедно в обществото.

Девойката направи още една крачка към каретата. Ако родителите и братът на Дело слезеха първи, Малта имаше шанс да повика приятелката си и да я накара да я изчака.

Родителите на Дело действително слязоха първи. Нейната майка изглеждаше зашеметяващо. Тя носеше рокля с умишлено изчистена кройка и тъмносин цвят. Раменете и шията стояха открити, красени единствено от сребърна верижка с парфюмни перли. Да можеше и майката на Малта да се появи с подобен тоалет, пък дори и само веднъж. Дори от разстояние се усещаше тежкото ухание на ароматните бижута.

Майката на Дело хвана съпруга си под ръка. Той беше строен и висок, облечен в тон с любимата си. Двамата започнаха да се изкачват по стълбите с достолепни крачки. Зад тях Керуин нетърпеливо изчакваше слизането на сестра си. Подобно на баща си, наследникът също носеше панталон и сако в син цвят, с лъскавочерни ботуши. На едното му ухо проблясваше златна обица, а черната му коса бе дръзновено извита в къдрици. Малта, свикнала да го вижда от години, в този момент гледаше на него по съвсем нов начин, породил леки тръпки. Никога преди той не бе ѝ изглеждал толкова красив. Тя копнееше да го смае с вида си.

Вместо това самата тя се оказа смаяна от вида на приятелката си. Роклята на Дело повтаряше цвета на майчиния ѝ тоалет, но приликата свършваше тук. Косата ѝ бе сплетена в обгръщаща плитка, украсена с цветя. Ръбът на роклята ѝ бе украсен с дантела, която придаваше дължина почти до средата на прасеца. Същата дантела красеше яката (висока) и ръкавите. Тя не носеше никакви бижута.

Малта не можа да се сдържи и се хвърли към приятелката си.

— Нали каза, че тази година ще бъдеш с истинска рокля! Каза, че така ти била обещала майка ти — на един дъх я приветства девойката. — Какво стана?

Дело я погледна тъжно. В следващия миг погледът ѝ придоби изумление; тя буквално зина.

Керуин покровителствено пристъпи пред сестра си.

— Не мисля, че вие бихте могли да познавате моята сестра — надуто заяви той.

— Керуин! — раздразнено възкликна Малта и изви врат леко встрани, за да надникне към озовалата се зад гърба му Дело. — Какво стана?

Приятелката ѝ гледаше още по-изумено.

— Малта? Това ти ли си?

— А кой друг? Кажи, майка ти да не би да си е променила мнението? — настояваше девойката. Неприятно подозрение започваше да си проправя път сред мислите ѝ. — Ти трябва да си ходила да пробваш тоалета си. Няма как да не си знаела, че няма да ти позволят да носиш рокля!

— Очаквах, че тази година ти няма да присъстваш! — изхленчи Дело. А Керуин Трел гледаше удивено.

— Малта? Малта Вестрит?

Неговият поглед я обхождаше по начин, който тя със сигурност можеше да определи като груб. И въпреки това тя отново потръпна.

— Трел! — Шукор Кев слизаше от коня си. — Радвам се да те видя. А коя е приятелката ти? — Невярващият му поглед за момент се задържа върху Малта. — Няма как да я заведеш на бала, друже. Би трябвало да знаеш, че той е само за Търговци.

Нещо в тона му смути Малта.

Близо до тях спря поредната карета. Лакеят ѝ се затрудняваше да отвори вратата, която заяждаше. Малта се постара да не поглежда натам: взирането не подобаваше на една дама. Но лакеят я видя и очевидно остана толкова изненадан от вида ѝ, че напълно забрави за задължението си.

В купето на каретата се возеше тлъстичък мъж, който блъсна вратата. Тя отхвърча и едва не удари Малта. А Давад Рестарт, защото пътникът се оказа именно той, едва не се изтърколи на улицата.

Лакеят я бе хванал над лакътя, за да ѝ помогне да се задържи на крака — Малта бе отстъпила рязко от вратата на каретата. Ако не беше този му жест, тя лесно би могла да се отдръпне и да остане незабелязана. Но това задържане позволи на Давад да я види. Не само това, той настъпи роклята ѝ, докато сграбчваше вратата на каретата си.

— Моля за прошка, госпожице — веднага се извини тромавият. И затихна, останал загледан в нея. В този ѝ вид той не можеше да каже със сигурност, че я познава. Малта не можа да сдържи усмивката си.

— Добър вечер, Търговецо Рестарт — поздрави тя и направи реверанс. С дълга рокля това се оказа малко по-необичайно. — Надявам се, че сте добре.

Той продължи да се взира в нея още няколко секунди, преди да отвори уста и пискливо да се осведоми:

— Малта? Малта Вестрит?

Друга карета заемаше мястото на колата на семейство Трел. Тази кола бе украсена по разкошен начин със зелено и златно. Дъждовните цветове. Пристигаха представителите на семействата от Дъждовните земи. Балът щеше да започне веднага след пристигането им.

Зад нея, подобно на ехо, последва невярващото възклицание на Шукор.

— Малта Вестрит? Не може да бъде!

— Същата. — Тя отново се усмихна на Давад. Доставяше ѝ неочаквано удоволствие да наблюдава смаяния начин, по който погледът му се местеше от огърлицата на врата ѝ към дантелата, обгръщаща гръдта ѝ. Неочаквано той погледна зад нея. Тя се обърна, но там беше пусто. Проклятие. Явно Дело беше влязла в залата сама. А Давад се озърташе припряно. Когато вратата на Дъждовната карета се отвори, той неочаквано я сграбчи за раменете и я блъсна зад себе си, почти в купето на все още отворената си кола.

— Мълчи! — прошепна той. — Не казвай нищо.

Подир това пълничкият мъж се обърна и се поклони ниско на пратениците, които тъкмо слизаха от каретата си. Малта успя да ги зърне покрай туловището му. Тази година те бяха трима, един нисък и двама високи. Единствено този детайл разкриваха наметалата им. Тя никога не бе съзирала подобни плащове — с тъкан, която посрещаше неподвижността с черен цвят, а най-малкото движение подчертаваше с редуващи се багри. Зелено, синьо и червено пламваха при раздвижване.

— Търговецо Рестарт — приветства един от пратениците. Този поздрав бе изречен от женски глас.

— Търговке Винтагли. — Той се поклони още по-ниско. — Приветствам ви в Бингтаун и на нашия бал.

— Благодаря ви, Давад. Предполагам, че ще ви видя вътре?

— Разбира се — отвърна той. — Веднага щом си намеря ръкавиците. Изпуснал съм ги някъде в купето.

— Колко небрежно от ваша страна! — меко го смъмри тя. Гласът ѝ милваше думите по чудат начин.

След тази размяна на приветствия жената последва спътниците си и остави Рестарт да се поти. В момента, в който вратите на залата се затвориха след семейството от Дъждовните земи, той рязко се извъртя към Малта и я сграбчи за ръката.

— Къде е баба ти? — остро попита Търговецът. — Къде е майка ти?

Малта трябваше да излъже. Трябваше да каже, че те отдавна са вътре, а тя просто е излязла да си поеме свеж въздух. Но вместо това тя каза прямо:

— Дойдох сама. — Тя отмести поглед от него и продължи с тона на един възрастен към друг. — Откакто дядо умря, мама и баба станаха още по-затворени. Толкова е тъжно. Аз знаех със сигурност, че ако не изляза, просто ще полудея. Вие не можете да си представите колко мрачно…

Малта изохка, защото той отново я стисна за ръката и я задърпа към купето.

— Бързо… преди някой да те е видял… не си разговаряла с никого, нали?

— Ами… не. Само с Дело и брат ѝ. Току-що пристигнах и… пуснете ме! Ще ми смачкате роклята!

Начинът, по който той я блъсна вътре и се покатери след нея, я вцепени от ужас. Какво беше намислил той? Малта бе чувала за мъже, които буквално полудявали от страст. Но тя не можеше да си представи, че Давад Рестарт е един от тези хора. Та той беше стар! Дори представата за подобна мисъл я отвращаваше.

Той дръпна вратата, ала насиленият по-рано механизъм отказа да я задържи. Давад остана да я държи и подвикна на кочияша:

— Карай към дома на Вестрит. И бързо! — Подир това той се обърна към Малта. — Седни. Ще те заведа вкъщи.

— Защо? Не искам! Искам да отида на бала. Вие нямате право да ми нареждате. Не сте ми баща!

Каретата потегли рязко, с тласък, запратил Малта към седалката. Пуфтящият Рестарт продължаваше да придържа вратата.

— Не, аз не съм ти баща — грубо се съгласи Търговецът. — И съм благодарен на Са за това, защото след подобна постъпка не бих знаел какво да правя с теб. Бедната Роника! Сякаш малко неща ѝ се струпаха на главата тази година. Нима не беше достатъчно лошо, че твоята леля изчезна, та трябва ти да се появяваш на Есенния бал, облечена като джамаилска проститутка? Какво ще каже баща ти?

От ръкава си Давад изтегли голяма носна кърпа и попи струите пот от лицето си. Малта успя да забележи, че той е облечен в същите сини панталони и жакет от предишните две години. Дрехите с мъка удържаха шкембето му; в купето на каретата се долавяше отчетлива кедрова миризма, която издаваше, че тези дрехи са били извадени от сандъка съвсем неотдавна.

И такъв човек смееше да ѝ говори за мода!

— Тази рокля е ушита по моя поръчка, специално за тази вечер. С пари, които татко ми даде, бих добавила. Затова не мисля, че той би се разгневил от това. Но мисля, че той би се поинтересувал с какво право сте отвлекли дъщеря му и сте я отвели против волята ѝ. Не мисля, че той ще остане доволен.

Тя познаваше Давал Рестарт от години и знаеше колко бързо притихва той, когато баба ѝ му се троснеше. Малта очакваше подобна реакция ѝ сега, но за нейна изненада Търговецът само изсумтя.

— Добре дошъл е да дойде, да ме попита и да научи истината. А тя е, че аз се опитвам да спася репутацията ти. Вместо да се възмущаваш, по-добре се засрами, Малта Вестрит! Младо момиче като теб да се облече като улична… и с тези дрехи да отиде самичко на Есенния бал. Моля се на Са никой друг да не те е познал. Освен това по никакъв начин не можеш да ме убедиш, че майка ти или баба ти знаят за тази рокля или че ще ходиш на бал по време, в което едно добродетелно момиче би скърбяло за дядо си.

На тези думи тя можеше да отвърне по десетки начини. Седмица по-късно тя щеше да разполага с пълен набор реплики и дори с най-подходящата интонация за всяка от тях. Но в настоящия момент Малта не можеше да отговори. Не ѝ оставаше друго, освен да се потопи в мълчаливо безсилие. И да седи в поклащащата се карета, която неумолимо я отвеждаше обратно у дома.

На пристигане тя не остана да чака Давад Рестарт, а се промъкна край него, за да слезе първа и първа да стигне до вратата. За съжаление един от пискюлите на роклята ѝ се закачи за ръба на вратата. Малта чу звук от разкъсване и с отчаяно възклицание се обърна — прекалено късно. Пискюлът, заедно с една педя бледозелена коприна, бе останал да се поклаща на вратата. Давад хвърли един поглед към парчето и затръшна вратата. След това той се отправи към входната врата и шумно позвъни.

Бавачката бе тази, която отвори. Защо трябваше да бъде тя? Възрастната жена сприхаво погледна Давад и премести очи към Малта, която отвърна на погледа ѝ невъзмутимо. За момент старицата се възмути в обичайната степен. Едва миг по-късно тя възкликна ужасено и изпищя:

— Малта! Не, това не може да си ти. Какво си направила? Какво си направила?

Тези викове бързо привлякоха цялото семейство. Най-напред се появи майка ѝ и се зае да обсипва Давад Рестарт с десетки гневни въпроси, на които той не можа да отговори. Сетне изникна и бабата, загърнала нощницата си с шал, първоначално с намерение да смъмри разкрещялата се Кефрия. При вида на внучката си тя неочаквано пребледня и отпрати всички слуги с изключение на бавачката, на която бе възложено да приготви чай. Самата Роника стисна Малта за китката и я поведе към кабинета на покойния ѝ дядо. И едва когато Давад, Кефрия и Малта се озоваха вътре, старицата се обърна към нея.

— Чакам обяснението ти, млада госпожице — нареди тя.

Малта дръзко отметна глава.

— Исках да отида на Есенния бал. Татко ми разреши да ида, с истинска рокля, както се полага на една млада жена. Не съм направила нищо, за което да трябва да се срамувам.

Действително, девойката не чувстваше достойнството си накърнено.

Баба ѝ стисна бледи устни. Следващите ѝ думи бяха ледени.

— Значи ти наистина си толкова празноглава, колкото изглежда. — Тя престана да обръща внимание на внучката си и се обърна към мъжа. — Давад, как бих могла да ти се отблагодаря, задето я доведе? Надявам се, че не си изложил на риск своята репутация, докато си спасявал нашата. Колко хора я видяха нацапотена така?

Рестарт изглеждаше видимо смутен.

— Надявам се, че малко. Керуин Трел заедно със сестра си. Някакъв негов приятел. Горещо се надявам, че не е имало други. — Той замълча за момент, колебаещ се да признае. — Дъждовният род Винтагли пристигна, докато тя беше там. Но не смятам, че някой от представителите му я видя. Веднъж и моето шкембе да послужи за нещо. — Търговецът печално потри с длан корема си. — Аз я скрих зад себе си и я отведох веднага щом те влязоха в залата. Моят лакей също беше там, разбира се.

С неохота Давад продължи:

— Имаше и други Търговски семейства, които пристигаха, макар че аз не направих голяма сцена, така че не са имали основания да се заглеждат. — Сега лицето му бе придобило измъчен вид. — Приемам, естествено, че вие не сте знаели нищо за това?

— С облекчение и срам признавам, че не съм знаела нищо — сурово каза баба ѝ. С натежал от обвинение поглед тя се обърна към другата жена. — Кефрия? Ти знаеше ли какво замисля дъщеря ти?

Преди майка ѝ да е успяла да отвърне, старицата продължи:

— И ако не си знаела, как си могла да допуснеш подобна непредпазливост?

Малта очакваше майка ѝ да избухне в сълзи. В подобни ситуации тя винаги започваше да ридае. Вместо това Кефрия нападна дъщеря си.

— Как можа да ми причиниш подобно нещо? — каза тя. — Защо, Малта, защо?

В думите ѝ се долавяше ужасна мъка.

— Не ти ли казах, че трябва единствено да почакаш? Че когато настъпи подходящият момент, ти ще получиш полагащото ти се представяне? Какво те е накарало да… да направиш подобно нещо? — съкрушено питаше майка ѝ.

За момент Малта се поколеба.

— Исках да отида на Есенния бала. Казах ти това. Много пъти. Отново и отново умолявах да ме пуснеш. Но ти не обръщаше никакво внимание на думите ми, дори и след като татко ми разреши да отида. Дори и след като той ми обеща, че мога да отида облечена с истинска рокля. — Тя замълча, за да даде възможност на майка си да си припомни това обещание. Ала Кефрия само се взираше удивена насреща ѝ. И Малта кресна: — Сама си си виновна, че се изненадваш! Аз само правех онова, което татко ми беше разрешил.

Лицето на майка ѝ стана сурово.

— Ако можеше да си представиш колко ми се иска да те зашлевя, нямаше да ми говориш с такъв тон, момиче.

Никога преди Кефрия не се бе обръщала по подобен начин към нея. Момиче! Сякаш разговаряше с някаква проста слугиня!

— Тогава защо не го направиш? — тросна се побеснялата Малта. — За мен вечерта така или иначе е свършена! Защо просто не ме набиеш още тук, пред всички, та да мирясаш?

Мъката от провалените ѝ планове започваше да я дави.

Давад Рестарт се разшава смутено:

— Късно е, трябва да си вървя — надигна се той.

— Остани, Давад — уморено каза баба ѝ. — Сега ще донесат чай. Това е най-малкото, което бихме могли да направим за теб след тази услуга. Не обръщай внимание на тръшканията на внучката ми. Макар че в този момент един хубав бой би ни накарал да се почувстваме по-добре, ние никога не сме прибягвали до подобни мерки. Поне до този момент.

Старицата слабо му се усмихна, хвана го за ръката и го накара да седне обратно. С глуповато изражение той се подчини. На Малта ѝ идеше да повърне. Нима другите не виждаха колко е противен този пухкав дребосък с полуплешиво теме и тесни старомодни дрехи? Защо му благодаряха, задето я е унизил?

Бавачката се появи с чаен поднос. Под мишницата си тя носеше бутилка портвайн; на същата ръка бе окачена кърпа. Възрастната слугиня остави бутилката и подноса на масата, а кърпата, оказала се навлажнена, тя протегна към Малта.

— Почисти си лицето — троснато каза слугинята. Останалите се извърнаха, за да предоставят на девойката поне уединение от погледите си. За момент тя изпита благодарност от това им разбиране. В последвалия го момент тя осъзна, че те изискват и очакват от нея покорството на невръстно дете.

— Няма! — изкрещя Малта и захвърли кърпата на пода.

Последвалото мълчание продължи само миг, ала на всички присъстващи се стори разтеглено. То бе нарушено от баба ѝ, попитала небрежно:

— Осъзнаваш ли, че приличаш на курва?

— Нищо подобно! — отвърна девойката. Тя бе споходена от ново съмнение, но побърза да го прогони. — Керуин Трел не ме сметна за грозна. Този стил на обличане и този грим са много популярни в Джамаилия.

— Да, може би сред тамошните курви — неумолимо продължаваше баба ѝ. — Освен това аз не съм те обявявала за непривлекателна. Ти просто не си привлекателна по начин, който би подобавал на една морална жена.

— Всъщност… — смутено поде Давад Рестарт, но Роника не му даде възможност да се изкаже.

— Ние не се намираме в Джамаилия, а и ти не си курва. Ти си дъщеря от гордо Търговско семейство. Ние не се перчим с телата и с лицата си по такъв начин. Изненадвам се, че до този момент това не ти е направило впечатление.

— В такъв случай ми се иска да бях джамаилска курва! — разпалено заяви Малта. — Дори това би било за предпочитане пред начина, по който ме задушавате тук. Принуждавате ме да се държа и да се обличам като момиченце, когато аз съм почти жена. Принудена вечно да мълча, да се усмихвам и да бъда незабележима. Аз не искам да живея така. Не искам да стана като теб и като майка. Искам… Искам да бъда красива, да бъда харесвана, да се забавлявам, да ме обграждат мъже, които да ми изпращат цветя и подаръци. Не ща да се обличам в старомодни дрехи и да се държа като парче камък. Аз искам…

— Всъщност — отново се намеси Търговецът — в Джамаилия има подобна мода. От миналата година. Една от… компаньонките на сатрапа се появила така. Не публично, а на едно частно събиране. Така тя искала да подчертае… пълната си отдаденост към сатрапа и неговите нужди. И склонността си да бъде приемана като негова…

— Той заекна и си пое дъх. — Това не е сред нещата, които обикновено бих обсъждал с някоя от вас — смотолеви мъжът. — Но въпросното събитие намерило отзвук в модата. В украсените уши и в роклите с… с достъпна кройка…

Той се изчерви и окончателно замлъкна.

Баба ѝ гневно поклати глава.

— Ето в какво се е превърнал настоящият сатрап. Той нарушава обещанията на баща си и дядо си и превръща своите компаньонки в обикновени курви, които да го развличат. Някога дадено семейство се гордееше, ако някоя от дъщерите му бъдеше избрана за компаньонка, защото това беше пост, който изискваше мъдрост и дипломация. А сега какво са те? Негов харем. Аз няма да позволя внучката ми да изглежда по подобен начин, колкото и популярен да стане този стил на обличане.

— Ти искаш да бъда стара и прашасала, като теб и като мама — рече Малта. — Искаш от момиченце направо да стана старица. Е, аз пък не искам. И няма да ви позволя да ми го причините.

— Никога през живота си — неочаквано се намеси Кефрия — не съм си позволявала да говоря по подобен начин на майка си. Няма да търпя ти да се държиш така с баба си. Ако…

— Ако си беше позволила, животът ти би имал някакъв смисъл! — прекъсна я Малта. — Къде ти! Обзалагам се, че ти винаги си била страхлива, мълчалива и покорна. Като крава. Представена една година, омъжена на следващата. Като едра крава, отведена на панаира! Една година забава, след което брак, за да раждаш бебетата на мъжа, който е предложил най-много на родителите ти.

Думите ѝ бяха шокирали цялата стая. Малта се огледа.

— Аз не искам това, майко. Искам собствен живот. Искам да нося красиви дрехи и да посещавам красиви места. А не да се омъжа за някой послушен Търговски син, който вие сте ми избрали. Искам да посетя Джамаилия, да разгледам двореца на сатрапа, но не като омъжена жена, прегърбена под бебетата си. Искам да бъда свободна от всичко това. Искам…

— Ти искаш да разрушиш всички ни — промълви баба ѝ, започнала да налива чай. Тя изпълваше чашите с умели и отмерени движения, като същевременно изричаше осъдителни думи. — Искаш, но не се замисляш за онова, от което се нуждаем всички ние. — Старицата повдигна очи от чашите, за да попита: — Чай или портвайн ще пиеш, Давад?

— Чай — с благодарен тон избра Търговецът. — Но не мога да остана дълго. Трябва да пристигна навреме за представянето. Не искам някой друг да се яви вместо мен. Освен това Търговка Винтагли искаше да разговаря с мен. Вас тази година няма да ви очакват, заради траура…

— Чай? Разбира се. — Баба ѝ напълни още една чаша и погледна бавачката. — Мила, не ми е приятно да искам това от теб, но ще бъдеш ли така добра да сложиш Малта да си легне? Погрижи се тя да се измие добре. Много съжалявам, че ти възлагам това.

— Не се тревожете, господарке. Това е мой дълг.

И бавачката се постара да изпълни дълга си. Едра и непоколебима, каквато Малта я помнеше още от детството си, тя хвана девойката за ръката и я изведе. Малта излезе мълчаливо, за да запази достойнството си, а не заради примирение. По същата причина тя не се възпротиви, докато старата жена я събличаше и ѝ приготвяше вана. Тя мълча през цялото време, дори и когато бавачката се впусна в дълъг и отегчителен монолог, изтъкващ как Малта трябвало да се засрами.

Но тя не се чувстваше засрамена. И не се страхуваше. Когато баща ѝ се върнеше, всички те щяха да отговарят за злобното си отношение. За момента тя трябваше да се задоволи с това очакване.

С него — и с онези тръпки, които погледът на Керуин Трел бе породил. Мисълта за очите му извика усещането отново. Жените от семейството ѝ явно отказваха да го признаят, но Керуин виждаше, че тя вече не е малко момиче.

Глава деветнадесета

Показания

— Много ли боли?

— Ти познаваш болката?

— Не както човеците, но мога да разбера смущението, което…

— Тогава защо питаш? Всеки мой отговор не би притежавал истинско значение за теб.

Последва дълго мълчание. Вивачия повдигна гладките си ръце и ги скръсти. И се опита да потисне поредния прилив на мъка и отчаяние. Отношенията между нея и Уинтроу не се променяха. Дните подир отплаването от Крес само бяха увеличавали ненавистта му към нея. Това бе превърнало иначе приятни дни в мъчение.

Вятърът вееше от север и ги изтласкваше на югозапад, към по-топъл климат. А времето се задържаше ясно. Но на борда на кораба царуваше мрачност. Екипажът бе настроен срещу Уинтроу, което значеше и срещу нея. От разговорите между моряците тя беше научила основното за случилото се на сушата. И по своя ограничен начин тя го разбираше. Знаеше, че Уинтроу все още смята решението си за правилно. Знаеше още, благодарение на мъдростта на споделените си спомени, че дядо му би се съгласил с него. Но за момчето бе достатъчно да знае, че моряците го смятат за страхливец и че баща му подкрепя тяхното мнение — това бе достатъчно, за да го отчае. А Вивачия усещаше отчаянието му като свое.

Въпреки страданието си, той не се беше предал. В нейните очи това говореше много за душата му. Макар и ненавиждан от спътниците си на борда, натикан в живот, на който той не можеше да се наслади, Уинтроу продължаваше да работи усилено и да се учи. Той скачаше да се отзове на нарежданията със същата готовност като останалите. И всеки ден работеше не по-малко от тях. Вече бе усвоил задълженията на юнга и овладяваше уменията, изисквани от един моряк. Юношата използваше не само тялото, а и ума си, установявайки връзките между издадените по йерархията нареждания и извършваните в отговор действия. Част от тази му готовност се дължеше на зажаднелия за заетост ум, привикнал да се учи. Лишеният от книги и свитъци поглъщаше уроците на вятъра и вълните. За него усилената работа на борда се равняваше на работата в манастирските овощни градини: задължения, които човек трябва да извършва. Вивачия знаеше, че той е мотивиран и от друго. Уинтроу се стараеше да покаже на екипажа, че не се бои от наложителните рискове и не се бои от моряшката работа. Вестритовата кръв го караше да държи главата си изправена и да не обръща внимание на Торг и другарите му. Юношата нямаше намерение да се извинява за решението, взето от него в Крес. Той не смяташе, че е постъпил грешно, макар да не можеше да подмине обидата, нанасяна му от презрението на екипажа.

Ала това се бе случило преди инцидента.

Той седеше кръстато върху палубата, отпуснал ранената си ръка в скута. На Вивачия не се налагаше да извръща очи към него, за да знае, че той също се е загледал към далечния хоризонт. Островчетата, край които минаваха в момента, не представляваха интерес за него. В подобен ден Алтея би се облегнала на парапета, с попиващи всичко очи. Вчера беше валяло; множеството изворчета, кръстосващи парчетата суша, бяха надошли и струяха оживено. Някои се вливаха в солената вода пряко, други напускаха стръмнините под формата на сребристи водопади. Всичко това вливаше прясна вода, която за известно време се задържаше над солената. По тази причина цветът на вълните, през които напредваше корабът, беше променен. Тези островчета изобилстваха от крилат живот: позивите на морски, скални и сухоземни птици се сливаха в мащабен хор. Зимата може и да бе пристигнала, ала на тези острови тя пристигаше под формата на дъжд и обилна растителност. На запад Прокълнатият бряг стоеше обгърнат в типичните си зимни мъгли. Димящите води на множеството тукашни реки, идващи от този бряг, смекчаваха местния климат, а Пиратските острови обгръщаха в мъгла. Тези острови никога нямаше да усетят допира на снежинка, защото топлите води на Вътрешния проход не допускаха стръвния мраз.

Но макар тези острови да бяха зелени и мамещи погледа, Уинтроу мислеше единствено за едно далечно пристанище, разположено много на юг, и за манастира, намиращ се на един ден път от въпросното пристанище. Може би той би понасял пътуването по-леко, ако можеше да се успокоява дори с най-незначителната надежда за отбиване до този бряг. Ала пътят им нямаше да ги отведе там. Баща му не беше толкова глупав, та да му предостави смътна надежда за бягство. По време на пътуването те щяха да пускат котва в не едно пристанище, но Същин не беше сред тях.

Може би момчето можеше да усеща мислите ѝ със същата лекота, с която това се бе удавало на Алтея, защото то неочаквано отпусна глава над свитите си колене. То не заплака. Вече не му бяха останали сълзи, пък и Торг би засипал с груби подигравки и най-малката проява на слабост. Така по никакъв начин не можеше да излезе онази мъка, която продължаваше да се трупа у него и да заплашва да го разкъса.

В един момент Уинтроу въздъхна и отвори очи. И се загледа в ръката си, отпусната с леко присвити пръсти.

От инцидента бяха изминали три дни. Обикновена глупава злополука, от онези, които неизменно спохождат служещите на борда. Някой бе отпуснал въже неочаквано за Уинтроу. Вивачия не смяташе, че това е било умишлено. Нямаше начин екипажът да е чак толкова настръхнал срещу него. Ставаше дума за обикновен нещастен случай.

Във всеки случай стрелналото се конопено въже бе отнесло със себе си ръката на Уинтроу, все още обвила пръсти около него, и рязко я беше блъснало в една макара. Вивачия и до днес изпитваше гняв, когато си припомнеше думите, които Торг бе изрекъл над свилото се на палубата момче, притиснало окървавена ръка към гърдите си.

— Така ти се пада, задето не внимаваш, пикльо. Имаш късмет, че си премаза само един пръст, а не цялата ръка. Ставай и се хващай на работа. Тук няма кой да ти бърше сополчетата.

И помощникът се бе отдалечил. На негово място бе изникнал гузният Майлд, за да превърже ранения пръст с почти чиста носна кърпа. Майлд, чиито ръце бяха пуснали въжето преждевременно. Майлд, чиито пукнати ребра все още бяха стегнато омотани.

— Извинявай — тихо каза Уинтроу. Мълчанието се беше проточило. — Не бива да разговарям с теб по такъв начин. Ти ми предлагаш по-голямо разбиране от всички останали на борда. Поне се опитваш да разбереш какво изпитвам. Нямаш никаква вина за моето нещастие. Просто ми се иска да се намирах другаде. Ако ти не беше жив кораб, баща ми не би ме принудил да бъда тук. Това обстоятелство ме кара да обвинявам теб, макар ти да нямаш вина за това, което си.

— Зная — тихо отвърна Вивачия. Трудно ѝ беше да определи кое е по-зле: мълчанието му или нещата, които ѝ казваше. Всяка сутрин и всеки следобед той трябваше да прекарва с нея по един час; така бе наредил баща му. Вивачия не знаеше защо Кайл е настоял за тази принудителна близост. Да не би той да се надяваше, че по този начин между двамата ще възникне някаква чудодейна връзка? Надали той беше толкова глупав. Поне не до степен, в която да очаква, че би могъл да принуди момчето да се влюби в нея. Тя нямаше друг избор, освен да чувства специална връзка с него — това се обуславяше от същините и на двамата.

Вивачия си припомни онази лятна вечер, случила се сякаш преди толкова време — онази първа нощ, която той бе прекарал на борда ѝ. Колко добре беше започнало всичко. Да можеше и да продължи по същия начин…

Нямаше смисъл от подобни мисли, също както нямаше смисъл да си припомня Алтея. И въпреки това на Вивачия ѝ се искаше двете да бъдат заедно. Алтея не само ѝ липсваше; нейното отсъствие пораждаше непрекъснати тревоги.

Вивачия въздъхна.

— Не тъжи — каза Уинтроу. А после, осъзнал колко глупаво са прозвучали думите му, юношата въздъхна на свой ред. — Изглежда за теб е толкова мъчително, колкото и за мен.

Тя можеше да отговори по прекалено подробен начин, затова избра да запази мълчание. Водата се разгръщаше пред носа ѝ; равномерният вятър ги тласкаше напред. Застаналият на кормилото беше опитен моряк. Така и трябваше да бъде, той беше избран от капитан Вестрит и служеше на борда ѝ близо две десетилетия. В подобна вечер тя би трябвало да изпитва доволство, отправена на юг сред зима. Ала тези обстоятелства само я караха да усеща мъката си още по-остро.

През изминалите дни момчето ѝ бе наговорило определени неща, изречени в гняв, безсилие и мъка. Част от нея разпознаваше, че изреченото е израз на бяс срещу съдбата, а не срещу самата нея. И въпреки това Вивачия не можеше да се отърси от тях; те я прерязваха като кукички всеки път, когато тя си ги припомнеше. Вчера сутринта, след особено неприятна вахта Уинтроу грубо ѝ бе казал, че Са не е вложил своето одухотворение в нея и че тя е само подобие на живот, създадено от човеците в служба на алчността им. Тези думи я бяха шокирали и ужасили, а най-лошото бе настъпило, когато Кайл се бе приближил до момчето и в пристъп на гняв го бе повалил върху палубата. След този случай дори по-добронамерените моряци бяха започнали да говорят зле за Уинтроу и да твърдят, че момчето щяло да им донесе някое проклятие с тази си злоба.

Кайл явно не бе осъзнавал, че тя ще усети болката на Уинтроу с цялата ѝ острота. Нито се бе замислил, че с подобна постъпка няма да насърчи сина си да изпитва топли чувства към нея. Обратно, Кайл му бе възложил задачи, за които знаеше, че са особено противни на сина му. И Вивачия бе останала да размишлява над разяждащите думи. И да се чуди над истинността им.

Уинтроу я караше да размишлява. Да размишлява над неща, за които никой друг Вестрит, стъпвал на палубите ѝ, не бе се досещал. През половината от досегашните си дни юношата бе разсъждавал над собствения си живот и съотношението му със съществуването на останалите. По-рано Вивачия бе знаела за Са, защото и тримата мореплаватели от рода Вестрит го бяха почитали, макар и символично. Но никой от предишните ѝ капитани не се бе замислял за съществуването на божественото, нито се бе опитвал да съзре неговите прояви в света край себе си. Никой от тях не бе вярвал с такава увереност, че в сърцевината на всекиго се крият доброта и чест, нито се бе докосвал до идеята, че на всяко създание е отредена някаква уникална съдба, която то трябва да изпълни. Никой от тях не беше вярвал, че в света съществува някаква нужда, която само правилно изживяният живот е в състояние да удовлетвори. По тази причина никой от тях не се бе разочаровал тъй остро като Уинтроу в ежедневното си съжителство с другите.

— Мисля, че ще се наложи да ми отрежат пръста.

Той говореше колебливо и тихо, сякаш се боеше, че изричането на опасението ще му придаде неотменимост.

Вивачия не каза нищо. Това беше първият път от инцидента насам, в който Уинтроу споделяше с нея по такъв начин. Внезапно тя разпозна острия страх, който се бе крил зад грубите му думи.

Тя щеше да слуша и да го остави да сподели.

— Струва ми се, че той не е просто счупен, а че ставата е смазана.

Това бяха прости думи, но под тях се криеше страх. Уинтроу си пое дъх и се обърна към вероятността, която бе отричал.

— Струва ми се, че осъзнавах това още от момента, в който се случи. И все пак се надявах… Но тази сутрин цялата ми ръка се е подула. И освен това под бинта влажнее. — Гласът му стана по-тих. — Това е толкова глупаво. По-рано съм се грижил за чужди рани, не като лечител, но зная как да почиствам рана и да сменям превръзки. Но когато става дума за собствената ми ръка… От миналата вечер не съм се осмелявал да погледна.

Той замълча и преглътна мъчително.

— Не е ли странно? — с напрегнат глас продължи момчето. — Бях там, когато Са’Гарит отряза един крак. Това трябваше да бъде сторено. За всички ни беше очевидно. Но болният не спираше да повтаря: не, не, нека изчакаме още малко, може би ще се оправи. А час след час ние виждахме, че той се влошава. Накрая съпругата му го убеди и той ни позволи да извършим онова, което трябваше да бъде извършено. Тогава се чудех за причината, поради която той не спираше да отлага неизбежното, вместо просто да го изтърпи. Защо да се вкопчва в гниеща смес от плът и кост, само защото тя е била полезна част от тялото му?

Юношата замлъкна и отново се приведе над ръката си. Вивачия можеше да усети пулсациите на болката му, онова туп-туп-туптене, което пробождаше с всеки удар на сърцето.

— По-рано никога не се бях вглеждал в ръцете си; не се бях замислял за тях. Ръцете на жрец… човек непрекъснато чува този израз. През целия си живот съм имал съвършени ръце. Десет пръста, всичките умели… По-рано изработвах стъклописи. Знаеше ли това, Вивачия? Вглъбявах се в работата си и ръцете ми започваха да се движат сякаш сами. А сега…

Той отново притихна. Този път Вивачия се осмели да каже нещо.

— Много моряци губят от пръстите си. Или цели ръце. И въпреки това те…

— Аз не съм моряк. Аз съм жрец. Или поне трябваше да бъда, преди баща ми да ме обрече на това. Той ме унищожава. Той умишлено иска да ме унищожи. Той и хората му се присмиват на вярата ми. Когато се опитвам да се придържам към нея, те я използват срещу мен. Не мога да понеса онова, което той ми причинява. Което всички те ми причиняват. Те искат да унищожат…

— И въпреки това те си остават същите, дори и без крайници — неумолимо продължи Вивачия. — Ти не си един пръст, Уинтроу. Ти си човек. Ти подрязваш косата и ноктите си, но пак си оставаш Уинтроу. Щом си жрец, ти ще си останеш такъв, без значение с колко пръста. Ако трябва да изгубиш един от пръстите си, нека бъде така. Но не използвай това като оправдание да спреш да бъдеш себе си.

Тя поспря, почти удовлетворена от смаяното му мълчание.

— Аз зная малко за твоя Са, Уинтроу. Но зная много за рода Вестрит. Каквото си роден да бъдеш, ти ще бъдеш, без значение моряк или свещеник. Бъди това, което трябва да бъдеш. Не им позволявай да ти причиняват неща. Сам си придавай форма. Стани това, което си: така рано или късно всички ще го осъзнаят, дори и онези, които не са склонни да го признаят. Ако желаеш да се оформяш според наставленията на Са, стори го без хленч.

— Корабе. — Той изрече думата тихо, но тя звучеше като благословия. И допря здравата си ръка до дъските ѝ. След миг колебание отпусна и ранената, с дланта надолу, до нея. За пръв път от напускането на Алтея Вивачия почувства как някой от нейния род умишлено търси от нея сили. Тя се съмняваше, че момчето осъзнава какво прави; може би докато свеждаше глава и мълвеше, то смяташе, че се моли на Са. Но без значение към кого беше насочена тази молитва, Вивачия беше тази, която се отзова.

— Уинтроу — поде тя, когато юношата утихна. — Върви при баща си и му кажи. Поискай да бъде извършено тук, до мен. Ако възрази, кажи, че аз съм поискала така.

Тя се боеше, че той ще се поколебае. Вместо това той се надигна и мълчаливо се отправи към капитанската каюта, за да почука със здравата си ръка.

— Влез — отвърна Кайл.

Вивачия не можеше да вижда ставащото в самата нея, ала го усещаше по начин, за който човеците не ѝ бяха предоставили дума. Затова тя можеше да усети туптенето на сърцето му. Можа да усети и слабото триумфално сепване на баща му, предизвикано от вида на безстрашно влезлия му син.

— Какво правиш тук? — грубо попита Кайл. — Ти си юнга, нищо повече. Недей да ми хленчиш.

Уинтроу мълчаливо го изчака да довърши и с безстрастен глас каза:

— Пръстът ми трябва да се отреже. Беше смазан и сега се е инфектирал. Вече виждам, че няма да оздравее. — Той бързо си пое дъх. — Бих искал да се отърва само с него, а не с цялата си ръка.

Кайл не отговори веднага; когато най-сетне го стори, в гласа му личеше колебание.

— Сигурен ли си? Помощникът ли ти каза? Той е нашият лекар.

— Не е нужно човек да бъде лекар. Виж сам. — С небрежност, за която Вивачия бе сигурна, че Уинтроу не изпитва, юношата започна да разгръща вкоравения бинт. Баща му тихо възкликна. — Вече е започнал да мирише — потвърди Уинтроу, все със същия глас. — Колкото по-рано се отреже, толкова по-добре.

Баща му се изправи, измествайки стола си.

— Ще повикам заместник-капитана. Седни, синко.

— Бих предпочел ти да го сториш, ако нямаш нищо против. На палубата, край носа. — Вивачия почти можа да усети оглеждането на момчето. — Няма смисъл да цапам каютата ти.

— Аз не зная как… Никога не съм…

— Аз ще ти покажа къде да отрежеш. С нищо не е по-различно от почистването на птица. Просто трябва да се отреже под ставата. На това ме научиха в манастира. Понякога се изненадвам колко общо има готвенето с медицината. Познанията за различните растения. Месото. Ножовете.

Вивачия осъзна, че това е някакво съревнование, макар да не осъзнаваше същината му. Може би и самият Уинтроу не осъзнаваше. Тя се опита да намери отговора. Ако Кайл откажеше да отреже инфектирания пръст от ръката на сина си, той губеше. Но какво губеше? Тя не беше сигурна, но подозираше, че става дума за нещо, свързано с контрола над живота на Уинтроу. Може би това бе отправено от юношата предизвикателство, с което той искаше от баща си да признае пред себе си същината на живота, на който Кайл бе обрекъл сина си. Освен това съществуваше глупавото предизвикателство да рискува тялото си — предизвикателството, което бе отхвърлил в Крес. Тогава другите го бяха нарекли страхливец, който се плаши от болката. Уинтроу искаше да им докаже, че не се е страхувал от това.

Тя се почувства горда от проявата му. Уинтроу наистина не приличаше на останалите членове на семейство Вестрит, които по-рано бяха плавали с нея.

— Ще повикам заместника — решително отвърна Кайл Вестрит.

— Той няма да свърши работа — тихо настоя Уинтроу.

Кайл не му обърна внимание. Той се приближи до вратата, отвори я и се приведе навън, за да призове Гантри.

— Аз съм капитан на този кораб — обърна се той към момчето подир вика си. — На този кораб аз определям това. Аз определям кой какво прави. Първият помощник се занимава с лечение, а не аз.

— Просто смятах, че баща ми би предпочел да го стори лично — отбеляза Уинтроу. — Но виждам, че ти не би могъл да го понесеш. Ще чакам помощника на носа.

— Не става дума за понасяне — изфуча Кайл. И в този момент Вивачия осъзна какво бе сторил Уинтроу. По някакъв начин той бе превърнал това от разговор между юнга и капитан в нещо между баща и син.

— Тогава ела да гледаш, татко. Да ми дадеш кураж — каза Уинтроу. Не като молба, а просто като твърдение.

Той не дочака отговор, а напусна каютата веднага. Пътьом се размина с Гантри, който получи строга заповед да вземе хирургическите си инструменти и да се яви на предната палуба.

Уинтроу спокойно се приближи до фигурата на носа.

— Те идват — тихо се обърна той към Вивачия. — Баща ми и първият помощник. Само се моля да не изпищя.

— Ти имаш волята — обеща му Вивачия. — Задръж ръката си притисната към палубата. Аз ще бъда с теб.

На това момчето не отговори. Лек полъх изпълни платната ѝ и довя до нея миризмата на неговия страх. Уинтроу седна и се зае да отделя превръзката изцяло.

— Не — заяви той. — Няма как да бъде спасен. По-добре да се отърва от него, преди да е отровил тялото ми.

Вивачия почувства как той отделя болния пръст от възприятието си. В ума си Уинтроу вече бе изпълнил предстоящата операция.

— Те идват — тихо каза тя.

— Зная. — Юношата се засмя нервно, смразяващ звук. — Усетих ги. Чрез теб.

За пръв път той признаваше за подобно нещо. Искаше ѝ се това да се бе случило в някой друг момент, когато двамата щяха да могат да го обсъдят. Или просто да оценят усещането. Но двамата мъже вече стъпваха на палубата и Уинтроу инстинктивно скачаше на крака, за да ги посрещне. Раненият му пръст почиваше върху дланта на здравата ръка, предложен като жертвен дар.

Кайл посочи с брадичка към сина си.

— Момчето мисли, че пръстът трябва да се отреже. Ти как смяташ?

За момент сърцето на Уинтроу сякаш престана да бие. Той безмълвно протегна ръката си към първия помощник. Гантри се загледа и кисело сбърчи устни.

— Момчето е право.

Той се обърна към капитана, не към Уинтроу. На момчето стисна дясната китка, за да огледа пръста от всички страни. И изсумтя отвратено.

— С Торг ще трябва да си поговорим. И друг път съм виждал подобна ръка. Дори и ако отрежем пръста сега, момчето ще трябва да почива ден-два, защото ми се струва, че гнилотата вече се е разпростряла към самата ръка.

— Торг си знае работата — отвърна Кайл. — Никой не може да предвиди всичко.

Гантри мълчаливо изгледа капитана, преди да продължи с фактуален глас:

— Но той има жестока страна, която не пропуска да се прояви, когато му бъде поверен човек, когото той смята за по-добър от себе си. Точно това развали Брашън: той беше добър моряк, само не и когато Торг се заяждаше с него. Торг просто не знае кога да спре. — И Гантри продължи предпазливо. — Не става дума за фаворитизъм, не се притеснявайте за това. Не ме е грижа каква фамилия носи момчето. То е моряк на борда на кораба, а за един кораб е важно всички негови моряци да могат да работят. — Той отново замълча. — Ще си поговоря с Торг — повтори заместникът. Този път Кайл не каза нищо.

Следващите думи на Гантри бяха насочени към Уинтроу.

— Ти си готов, нали?

Това не беше въпрос, а по-скоро потвърждение, че момчето се е убедило в неизбежното.

— Да.

Гласът на Уинтроу бе станал дълбок. Той се отпусна на едно коляно, в привидно заричане във вярност, и притисна ранената си ръка върху палубата на Вивачия. Тя затвори очи и се съсредоточи върху този допир, върху разперените пръсти, долепили се към дъските от магическо дърво на предната палуба. Тя се радваше, че палубата е покрита с този материал. Това беше почти нечувана употреба на толкова скъпо дърво, но днес тя щеше да се погрижи инвестицията на Вестритови да се оправдае напълно. И в мислите си обгърна болната му ръка, прибавяйки своята воля към неговата — болката нямаше да накара тази десница да трепне.

Първият помощник бе коленичил край него и разгръщаше инструментите си. Ножове и сонди лежаха в платнени джобове, а иглите бяха забодени направо в плата. В някои от тях беше вдянат конец от рибешко черво. Последното отгръщане на плата разкри трионите, с едри и дребни зъбци. Уинтроу преглътна. Край тях Гантри приготвяше марля и ленени превръзки.

— Сигурно ще искаш бренди — грубо каза Гантри. Но сърцето му трепереше. Вивачия се радваше, че той не е безчувствен към ставащото.

— Не — тихо отвърна момчето.

— Той може да иска после — осмели се да каже Вивачия. Уинтроу не възрази.

— Ще отида да донеса — изсумтя Кайл.

— Не. — Вивачия и Уинтроу учлениха думата едновременно.

— Искам да останеш — продължи тя, по-тихо. Това беше нейно право. Но в случай, че Кайл не разбираше, тя разясни: — Когато вие посичате Уинтроу, аз кървя. Фигуративно казано — добави Вивачия. И си наложи да успокои гласа си. — Имам правото да искам ти да останеш тук, с мен, когато нещо толкова смущаващо се случва на моята палуба.

— Бихме могли да отведем момчето долу — мрачно предложи Кайл.

— Не — отново забрани тя. — Щом е наложително това осакатяване да бъде извършено, искам то да бъде сторено тук, пред мен. — Вивачия не сметна за нужно да му казва, че тя усеща всичко, случващо се на кораба. Щом Кайл не познаваше същината ѝ, още по-добре. — Изпрати човек от екипажа.

Капитанът се извърна да последва погледа ѝ и едва не се сепна. Слухът се бе разпространил бързо: всички моряци, които понастоящем не бяха заети, си бяха намерили оправдание да се приближат до предната палуба. Пребледнелият Майлд едва не подскочи, когато Кайл протегна пръст към него.

— Ти. Върви да донесеш бренди и чаша. Живо.

Момчето се стрелна да изпълни заповедта, трополящо с боси нозе по дъските. Никой друг не помръдна. Кайл отново им обърна гръб.

Уинтроу си пое дълбок дъх. Той не показваше да е забелязал събраните, а се обърна към Гантри.

— В кокалчето има едно място… точно тук — говореше момчето, като сочеше с лявата си ръка. — Там трябва да режеш. Ще трябва да вкараш вътре върха на ножа и да се ориентираш по усет. Върху кокалчето на собствената си ръка можеш да откриеш мястото, което имам предвид. Така после няма да остане стърчаща кост… След като отрежеш, издърпай кожата напред и я заший над… над мястото. — Уинтроу безмълвно прочисти гърло и с ясен глас додаде: — Предпазливостта е за предпочитане пред бързането. Чисто отрязване, а не касапско.

Между всяка фраза Уинтроу си поемаше дъх, за да се успокои. Гласът му не трепереше, не трепереше и лявата ръка, която внимателно сочеше над смазания показалец на десницата. Пръстът, който един ден би носил жреческия пръстен. Са, нека не изкрещя. Не допускай да припадна или да извърна очи. Щом трябва да сторя това, нека го сторя добре.

Потокът на мислите му бе силен, съединяващ него и Вивачия. Юношата си пое пореден дъх, дълбок и успокояващ, а Гантри си избра нож и го повдигна високо. Острието бе чисто, остро и лъскаво. Уинтроу бавно кимна. Зад гърба му отново се разнесе тропотът на боси крака и шепотът на Майлд: — Донесох бренди, сър — но това долетя глухо, слабо и безсмислено досущ като крясъците на морските птици. Вивачия осъзна, че Уинтроу прави нещо. С всеки следващ дъх мускулите на тялото му се отпускаха. Той се оттегляше вътре в себе си, смаляваше се все повече и повече, почти като умиращ. Тя реши, че юношата ще припадне, и се изпълни със съжаление.

Но в следващия миг той стори нещо, останало неразбрано за нея. Той напусна себе си. Не бе напуснал тялото си, ала по някакъв чудат начин се беше отделил от него. Почти се сля с нея и през нейните очи погледна към дребното момче, коленичило на палубата. Косата му се беше разрошила от пристягащата я опашка. Няколко кичура се поклащаха над челото му, други бяха прилепнали от пот. Но черните му очи бяха спокойни, а устните не криеха напрежение. Той просто наблюдаваше как блестящото острие се надвесва над ръката му.

Някъде имаше огромна болка, но Уинтроу и Вивачия наблюдаваха как първият помощник влага тежестта си зад острието, за да пробие с ножа плътта на момчето. Бликна яркочервена кръв. Чиста кръв, отбеляза съзнанието на Уинтроу. Цветът е добър, гъст и тъмночервен. Но той не изрече нито дума, а преглъщането на заместника прозвуча оглушително като мъчителния дъх, който Кайл си пое, когато ножът потъна в кокалчето на момчето. Гантри работеше умело; остротата потъна между костиците. Когато металът разряза, Уинтроу не само чу, но и изпита звука. Той бе придружен от белезникава болка, стрелнала се по костите на ръката, необратимо изгубили целостта си, и към гръбнака. Не обръщай внимание, с непоклатима твърдост си заповяда той. И с усилие на волята, каквото Вивачия усещаше за първи път, той задържа мускулите на ръката си отпуснати. Не си позволи да трепне или да се отдръпне. Единствено си позволи да стиска китката на дясната си ръка, в опит да удуши разливащата се по нея болка. Кръвта се лееше свободно, наливаща локва между палеца и средния пръст. Дъските на Вивачия я усещаха като гореща. Магическото дърво бързо попи. Тя приветства тази близост със солено-меден вкус.

Заместникът изпълни напътствията на Уинтроу. С тихо изхрущяване и последната костица отстъпи; на метала оставаше единствено да разкъса и кожата. Пръстът остана да лежи върху палубата, нещо отделно, просто парче месо. Юношата внимателно се пресегна и го премести настрана. С два пръста на лявата си ръка той защипа кожата над образувалата се празнота и я издърпа напред.

— Сега заший раната — със спокоен глас се обърна той към помощника. Между пръстите му кръвта продължаваше да капе. — Не прекалено стегнато; колкото кожата да се задържа, без конецът да се врязва с нея. Използвай най-малката игла и най-тънкия конец.

Бащата на Уинтроу прочисти гърло и се извърна. Със сковани крачки той се приближи до перилата и се загледа в преминаващите острови, внезапно станали страшно интересни. Уинтроу не показа, че е забелязал, но Гантри хвърли един поглед към капитана си. Подир това мъжът стисна устни, преглътна мъчително и взе иглата. Момчето продължаваше да стиска кожата си, за да позволи на първия помощник да направи шевовете и да пристегне конеца. Накрая то отпусна окървавената си лява ръка и остави мястото да бъде превързано. През цялото време с нищо, нито със звук, нито с жест, не бе издало изпитваната болка. Сякаш ставаше дума за зашиване на платно, помисли си Вивачия. Не. В определен смисъл юношата усещаше болката. Тялото му я усещаше; по гърба му се бе стичала пот, напоявала ризата. Уинтроу бе усещал тази болка, но бе отделил ума си от нея. Тя се бе свела до настойчив сигнал на тялото му, указващ, че нещо не е наред. Точно както гладът и жаждата са сигнали. Сигнали, които човек може да загърби, когато се налага.

Вече разбирам. Всъщност тя не разбираше изцяло, но бе развълнувана от онова, което той споделяше с нея. Когато Гантри приключи с превръзката, Уинтроу раздвижи крака, но прояви достатъчно мъдрост, за да не се надигне. Нямаше смисъл да изкушава съдбата точно сега. Той беше постигнал прекалено много, за да развали всичко с едно припадане. Вместо това момчето посегна към чашата с алкохол, която Майлд му бе налял с треперещи ръце. Изпи я на три бавни глътки, без да отмята глава, но с онази настойчивост, с която пие най-зажаднелият. Когато той подаде чашата обратно, върху нея личаха кървави отпечатъци.

Уинтроу бавно съсредоточи съзнанието си обратно. Той стисна зъби срещу вълната на болка, която все още се изливаше сред ръката му. За момент пред очите му изникнаха черни петна. С няколко премигвания момчето ги прогони и се съсредоточи върху двата кървави отпечатъка, оставени от него върху борда на Вивачия. Кръвта бе попила дълбоко в магическото дърво. И Вивачия, и той знаеха, че никакво търкане не ще заличи тези два белега.

Момчето бавно повдигна погледа си и се огледа. Край него Гантри обърсваше ножа си. Той посрещна погледа му, навъсен, но леко усмихнат. И му кимна съвсем незабележимо. Лицето на Майлд все още бе пребледняло, с изблещени очи. Кайл все така се взираше отвъд перилата.

— Аз не съм страхливец.

Уинтроу не говореше силно, но гласът му се чуваше ясно. Баща му бавно се извърна към предизвикателните думи.

— Аз не съм страхливец — по-високо повтори юношата. — Не съм едър. Не твърдя, че съм силен. Но не съм нито слабак, нито страхливец. Мога да понасям болката, когато се налага.

Чудат блясък бе изникнал в очите на Кайл. Устните му трепнаха в наченките на усмивка.

— Ти си Хейвън — със сдържана гордост обяви той.

Уинтроу го погледна в очите. Той не изпитваше желание да наранява или да се опълчва, ала отговорът му беше недвусмислен.

— Аз съм Вестрит.

И юношата погледна към кървавите отпечатъци върху борда на Вивачия. И към отсечения показалец, който още лежеше над дъските.

— Ти ме направи Вестрит. — Уинтроу се усмихна, без веселие. — Баба каза, че кръвта ми щяла да проличи. Ето. — Той се приведе и повдигна отрязания си пръст. След като го разгледа за миг, юношата го протегна към баща си. — Този пръст никога няма да носи знака на свещенослужител — продължи момчето. На някои гласът му би се сторил замаян, но Вивачия осъзнаваше, че думите са натежали от мъка. — Ще го приемеш ли? Като знак на своята победа?

Лицето на капитан Кайл почервеня от кръвта на гнева. Вивачия подозираше, че в този момент той почти изпитва омраза към своята плът и кръв. А Уинтроу пристъпи към него с непознат блясък в очите. В него настъпваше някаква промяна. Разгръщаше се сила, която започваше да го изпълва. Юношата спокойно гледаше баща си в очите, без да изпитва гняв. Дори болка отсъстваше от гласа му. Той храбро пристъпваше напред, достатъчно близо, за да бъде ударен. Или прегърнат.

Ала Кайл Хейвън не направи нито едно от двете. Неговата неподвижност представляваше отричане — не само на всичко, което момчето вършеше, а и на самата му същина. В този момент Уинтроу разбра, че никога не би могъл да накара баща си да се гордее с него, защото самият му баща не желае това. Кайл бе искал единствено да придобие власт над него. И сега осъзнаваше, че никога няма да успее.

— Не го искаш? Така да бъде.

С небрежност, която нямаше как да бъде престорена, Уинтроу се приближи към носа на кораба. За момент той се престори, че разглежда пръста. Нокътят бе нацепен и потъмнял от работа; костта бе смазана; месото бе започнало да се разлага. В следващия момент юношата замахна и хвърли парчето плът в морето. Парче, което никога не бе представлявало част от него.

Той остана там, без да се подпира, загледан право напред, редом с Вивачия. Загледан в бъдеще, което му се струваше прекалено далечно, за да бъде измерено. Уинтроу незабелязано се олюля. Никой не помръдваше. Дори капитанът мълчеше, вперил пронизващ поглед в сина си. Мускулите на шията му се бяха издули.

Гантри наруши мълчанието.

— Майлд, заведи го до хамака му и го сложи да си легне. На всяка камбана върви да го наглеждаш. Повикай ме, ако той развие треска.

Помощникът нави платното с инструментите си, отвори сандъче и започна да рови сред намиращите се вътре бутилки. Без да повдига поглед, той додаде тихо:

— Останалите вървете да си изпълнявате задълженията, преди аз да съм ви намерил работа.

Тази заплаха се оказа достатъчна, за да ги разпръсне. Той бе изрекъл думи, изцяло вписващи се в задълженията му на първи помощник. Ала никому не убягна, че по незабележим начин Гантри бе застанал между капитана и сина му — със същото умение, което би използвал за всеки друг моряк, привлякъл върху себе си капитанското внимание. Само по себе си това не беше нещо необичайно за него; до този момент Гантри бе постъпвал така няколко пъти, скоро след като Кайл за първи път бе поел Вивачия. Но до този момент той не се бе намесвал в отношенията между капитана и неговия син. Настоящата му постъпка представляваше знак, че той приема Уинтроу за истински член на екипажа, а не гледа на него като на лигав капитански син, довлечен на борда, за да бъде дисциплиниран.

Изчакващият Майлд се стараеше да остава колкото се може по-незабележим. Капитан Хейвън мълчаливо се обърна и се отправи към кърмата. За момент Майлд проследи с поглед отдалечаването му, преди бързо да отмести очи. Сякаш беше срамно, че капитанът се оттегля в каютата си.

— Още нещо, Майлд — продължи Гантри с тон, който отказваше да забележи проточилото се подир предишните му думи мълчание. — Помогни на Уинтроу да си премести багажа в бака. Той ще спи с останалите от екипажа. Когато приключите, дай му една лъжица от това лекарство и ми донеси бутилката обратно. Това е лауданум — додаде той за Уинтроу. — Нека поспи, това ще ускори възстановяването.

Гантри подаде на младия моряк голяма непрозрачна бутилка, надигна се и прибра останалите си запаси под мишница. Той не каза нищо повече, а се отдалечи.

— Тъй вярно — отвърна Майлд и плахо се приближи до Уинтроу. Когато другото момче не реагира, той се осмели да подръпне ръкава му. — Чу какво каза помощник-капитанът — смутено каза той.

— Бих предпочел да остана тук — занесено каза Уинтроу. Вивачия осъзна, че изтърпяването на болката е било срещу цена. Той бе успял да попречи на тялото си да реагира, ала това го бе довело до пълно изтощение.

— Зная — рече Майлд с глас, който се доближаваше до добронамереност. — Но това беше заповед.

Уинтроу въздъхна тежко и се обърна.

— Зная.

И с покорството на уморения последва другото момче.

Малко след това Вивачия усети, че Гантри застава пред кормилото. Той правеше това в онези моменти, когато беше смутен и се нуждаеше от възможност да размисли. Той не беше лош помощник. Брашън би бил по-добър, ала той вече не плаваше с нея. Гантри държеше кормилото здраво, с успокояваща увереност, без това да преминава в недоверие към нея.

Тя замислено сведе поглед към ръката си и разтвори юмрук. Пръстът лежеше върху дланта ѝ. Никой не я беше видял да го улавя. Тя сама не би могла да обясни какво я бе мотивирало да стори това… Може би усещането, че този отрязък е бил част от Уинтроу, а Вивачия нямаше намерение да губи и частица от него. Именно частица; пръстът изглеждаше толкова дребен в сравнение с нейните огромни пръсти. Тънък и сегментиран къс кост, обвит от плът и кожа и в единия край окончаващ с назъбен нокът. Дори смазан и окървавен, пръстът я удивляваше с деликатността и детайлността си. Тя го сравни със своята собствена ръка. Нейният дърводелец бе извършил умела работа, подчертавайки стави, нокти и дори сухожилия. Ала възглавничките на нейните пръсти не се отличаваха с фини ивици, а горната им страна не беше покрита с фини косъмчета. Вивачия бе принудена да признае, че тя притежава само частично сходство с едно истинско създание от плът и кръв.

Дълго време тя разглежда своята придобивка. Накрая Вивачия хвърли бърз поглед към кърмата и го приближи към устните си. Тя не би могла да го изхвърли, нямаше и място, където да го съхранява — с изключение на едно. Тя постави пръста в устата си и го глътна. С тази си постъпка тя получи възможността да вкуси кръвта, която по-рано бе усетила върху палубата си; вкусът съответстваше на по-рано доловените аромати — солен, металически и по един странен начин доближаващ се до самото море. Тя го погълна, за да го превърне в част от себе си. Какво ли щеше да стане в дървеното ѝ гърло с този отрязък? В следващия миг тя почувства абсорбирането му. Точно както дъските бяха притеглили кръвта в себе си.

До този момент тя не бе вкусвала месо. Никога не бе познавала глад или жажда. И въпреки това поглъщането на отделената плът задоволи един копнеж, по-рано оставал неназован.

— Сега ние сме едно — прошепна тя на себе си.

Уинтроу се въртеше неспокойно върху койката си. Лауданумът бе смекчил, но не и изцяло отстранил болезненото пулсиране на ръката му. Гореща сухота беше го изпълнила, стегнала лицето и ръката му.

— Да бъдеш едно със Са — дрезгаво прошепна той. Най-въздигнатата цел на всеки жрец. — Аз ще бъда едно със Са — с по-решителен глас се зарече юношата. — Това е моята орис.

Вивачия не можеше да се насили да му противоречи.

Валеше. Валеше от онзи неспирен и ожесточен дъжд, който бе типичен за бингтаунската зима. Капките се стичаха по резбованите кичури и от брадата капеха връз голата му гръд. Парагон скръсти ръце и разтърси глава, прогонвайки едри капки. Студени капки. Студът беше предимно нещо, което си спомняше от усещанията, останали от човеците. Но дървото не изпитва студ, каза си той. Не ми е студено.

Не. Не ставаше дума за температура, а за дразнещото усещане на обливащи го от небето струи. Той обърса челото си с ръка и рязко раздвижи пръсти.

— Нали каза, че бил мъртъв — неочаквано изрече дрезгав контраалтов глас. Това беше още един проблем с дъжда; неговото шумолене не допускаше останалите звуци, важни звуци, като стъпките върху влажен пясък.

— Кой е там? — рязко попита Парагон. Гласът му звучеше гневно. В общуването с човеците гневът беше за предпочитане за показване пред страха. Страхът само ги одързостяваше.

Никой не отговори. А и той сам не бе очаквал отговор. Те знаеха, че той е сляп. Най-вероятно щяха да се прокрадват около него, останали скрити от сетивата му — до момента, в който първият запратен камък не го удареше. Парагон се съсредоточи в долавянето на дебнещи стъпки. Но когато вторият глас заговори, звукът му долиташе недалеч от мястото на първия. Корабът веднага го разпозна по джамаилския акцент. Мингсли.

— Така мислех. Последния път, когато бях тук, той нито помръдна, нито каза нещо. Давад ми… Моят посредник ми каза, че корабът бил жив, но аз се съмнявах. Това изцяло променя нещата. — Той прочисти гърло. — Лъдчънсови не бяха склонни да сключват сделка, вече разбирам защо. Аз смятах, че става дума за мъртво дърво. Съответно, предложението ми беше далеч по-ниско. Ще им направя ново предложение.

— Аз размислих.

Гласът на жената прозвуча глухо. Тя прикриваше някаква емоция, но каква, Парагон не можеше да определи. Отвращение? Страх?

— Не мисля, че бих искала да имам нещо общо с това — продължи тя.

— Но по-рано ти проявяваше голям интерес — възрази Мингсли. — Недей да ставаш гнуслива. Какво като фигурата е жива? Това само увеличава възможностите ни.

— Чудното дърво наистина ме интересува — колебливо призна жената. — Веднъж ми донесоха малко парче, което да обработвам. Клиентът искаше да му издялам птица. А аз му казах, както рекох и на теб, че работата, която извършвам, бива определяна от материала, а не от моите собствени прищевки или тези на поръчителя. Клиентът все пак настоя да опитам. Ала когато аз взех парчето, то излъчваше… зло. Ако е възможно да напоиш дървото с емоция, онова бе изпълнено с чиста злонамереност. Дори не можех да го докосвам, какво оставаше да го обработвам. И му казах да си върви.

Мингсли прихна, изглежда намерил думите ѝ за забавни.

— Забелязал съм — заговори той с тон, който привидно нямаше нищо общо с техния разговор, — че изострената чувствителност на артистичните души най-лесно се успокоява от приятното звънтене на подреждани монети. Сигурен съм, че ще успеем да заобиколим резервите ти. И освен това мога да ти обещая, че парите, които ще получиш, ще бъдат удивителни. Погледни какво ти донася работата ти сега, с обикновено дърво. А ако започнеш да продаваш артикули от магическо, ние бихме могли да искаме за тях… Буквално каквато цена си искаме. Защото ще предлагаме нещо, до което клиентите никога не са имали възможност да се докоснат. Двамата с теб си приличаме; ние притежаваме поглед отвън, който ни позволява да откриваме възможностите, неоползотворени от местните хора.

— Приличаме си? Аз не съм сигурна, че изобщо бихме могли да намерим общ език.

В гласа на жената отсъстваше всякакво желание за компромис, ала Мингсли не можеше да усети този нюанс.

— Погледни го — вместо това възхваляваше той. — Виж каква прекрасна влакнеста структура. Сребрист цвят. Никъде сред дъските не се вижда и един чвор. Нито един! С материал като този ти би могла да правиш всичко. Дори и ако отделим фигурата и ти я възстановиш, за да я продадем отделно, пак ще ни е останало достатъчно дърво, за да започнем цяла индустрия. Нямам предвид само дрънкулки и талисмани, а нещо по-мащабно. Столове, рамки за легла и маси, все изящно украсени. А! И люлки. Представи си колко въздигнато би било, да приспиваш първородния си син в люлка, изцяло изработена от магическо дърво. И дори — той говореше с нарастващ ентусиазъм — ти би могла да изрязваш женски лица в люлките. Ще открием как да ги съживяваме. Така ще разполагаме с люлка, която самичка ще пее приспивни песни на децата.

— Представата е достатъчна, за да ми смрази кръвта — каза жената.

— Страх те е от това дърво? — Мингсли избухна в презрителен смях. — Не се поддавай на бингтаунските суеверия.

— От дървото не ме е страх — сопнато отвърна тя. — Боя се от хора като теб. Хора, които се хвърлят с главата напред, необмислили. Помисли. Бингтаунските Търговци са най-изобретателните и опитни предприемачи, които тази част на света някога е виждала. Трябва да има причина, поради която те не търгуват с това дърво. Ти си видял с очите си, че фигурата е жива. Но не се замисляш за начина или причината! А просто си решил да изработваш маси и столове от същия материал. И не само това; ти стоиш пред едно живо същество и безочливо изреждаш намеренията си да насечеш тялото му, за да направиш от него мебели.

Мингсли издаде неопределен звук.

— Ние не разполагаме с истински доказателства, че това нещо е живо — меко рече той. — То се раздвижи и проговори. Веднъж. Марионетките и играчките също го правят. А папагалите говорят. Трябва ли и тях да смятаме за човеци? — Сега той говореше с насмешка.

— Виждам, че си склонен да говориш какви ли не глупости, за да ме накараш да изпълня желанието ти. Аз съм слизала при северната стена на пристанището, където пускат котва живите кораби. Съдовете, които видях там, са несъмнено живи. И всеки от тях е отделна личност. Мингсли, себе си ти можеш да излъжеш и да приемеш за истина всичко, което си решиш. Но не очаквай от мен да приема твоите оправдания и полуистини за причина, поради която да работя за теб. Аз бях заинтригувана, когато ти ми каза, че тук имало мъртъв жив кораб, чийто материал би могъл да се използва. Но и тези ти думи са били лъжа. Излишно е повече да стоя на дъжда. Това не е правилно и аз няма да го направя.

Парагон я чу да се отдалечава, чу Мингсли да подвиква след нея.

— Глупачка. Обръщаш гръб на повече пари, отколкото би могла да си представиш.

Нейните стъпки спряха. Парагон наостри слух. Дали тя щеше да се върне?

Върна се единствено гласът ѝ, ненапрегнат и въпреки това долетял ясно.

— По някакъв начин — отбеляза тя студено — ти си успял да замениш представите си за правилно и грешно с представи за доход и загуба. Но аз не съм.

Подир това Парагон я чу отново да се отдалечава. Тя крачеше като разгневен мъж. А дъждът се усили; ударът на капките би бил болезнен за човешката кожа. Сред този порой Мингсли изсумтя.

— Артисти — промърмори той. — Но тя ще се върне.

След кратко мълчание Мингсли продължи:

— Корабе. Хей, корабе. Наистина ли си жив?

Парагон предпочете да не отговаря.

— Не е разумно да ме игнорираш. Само въпрос на време е, преди ти да станеш моя собственост. В твой интерес е да ми кажеш онова, което искам да зная. Ти отделна част от кораба ли си, или наистина си едно с него?

Парагон стоеше неподвижно сред пороя.

— Ще умреш ли, ако те отделя от корпуса? — тихо попита Мингсли. — Защото това възнамерявам да сторя.

Парагон не знаеше отговора на този въпрос. Затова той отвърна:

— Защо не се приближиш и не опиташ?

След няколко мига мъжът се махна.

Парагон изчакваше, сред острите капки. Когато най-сетне гласът ѝ долетя, той не се сепна, а бавно извърна глава, за да чува по-ясно.

— Корабе? Корабе, може ли да се приближа?

— Казвам се Парагон.

— Парагон, може ли да се приближа?

Той се замисли.

— Няма ли да ми кажеш името си? — рече накрая той.

Последва кратко колебание.

— Казвам се Янтар.

— Но това не е истинското ти име.

— Имала съм няколко имена — отговори след няколко мига жената. — Това название е най-подходящо за настоящото място и време.

Нищо не би ѝ попречило просто да го излъже и да му каже, че това е името ѝ, размишляваше Парагон. Но тя не бе го направила. Той протегна ръка по посока на звука.

— Янтар — рече той. Жестът му показваше, че я приема. Но освен това представляваше и предизвикателство. Ръката му бе много по-голяма от човешка. Когато той обвиеше пръсти около нейната ръка, с лекота би могъл да я изтръгне от рамото ѝ. Стига да поиска.

Той се вслушваше в дъха ѝ, в стръвния порой, обсипващ плажа. Жената рязко пристъпи към него; след втората крачка тя съедини лявата си ръка, обгърната от ръкавица, с неговата. Корабът обви огромните си пръсти около нейните.

— Парагон — тихо каза тя.

— Защо се върна?

Жената нервно се засмя.

— Както сам каза Мингсли, аз съм заинтригувана от теб. — Когато не последва отговор, тя продължи — У мен любопитството винаги е надделявало над мъдростта. И същевременно цялата ми мъдрост е произтекла от любопитството. По тази причина аз не се научих да му обръщам гръб.

— Разбирам. Ще ми разкажеш ли за себе си? Както виждаш, аз съм сляп.

— Да. — В гласа ѝ имаше съжаление и състрадание. — Мингсли те нарече грозен. Ала онзи, който е оформил челото и челюстта ти, устните и носа ти, е бил истински майстор. Иска ми се да можех да видя очите ти. Що за човек би опустошил подобна изкусност?

Нейните думи го възторгнаха, но освен това и го побутнаха към нещо, което той не можеше да си припомни. Затова той отвърна сприхаво:

— Какви комплименти! Сигурно те целят да отвлекат вниманието ми от факта, че ти не отвърна на молбата ми?

И Парагон пусна ръката ѝ.

— Не. Нищо подобно. Аз съм… Янтар. Изработвам украшения от дърво. Гребени, орнаменти, пръстени. Понякога и по-големи неща, купи, бокали… дори столове и люлки. Но те са по-скоро изключения. Талантът ми се проявява най-силно при дребните неща. Може ли да докосна лицето ти?

Парагон кимна механично, преди да е успял да обмисли искането ѝ.

— Защо? — попита той със закъснение.

Корабът почувства приближаването ѝ. Меката топлина на тялото ѝ се примеси с хладината на дъжда. Той почувства как пръстите ѝ съвсем леко докосват крайчеца на брадата му. Допирът бе почти неуловим, а въпреки това той потръпна. Подобна реакция беше прекалено човешка. Ако в този момент той можеше да се отдръпне, би го сторил.

— Не мога да те достигна. Би ли… ще ме повдигнеш ли?

Огромното доверие, което тя му оказваше с тази си молба, го накара да забрави, че първият му въпрос е останал без отговор.

— Бих могъл да те смажа в ръката си — напомни ѝ той.

— Но няма да го направиш — уверено каза жената. — Моля те.

Настойчивостта на гласа ѝ го сепна.

— И защо мислиш така? Убивал съм и преди. Цели екипажи! Целият Бингтаун знае това. Коя си ти, че да не се боиш от мен?

В отговор тя допря оголената си влажна длан до ръката му. И се вля сред структурата му; нейната топлина го прониза по начина, по който допирът на женска ръка до мъжко бедро разпалва цялото му тяло. Но това сливане протичаше в две посоки, осъзна Парагон: той се намираше сред нейната плът в същата степен, в която тя бе вляла съзнанието си сред неговите дъски. Това му предоставяше възможност да сподели усещанията ѝ. Дъждът бе накарал косата ѝ да лепне тежко; лепнеха и дрехите, подгизнали от жлъчни струи. Кожата ѝ бе студена, ала тялото беше горещо. Въздишката в гърдите ѝ той разбираше по същия начин като вятъра, издувал платната му; циркулиращата кръв почти приличаше на морска вода, обливаща корпуса му.

— Ти си нещо много повече от дърво! — гласно възкликна тя. Заради осъзнаването в гласа ѝ Парагон се почувства предаден. Тя надничаше вътре в него, виждаше прекалено много и знаеше прекалено много. Събуждаше всички онези неща, които той бе отделил от себе си. Той не бе възнамерявал да я блъсне толкова силно, но тя проплака, когато падна върху каменистия и влажен пясък. И шумно си пое дъх сред продължаващия порой.

— Ранена ли си? — сприхаво попита той след известно време, когато започна да се успокоява.

— Не — тихо отвърна тя. И изпревари извинението му. — Прости ми. Въпреки всичко, аз очаквах ти да бъдеш дърво. Имам дарба да обработвам дървото. Достатъчно е да го докосна, за да опозная структурата му, същините му… Смятах, че ако те докосна, ще мога да разбера как са изглеждали очите ти. При допира си бях очаквала, че ще открия единствено дърво. Не трябваше да бъда толкова… прости ми, моля те.

— Всичко е наред — бавно отвърна Парагон. — Не исках да те блъскам толкова рязко. Не исках да паднеш.

— Вината си е моя. И ти с право ме изтласка. Аз… — Жената замълча. Сред нейната неподвижност отново властваха единствено звуците на дъжда. А шуменето на вълните долиташе по-силно, под влияние на прилива. — Може ли да опитаме отново? — неочаквано каза тя.

— Щом искаш — смутено отвърна Парагон. Беше му трудно да разбере тази жена. Тя тъй бързо му се беше доверила; сега със същата бързина пристъпваше към приятелство. Той не бе свикнал с подобни неща, още по-малко развиващи се с подобна бързина. Това го ужасяваше. Ала по-ужасяваща беше мисълта, че жената би могла да си отиде и никога повече да не се върне. Той се вгледа в себе си в търсене на доверие.

— Искаш ли да влезеш вътре, на сухо? — покани я той. — Страшно съм наклонен, освен това вътре не е по-топло, но поне дъждът няма да те вали.

— Благодаря ти — тихо каза жената. — С удоволствие ще приема поканата ти. С голямо удоволствие.

Зима

Глава двадесета

Вербовчици

Във Външния проход имаше малко убежища, които с право да се наричат така, но Кътчето беше едно от тях. По време на отлив до него се достигаше трудно, но веднъж достигнато, това място можеше да предостави истинска почивка за кораби и екипажи в продължение на нощ или две. Повечето пристанища от Външността редовно биваха връхлитани от зимните бури, които вилнееха над Дивото море. Случваше се тези бури да обстрелват брега в продължение на цели седмици. Всеки разумен капитан държеше кораба си далеч от сушата по време на пътуването на юг, защото близостта до нея тук означаваше опасност от разбиване. Ако запасите от вода не бяха станали неизползваеми (включително и по инак непретенциозните моряшки критерии), Жътвар никога не би рискувал да влезе в Кътчето.

Ала именно така се бяха стекли нещата. И по тази причина екипажът получаваше една благословена нощ на брега, която да им предостави жени, различна от осолено месо храна и от рядка помия вода. Трюмовете на кораба бяха пълни с месо, кожи и мас. Богат товар, изработен с мъка. Моряците от Жътвар с право се гордееха с постижението си. Бяха изминали едва петнадесет месеца подир отплаването от родния Кандило.

Поне пътуването към дома бе далеч по-бързо отколкото при напускането му. Професионалните моряци знаеха, че са си заслужили бонусите, очакващи ги в края на курса, а ловците и дерачите бяха водили собствени сметки. Онези, които плаваха принудително, вече знаеха, че стига да пристигнат живи в крайното пристанище, ще стъпят на брега като свободни хора.

Ател, юнгата, се бе отличил, заработвайки и дерачески бонус в допълнение към полагащата му се заплата. Това бе изострило интереса към него на онези от екипажа, които обичаха да играят на зарове, само че техните покани се бяха оказали неуспешни — срамежливото момче отказваше да залага предстоящия му бонус. За изненада на всички, той бе отказал и предложението да се премести при дерачите и ловците и да стане част от тях. Ател бе предпочел да си остане обикновен моряк. На въпросите момчето само се усмихваше и отвръщаше:

— Предпочитам да си бъда моряк. Моряците могат да служат на всеки съд. А ловците и дерачите трябва да идват на север поне веднъж годишно. Таз година за първи път дойдох на север; не ми хареса особено.

Това се оказа най-добрият отговор, който Ател би могъл да даде. Ловците и дерачите получиха възможност да оценят коравостта си, а моряците кимаха одобрително към проявената мъдрост. Интересно дали Алтея бе обмислила всичко това, чудеше се Брашън, или просто бе извадила късмет. Той продължаваше да поглежда към нейната маса в кръчмата. Алтея седеше в края ѝ, надвесена над същата халба тъмна бира. Девойката слушаше внимателно, смееше се на подходящите места и си придаваше убедително свенлив вид, когато курвите се опитаха да я доближат. Тя се бе превърнала в истински член на екипажа.

Онзи следобед на брега я беше променил. Тя си бе доказала, че е в състояние да блести, когато възложената задача не изисква груба сила. По време на целия лов тя бе одирала кожи; с течение на времето бе станала дори още по-бърза. Тази увереност Алтея бе отнесла заедно със себе си на борда, съсредоточавайки се над задачите, където ловкостта и бързината имат по-голяма тежест от силата. Тя все още се затрудняваше, когато трябваше да работи редом с мъжете, но пък от един юноша това се очакваше. Нейната бляскава проява караше останалите да вярват, че по-късно тя ще привикне и към другите си задължения.

Брашън погълна последните две глътки от халбата си и я повдигна за още. Алтея проявяваше разумност и в още едно отношение: тя не пиеше. Той кимна на себе си. Излизаше, че я е подценил. Тя щеше да преживее това пътуване, стига да продължаваше по същия начин. Естествено, не можеше да прекарва години с настоящата си дегизировка, но с това пътуване щеше да се справи.

Една от слугините се приближи, за да напълни чашата му. Брашън кимна и бутна монета към нея. Със сериозен вид момичето я взе и направи реверанс, преди да се стрелне към следващата маса. Девойката беше красива; интересно защо баща ѝ ѝ позволяваше да работи тук? Нейното поведение недвусмислено показваше, че тя не е една от курвите на заведението, но дали всеки моряк би зачел това? Брашън остана загледан след нея, също като повечето клиенти на пивницата. Един от тях се опита да защипе ръкава ѝ, но тя се измъкна умело. Обаче край Ател тя спря и с усмивка се обърна към юнгата. Алтея демонстративно се вторачи в чашата си и позволи на девойката да я напълни. Усмивката, която предполагаемото момче получи, бе далеч по-дружелюбна от полагащата се на останалите клиенти. Брашън се подсмихна; Алтея приличаше на достоверно момче, а свенливостта му веднага би го направила по-интересно от останалите посетители. Може би смущението на Алтея не беше изцяло престорено.

Той остави чашата на плота и разкопча жакета си. Тук му беше прекалено топло. Мисъл, която го накара да се усмихне: отдавна не беше изпитвал горещина. Залата беше суха и топла, а краката му бяха стъпили на под, който не се накланяше. Притеснението, този вечен спътник на моряка, започна да го отпуска. При завръщането им в Кандило Брашън щеше да е спечелил достатъчно, за да си стъпи обратно на краката. И този път той нямаше да сглупи и да прахоса спечеленото. Не. Този път щеше да се вслуша в съвета на капитан Вестрит и да се отнесе по-отговорно. Освен това той разполагаше с избор. Вече знаеше, че капитанът на Жътвар с радост ще го задържи на работа. Вероятно той можеше да остане на този кораб колкото си иска. Другата възможност беше да напусне в Кандило и да се огледа за някой по-добър съд. По-чист, по-бърз. Да се върне към плаването на борда на търговски кораби и тъй да обхожда многобройните пристанища.

Познато изгарящо усещане върху долната му устна го накара да премести късчето киндин. Наркотикът действително притежаваше обещаваните от продавача качества, за да може да прогори кожата толкова бързо. Брашън отпи нова глътка бира, за да охлади усещането. В това отношение капитан Вестрит се бе проявявал като пълен тиранин. Дори най-малкото подозрение, че някой от хората му е употребил киндин, на сушата или на борда, довеждаше до неумолима проверка на долната устна. И най-незначителният белег от изгаряне довеждаше до освобождаването на въпросния моряк още на следващото пристанище, без заплата.

Брашън бе спечелил това късче по-рано днес, на комар. Хазартът представляваше поредното развлечение, което той не си бе позволявал от доста време. Какво пък, човек понякога имаше нужда да се отпусне. Брашън не бе постъпил неразумно и не бе заложил нищо, което да не може да си позволи да загуби. Първият му залог бе представлявал един зъб от морска мечка, който той бе оформил във фигурка през свободното си време. Почти от самото начало бе започнал да печели. Е, веднъж за малко не бе изгубил моряшкия си нож, което би било мъчително, но поредният прилив на късмет го спаси. И Брашън се беше сдобил не само с късчето киндин, но и с достатъчно пари, за да се почерпи с пиво.

Той се чувстваше едва ли не гузен заради успеха си. Парите и наркотика той бе спечелил от помощника и бюфетчията на Веселата маца, друг ловен кораб, спуснал котва тук. Само че трюмовете на Веселата маца бяха пълни единствено с бъчонки неоползотворена сол: корабът тепърва се отправяше на лов. А толкова късно хората му щяха да се затруднят да наловят достатъчно мечки. Брашън не би се изненадал, ако те останеха да изчакват китовете. Това вече бе противна и опасна работа. И той адски се радваше, че няма да му се налага да я върши. Тазвечершният успех бе знаков — показваше, че късметът му започва да се подобрява. И че животът му също започва да се оправя. Разбира се, Вивачия и капитан Вестрит, Са да бди над паметта му, още му липсваха. Ала той поемаше по нов път.

Брашън изпразни халбата си и разтърка очи. Явно беше по-уморен от очакваното, за да се чувства толкова грохнал. Обикновено киндинът го оживяваше. Това бе и обичайното действие на наркотика: да поражда усещане за удовлетворение, съчетано с прилив на енергия да се забавляваш. Но в момента на Брашън се струваше, че на света няма нищо по-хубаво от едно топло, меко легло. Сухо, което не смърди на пот, влага, мас и кълчища. И без дървеници.

Заради вглъбяването си в този райски образ той се сепна при вида на девойката. Тя се усмихна пакостливо на сепването му и посочи към чашата му, отново празна. Морякът я покри с длан и печално поклати глава.

— Боя се, че вече нямам пари. Но това е за добро. Не искам да бъда махмурлия, когато отплаваме утре.

— Утре? В такова време? — със състрадание попита тя.

Брашън раздвижи глава по начин, който потвърждаваше собствената му неохота.

— Буря или не, ще трябва да изтърпим. Времето и вълните не чакат никого. Колкото по-бързо отплаваме, толкова по-бързо ще се приберем у дома.

— У дома — каза тя и отново се усмихна. — Тогава тази бира е от мен. За бързо пътуване към дома, за вас и целия ви екипаж.

Той бавно отдръпна ръка и се загледа в наливаната течност. Късметът му наистина започваше да се усмихва.

— Вие сте от същия кораб като онези мъже, нали? Жътвар?

— Да — потвърди Брашън и отново размести късчето киндин.

— И вие сте помощник-капитан.

— Едва трети след капитана.

— Вие сте Брашън?

Той кимна не можа да сдържи усмивката си. Не можеше да не се поласкае от жена, която знаеше неговото име още преди той да е узнал нейното.

— Разбрах, че Жътвар е напълнил трюма си и е поел обратно. Екипажът ви явно е много добър?

Тя имаше навика да повдига вежда, когато задава въпрос.

— Бива го.

Брашън започваше да се наслаждава на този разговор. Но тогава девойката издаде същинската причина за щедростта си.

— Онзи млад момък в края е вашият юнга, нали? Той не обича да пие много.

— Така е. Той и на думи е пестелив.

— Забелязах — печално каза тя. И подир миг неочаквано додаде: — Истина ли е онова, което се говори за него? Че умеел да одира морските мечки със същата бързина, с която ловците ги прострелват?

Значи тя действително мислеше, че Алтея — Ател — изглежда добре. Брашън поздрави правотата си с бърза усмивка.

— Не е вярно — вече със сериозен вид рече той. — Ател е много по-бърз от ловците. Точно това е проблемът с него. Той скочи да дере мечките още непростреляни. И ловците ни трябваше да си губят времето да преследват одраните от него животни.

И Брашън отпи от бирата си. За момент тя остана вторачена в него. Едва впоследствие девойката осъзна смисъла на думите му, прихна и го побутна игриво. Отпуснатият моряк трябваше да се вкопчи в плота, за да не падне.

— Простете! — възкликна тя и го хвана за ръката, за да му помогне да се намести.

— Няма проблем. Просто съм прекалено уморен.

— В такъв случай… — Сега девойката говореше тихо. Тя замълча, за да привлече погледа му. Очите ѝ бяха сини, по-дълбоки от морето. — Отзад има стая с легло. Моята стая. Бихте могли да си починете там.

Точно преди Брашън да се е убедил изцяло в смисъла на думите ѝ, тя сведе очи, обърна се и започна да се отдалечава. Помощникът повдигна чашата си и отпи. В този момент момичето добави, през рамо:

— Кажете ми, ако решите да се възползвате.

Девойката спря, повдигнала въпросително вежда. Или може би този жест бе подканящ?

Добронамереният късмет е като доброто време — човек трябва да извлича максималното от него. Брашън допи на един дъх оставащата бира и се надигна.

— Бих искал — тихо отвърна той. И беше истина. Без значение дали към предложеното легло спадаше и самата девойка, предложението му звучеше прекрасно. Какво можеше да изгуби? Той за пореден път премести киндина, отлично качество.

— Хайде още по едно — обяви Релър. — И после най-добре да се връщаме на кораба.

— А, ти не ни чакай — изкикоти се един от моряците. — Върви сам, ние скоро ще дойдем. — Той бе започнал да клюма.

Релър се пресегна през масата и го разтърси.

— Стегни се, Йорд. Никакви припаданици тук. Щом се върнем на кораба, ще можеш да се проснеш направо на палубата и да хъркаш като прасе, ако щеш. Но не и тук.

Нещо в тона му сепна Йорд и го накара бавно да повдигне глава.

— И защо?

Релър се приведе към него.

— По-рано днес един от моряците на борда на Терн ме предупреди. Нали знаеш Веселата маца, дето стои на котва до нас? Те са изгубили седем души заради зараза. Капитанът им обикалял три дни из града в опит да наеме повече хора, но без успех. Говори се, че той е започнал да се отчайва. Корабът му тепърва трябва да се отправи към островите. Всеки ден закъснение ще се превърне в седмица, през която те трябва да ловуват. Та моят човек от Терн ми каза, че би било най-разумно нашите момчета да не се делят един от друг и да спят на борда. От два дена един от техните ловци е изчезнал. Сам можеш да се досетиш какво подозират те. Така че на кораба ще се връщаме всички заедно. Освен ако не искаш отново да се отправиш на север на борда на Веселата маца.

— Вербовчици? — ужасено попита Йорд. — Тук, в Кътчето?

— А какво по-добро място? — продължи да шепне Релър. — Ако някой не се върне на кораба си навреме, никой няма да седне да го чака. Лесно е да се притаиш в тъмното и да нападнеш някой непредпазлив моряк, който вече се вижда у дома. Това не е град, където хора като нас трябва да се разхождат сами.

Йорд рязко се изправи на крака.

— Повдига ми се от северната бълвоч. Хич даже няма и да рискувам. Хайде, момчета, връщаме се на кораба.

Релър се огледа.

— А къде изчезна Браш? Той не седеше ли ей там на бара?

— Струва ми се, че той изчезна с едно от момичетата — за първи път се обади Алтея. Неодобрението в гласа ѝ накара останалите да я погледнат изненадано. — Едно, което май беше хвърлило око на мен — кисело додаде тя. И отпи последна глътка от чашата си. — Да вървим. Тук и без това бирата има вкус на пикня.

— Ти откъде познаваш вкуса ѝ? — подразни я Йорд.

— Не е нужно да я вкусвам. Стига ми да усетя, че тя вони като твоя хамак, Йорд.

— А, ти обичаш хамаците да душиш! — захохоти Йорд. Останалите се присъединиха към смеха, а Алтея само поклати глава. И на брега, и в морето хуморът им си оставаше един и същ. Въпреки това тя нямаше търпение да се завърне на кораба. Колкото по-бързо напуснеха тази вмирисана бърлога, толкова по-бързо щяха да достигнат Кандило.

Алтея се оттласна от масата, а Йорд посочи към чашата ѝ.

— Туй ще го пиеш ли? — поиска да узнае той.

— Моля — каза тя и се обърна да последва останалите. С крайчеца на окото си тя видя как Йорд отмята глава назад и после се отърсва като мокро куче.

— Отврат. Май са ти сипали от плакната бъчва. — Морякът обърса уста в ръкава си и излезе.

Вън бурята още вилнееше. Интересно дали тук някога имаше и спокойно време, уморено се почуди Алтея. И присви очи към натежалия от капки вятър, който се нахвърляше срещу косата и дрехите ѝ. Още на втората крачка от усещането за топлина беше останал единствено спомен. Време ѝ беше да се завърне към живота на юнга.

Заради бурята тя почти чу повика на пивничаря. Релър се обърна; тя проследи погледа му и едва тогава видя въпросния да наднича отвъд прага на заведението си.

— Ти ли си Ател? — изкрещя той към Релър.

Морякът мълчаливо посочи Алтея.

— Брашън те вика. Малко е попрепил. Ела да го извлечеш.

— Прекрасно — промърмори тя. Защо ли Брашън се беше спрял на нея? Релър ѝ направи знак да се върне.

— Среща обратно на кораба! — високо каза той, за да надвика вятъра. Алтея кимна и уморено закрачи обратно към гостилницата. Никак не ѝ се искаше да крачи сред бурята, повлачила залитащ Брашън. Но пък такива задължения се падаха на юнгите. Ако помощникът повърнеше, пак на нея щеше да се падне да почиства.

С недоволно мърморене тя изкачи стъпалата и влезе вътре. Съдържателят посочи към една врата в задната част.

— Той е там — отвратено каза мъжът. — Едва не припадна върху едно от момичетата.

— Веднага ще го изведа — обеща Алтея и, капеща, се отправи към посочената ѝ врата. Отвъд имаше мрачна стая с легло. Девойката от кръчмата също стоеше там, с развързана блуза. Момичето се бе привело над Брашън; при влизането на мнимия юнга то повдигна очи и се усмихна безпомощно.

— Не зная какво да правя — каза девойката. — Ще ми помогнеш ли?

Ако Алтея беше истински юнга, вероятно тя би се разсеяла от оголените гърди на девойката и веднага би пристъпила в стаята. Вероятно не би си помислила, че лежащият Брашън прилича по-скоро на зашеметен човек, който е оставен да легне, вместо на някой, припаднал от препиване. В този миг колебание тя различи някакво движение от лявата си страна. Алтея отскочи назад и ударът само закачи главата ѝ, вместо да се стовари с възнамеряваната сила. Късата палка закачи и рамото ѝ, карайки десницата ѝ да изтръпне. С възклик тя залитна напред. Ударилият я мъж затръшна вратата след нея.

Алтея веднага разбра, че девойката също е съучастник. Раздразнена от болката, тя удари разголената с цялата си сила по лицето. Ударът не се получи според желанието ѝ, но въпреки това девойката изпищя, колкото наранена, толкова и шокирана. Тя залитна назад, сграбчила лицето си, а Алтея се извърна към мъжа край вратата.

— Безсърдечно лекенце! — изръмжа онзи и замахна. Този път Алтея успя да избегне удара му изцяло и да се хвърли край него, към вратата. И дори успя да я отвори.

— Вербовчици! — изкрещя тя с целия дъх, останал в тялото ѝ. Бял приплам я повали на пода.

Гласовете се завърнаха първи.

— Един от Терн, онзи, когото търсеха. Той беше в избата. Един от Карлайл и тези двамата от Жътвар. Има още двама, посипани с пръст. Вероятно са ги ударили прекалено силно. Гавра е за един моряк да си отиде така.

Вторият глас отвърна небрежно.

— Така си е, но пък моряци бол.

Тя отвори очи и видя преобърнати маси. Бузата ѝ се допираше в някаква локва. (Дано въпросната локва да беше от бира.) Мъжки крака, обути в ботуши, стояха пред лицето ѝ, достатъчно близо, за да я настъпят. Местни хора, облечени в дебели кожени дрехи. Тя се раздвижи и при втория си опит успя да се надигне. Заради движението стаята се разлюля пред очите ѝ.

— Момчето се свестява — каза глас. — Защо удари момичето на Падж, мърльо?

— Тя беше примамката. Тя също е замесена — бавно отвърна Алтея. Мъже. Нима не можеха да видят под носовете си?

— Може и да е, може и да не е — предпазливо отвърна мъжът. — Можеш ли да се изправиш?

— Така мисля. — Тя подири опора в един от столовете, съборен край маса, и успя да се изправи на крака. Виеше ѝ се свят, освен това ѝ се гадеше. Алтея повдигна ръка към тила си и погледна пръстите си. Те бяха почервенели. — Ранен съм — каза тя. Никой не прояви интерес.

— Помощникът ти е още тук — каза мъжът с ботушите. — По-добре го изведи и вървете на кораба си. Падж е побеснял, защото си ударил дъщеря му. Никой ли не те е учил как да се държиш с жени?

— Падж също е замесен, щом това се случва в задната му стаичка и в избата — мрачно изтъкна Алтея.

— Падж? Падж се занимава с тази кръчма от десет години, може и повече. На твое място не бих казвал подобни неща. По твоя вина масите и столовете са скапани. Вече не си добре дошъл тук.

Алтея стисна очи и отново ги отвори. Подът се беше успокоил.

— Ясно — каза тя. — Сега ще изведа Брашън.

Очевидно Кътчето беше техен град и те се разполагаха с него както си поискат. Тя бе имала късмет, че в онзи момент пивницата бе пълна с моряци, които никак не обичаха похитителите. Двамата местни изобщо не изглеждаха притеснени от начина, по който кръчмарят Падж си докарваше допълнителни пари. И ако край огъня не стояха група гневни моряци, дали тези двамата изобщо щяха да пуснат нея и Брашън да си вървят? Трябваше да се маха, докато можеше.

Със залитане тя се приближи към злополучната задна стаичка и надникна вътре. Брашън седеше на леглото, отпуснал глава в ръцете си.

— Браш? — дрезгаво го повика тя.

— Алтея? — Брашън замаяно погледна по посока на гласа.

— Сега съм Ател! — тросна се тя. — И ми е омръзнало всички да ми се присмиват за името. — Младата жена го задърпа за ръката. — Ела, трябва да се връщаме на кораба.

— Лошо ми е. Имало е нещо в бирата — простена той и повдигна ръка да опипа тила си. — Освен това мисля, че някой ме удари.

— Мен също. — Алтея се приведе до ухото му и снижи глас. — Трябва да се махаме колкото се може по-скоро. Онези отвън никак не се притесняваха, че стопанинът си докарва допълнително, като отвлича моряци. Колкото по-бързо напуснем, толкова по-добре.

За човек с неговия замаян вид Брашън разбра изненадващо бързо.

— Дай да се подпра — нареди ѝ той и неловко се изправи. Тя обви ръката му около раменете си. Може би той беше прекалено висок, а може би тя бе твърде ниска, за да напредват бързо. Почти ѝ се струваше, че Брашън умишлено се опитва да я притисне към земята. С бавни стъпки двамата излязоха от стаичката и се отправиха към вратата. Един от моряците край огнището им кимна, а двамата местни ги наблюдаваха безизразно.

На излизане Брашън пропусна едно стъпало; двамата едва не се стовариха сред замръзващата киша на улицата.

Помощникът повдигна глава към небето.

— Става студено.

— Тази нощ дъждът ще се превърне в градушка — мрачно предрече Алтея.

— Мамка му. А вечерта започваше така добре.

Тя се затътри по улицата, като все така влачеше тежестта му. Край една затворена търговска кантора девойката спря, за да се огледа. Цялото градче бе притъмняло; студените струи, които обливаха лицето ѝ, също не помагаха.

— Почакай за момент, Алтея. Трябва да се облекча.

— Ател — уморено му напомни тя.

Неговата скромност се състоеше в отдалечаване на две крачки, подир което Брашън неумело се зае да разкопчава панталоните си.

— Извинявай. — Няколко мига по-късно той продължи разговора.

— Няма проблем — прояви великодушие тя. — Ти още си пиян.

— Не съм пиян — настоя спътникът ѝ и отново се облегна върху рамото ѝ. — Мисля, че е имало нещо в бирата. Не, вече съм сигурен. И вероятно щях да го усетя, ако не беше киндинът.

— Ти дъвчеш киндин? — невярващо го погледна Алтея. — Ти?

— Понякога — оправда се Брашън. — Рядко. От много време не бях употребявал.

— Баща ми винаги казваше, че киндинът е убил повече моряци, отколкото бурите — мрачно каза тя. Главата я болеше.

— Сигурно — съгласи се той. Двамата вече наближаваха пристанището, когато Брашън каза: — Но някой път трябва да го опиташ. Нищо друго не може да прогони проблемите ти.

— Не се съмнявам.

И до този момент хладината на нощта не бе успяла да го отърси от унеса.

— Още малко остана — увери го тя.

— Зная. А какво беше станало там? В кръчмата?

В този момент страшно ѝ се искаше да се разгневи, ала не разполагаше със силите. Беше почти забавно.

— За малко да те отвлекат. Утре ще ти разкажа.

Брашън се умълча. Вятърът започна да утихва.

— По-рано си мислех за теб. За онова, което трябва да направиш. Трябва да отидеш на север.

Тя поклати глава, макар че другият надали можеше да види.

— Не, благодаря, това е последният ловен кораб, на който пътувам. Освен ако случаят не ме принуди.

— Нямах това предвид. Далеч на север и после на запад. Отвъд Калсид, към Херцогствата. Там корабите са по-малки. И капитаните не ги е грижа дали си мъж или жена, стига да работиш здравата. Поне така съм чувал аз. Там не са рядкост и жените капитани, понякога и целият екипаж е от жени.

— Варварки — изтъкна Алтея. — Те са много по-тясно свързани с жителите на Външните острови, отколкото с нас. И освен това те прекарват по-голямата част от времето си в опити да се убият едни други. Поне така съм чувала аз. Брашън, та повечето от тях дори не могат да четат. И, Са всеблаги, се бракосъчетават пред камънаци.

— Клетвени камъни — поправи я той.

— Баща ми търгуваше с тях, преди да започнат войната си — упорито продължаваше Алтея. Те бяха достигнали пристанището; вятърът бе подновил устрема си със злост, която едва не я събори. — Той казваше — говореше тя, задържайки Брашън на краката му, — че те били по-големи варвари и от калсидците. Че половината им постройки дори нямат остъклени прозорци.

Но Брашън също беше неотклонен.

— Това е по крайбрежието. Чувал съм, че във вътрешността имало наистина великолепни градове.

— Ако отида там, аз бих останала по крайбрежието — сприхаво каза Алтея. — Пристигнахме. Гледай си в краката.

Жътвар бе привързан към кея и неспокойно се поклащаше под ударите на вятър и вода. Алтея бе очаквала, че дъсченият мост ще се окаже трудно препятствие, но Брашън го прекоси изненадващо добре. Веднъж стъпил на борда, той се отдели от нея.

— Върви да се наспиш, момче. Утре отплаваме рано.

— Тъй вярно, сър — благодарно отвърна тя. Още ѝ се гадеше и ѝ се виеше свят. Вече достигнала целта си, Алтея се чувстваше още по-уморена. Тя се затътрузи към люка.

Долу тя завари неколцина от екипажа, които още не си бяха легнали, а стояха около слаб фенер.

— Какво ти се е случило? — каза Релър.

— Вербовчици — лаконично отвърна тя. — Опитаха се да отвлекат Брашън и мен, но ние успяхме да им се изплъзнем. Те са били отвлекли един ловец от Терн. И още двама, доколкото разбрах.

Другият изруга.

— Капитанът на Веселата маца ли е бил замесен?

— Не зная — отвърна тя. — Но Падж със сигурност има пръст, дъщеря му също. В бирата имаше сънотворно. Никога повече няма да стъпя в тази кръчма.

— Проклетник. Нищо чудно, че Йорд хърка като заклан. Той изпи дозата, която е била предназначена за теб. Аз отивам на борда на Терн, да чуя какво ще разкаже техният ловец — заключи Релър.

— И аз ще дойда — каза един от другите.

Като по магия останалите, уж унасящи се, се надигнаха и се струпаха да чуят новините. Алтея се надяваше, че за тях историята ще бъде добре украсена. От своя страна тя се интересуваше единствено от хамака си. И от отплаването.

Едва на четвъртия опит той успя да запали фенера си. Брашън внимателно го затвори и седна върху койката си. Но след миг се надигна, за да се приближи до огледалцето, прикрепено към стената. Там помощникът дръпна надолу долната си устна и я огледа. Мамка му. Цяло чудо щеше да бъде, ако обгарянията не се възпаляха. Той почти беше забравил тази особеност на киндина.

Морякът се отпусна тежко обратно на леглото и започна да свлича куртката си. Едва тогава той видя, че левият ръкав е подгизнал не само от вода, но и от кръв. Подир няколко мига взиране Брашън внимателно опипа тила си. Но там имаше само цицина, не и кръв. Тази кръв не беше негова. Той я разчегърта с нокът. Все още влажна, червенееща. Може би Алтея? Умът му все още се затрудняваше да размишлява ясно. Да, Алтея. Нали тя му беше казала, че също е била ударена по главата? Глупачка, защо не му беше казала, че кърви? С въздишката на връхлетяния от съдбовна несправедливост той отново облече връхната си дреха и напусна каютата.

Трюмът си оставаше все така мрачен и смрадлив. Едва третият от моряците, които Брашън разбуди, се оказа достатъчно адекватен, за да му посочи мястото, където спи Ател: един ъгъл, в който и плъх трудно би се шмугнал. Със светлината на парченце свещ помощникът се добра до мястото и разтърси спящата Алтея, без да обръща внимание на протестите ѝ.

— Ела в каютата ми, момче, за да ти зашия главата. И престани да хленчиш — заповяда той. — Няма да допусна да хванеш треска и да ми лежиш цяла седмица. По-живо, че и аз искам да спя.

Той се постара да изглежда раздразнен, а не притеснен. Алтея го последва обратно горе на палубата и към каютата му. Дори и в светлината на оскъдното пламъче Брашън можеше ясно да различи бледността ѝ. И че косата ѝ е покрита със залепнала кръв.

Вече влизащ в каютата си, помощникът се тросна:

— Затвори вратата след себе си. Няма да стоя на открито.

Тя се подчини с тромаво покорство. В мига, в който вратата бе затворена, Брашън я залости. Подир това мъжът се обърна и хвана Алтея за раменете. Искаше му се да я разтърси, ала той не го стори, а само я сложи да седне върху койката.

— Какво те е прихванало? — просъска Брашън, докато си окачваше куртката. — Защо не ми каза, че си ранена?

Но и той самият знаеше, че тя му бе посочила това. И отчасти очакваше Алтея да му напомни.

Тя повдигна ръка към главата си и каза:

— Просто бях толкова уморена…

Проклинащ теснотията, Брашън прескочи краката ѝ, за да си вземе медицинското сандъче и да започне да рови в него. Избраните лекарства той хвърляше на койката до себе си. Помощникът приближи фенера; светлината му беше прекалено слаба. Алтея трепна, когато пръстите му започнаха да опипват скалпа ѝ, да отгръщат гъстата черна коса в търсене на раната. Много скоро връхчетата им започнаха да аленеят: раната все още кървеше. Това беше обичайно; разкъсванията на скалпа винаги кървяха много. Така че това обстоятелство не биваше да го притеснява. И въпреки това Брашън изпитваше тревога. Безпокоеше го и замаяният ѝ поглед.

— Ще трябва да отрежа от косата ти — предупреди я той. Очакваше възражение.

— Щом трябва.

Брашън се загледа в зениците ѝ.

— Колко пъти те удариха?

— Два пъти. Така ми се струва.

— Разкажи ми всичко. Всичко, което си спомняш за случилото се тази нощ.

И тя го стори — в несвързани изречения. А междувременно Брашън придружаваше разказа ѝ с хрущене на ножица, за да си очисти място около раната. Разказаното от нея не му даваше възможност да се гордее с ума си. В комбинация с всичко, което той си спомняше, ставаше повече от ясно, че те двамата с Алтея са били набелязани за отвличане, за да попълнят оределия екипаж на Веселата маца. Излизаше, че тази вечер Брашън действително е бил късметлия, макар и не по начина, по който първоначално си мислеше, за да се отърве. Само благодарение на късмета си в момента той не се намираше окован в трюма на чуждия съд.

Раната, която той откри върху главата ѝ, бе дълга колкото малкия му пръст и зееше отворена заради опъна на плитката. Дори и след като помощникът отряза околните кичури и я почисти, от процепа продължаваше да сълзи кръв.

— Ще се наложи да я зашия, — каза ѝ той. И се постара да прогони от себе си както замайването от допълнителната съставка, сипана в бирата, така и смущението от мисълта, че ще му се наложи да пронизва скалпа ѝ с игла. За щастие Алтея изглеждаше още по-замаяна и от него. Каквото и да използваха вербовчиците, то бе ефикасно.

Под жълтеникавото сияние на фенера той вдяна конец от рибешко черво в ухото на закривена игла. Тя изглеждаше съвсем дребна сред мазолестите му пръсти. И хлъзгава. Какво пък, нима щеше да се окаже по-различно от кърпенето на дрехи и платна? Та той бе правил това от години.

— Не мърдай — малко излишно я предупреди той. И внимателно допря върха на иглата до кожата. Сега трябваше да приложи лек натиск, за да пробие. Но вместо това кожата на скалпа се плъзна и Брашън не можа да направи първия шев.

Той вложи още натиск, при което Алтея изпищя и блъсна ръката му.

— Какво правиш? — гневно попита тя и се извърна да го погледне.

— Казах ти. Трябва да ти зашия раната.

Девойката замълча.

— Извинявай. Не те слушах. — Тя разтърка очи и внимателно опипа раната. — Да, явно ще трябва да се шие — изсумтя Алтея, отпусна клепачи, а подир това отново го погледна. — Иска ми се или да припадна, или да се свестя. Сега просто се чувствам замаяна. Отвратително е.

— Сега ще погледна с какво разполагам — отвърна Брашън и, отпуснат на едно коляно, се зае да преглежда лекарствата си. — Тези запаси не са били подновявани от години — замърмори той на себе си. Алтея надничаше над рамото му. — Половината от шишенцата и бурканчетата са празни; билките, които би трябвало да са зелени или кафяви, са сиви, а някои неща миришат на мухъл.

— Може би точно така трябва да миришат? — предположи Алтея.

— Не зная.

— Дай аз да погледна. Преди аз подновявах лекарствата на Вивачия при всяко пристанище. — Тя се приведе край него, към сандъчето, разположено между стената и койката. В тази неудобна позиция девойката се зае да повдига шишенцата към светлината на фенера. Едно гърненце привлече вниманието ѝ достатъчно, за да може тя да го отвори, да сбърчи отвратено нос заради миризмата му и отново да го запуши. — Тук няма нищо полезно — реши Алтея и се отпусна обратно на койката. — Аз ще притискам кожата, а ти ще шиеш. Ще се постарая да стоя неподвижно.

— Почакай за момент — неохотно отвърна Брашън. Той бе запазил част от късчето киндин. Неголяма част, само колкото да разполага с нещо, което да му носи утеха в най-противните дни. Помощникът го извади от джоба на куртката си, почисти го и го показа на Алтея, след което го счупи на две. — Киндин. Той ще те разбуди и ще те накара да се почувстваш по-добре. Използва се ето така.

Той го пъхна между долната си устна и зъбите и го намести с езика. Познатата горчивина веднага започна да изпълва устата му. Този път това усещане бе придружено от също тъй горчивата мисъл, че точно този наркотик му бе попречил да усети приспивателното в бирата. Но беше излишно да мисли подобни неща постфактум.

— В началото много ще горчи — предупреди Брашън. — Защото в него има пелин. Но ще те оживи.

Със скептичен вид Алтея последва примера му. Тя веднага сгримасничи и зачака, загледана в събеседника си. След миг тя попита:

— Трябва ли да обгаря?

— Силничък е — призна другият. — Размествай го с език, не го оставяй на едно и също място.

Пред очите му изражението ѝ бавно започна да се променя; усмивка изникна и върху неговото лице.

— Бива го, нали?

Алтея се засмя:

— И действа бързо.

— Бързо връхлита, бързо те пуска. Самият аз никога не съм виждал някаква вреда от него, стига човек да се е отърсил от ефекта, когато дойде негов ред да работи.

Девойката неловко местеше късчето под езика си.

— Баща ми казваше, че моряците крадат от часовете си сън, когато го използват. И така пристигали на вахта изнурени, вместо отпочинали. А ако влиянието му още не ги било отпуснало, те щели да приемат излишни рискове заради изкуствената увереност. — Тя замълча за момент. — Рискуващите застрашават всички, така казваше той.

— Спомням си — потвърди Брашън. — Никога не съм дъвкал киндин на борда на Вивачия, Алтея. Аз уважавах баща ти.

Подир момент мълчание тя въздъхна и предложи:

— Давай да приключваме.

Брашън се съгласи и отново взе иглата с конеца. Алтея следеше движенията му. Може би той я бе направил прекалено будна.

— Така не мога да работя — оплака се той. — Легни на койката и си извърни главата. Да, точно така.

Сам той приседна на пода. В тази позиция наистина беше много по-удобно. Той попи тромаво събиращата се кръв и отстрани няколко отново заплели се косъма.

— Сега защипи кожата. Не, така пръстите ти ми пречат. Извърти ръка. — Брашън се зае да намества ръцете ѝ. Не беше случайност, че в резултат на неговата подредба едната ѝ китка закриваше по-голямата част от видимостта ѝ. — Така е добре. Ще се постарая да бъда бърз.

— По-добре бъди внимателен — предупреди го Алтея. — И недей да го зашиваш прекалено стегнато. Нека бодовете бъдат колкото се може по-равни.

— Ще се опитам. За пръв път правя това. Но неведнъж съм виждал как се прави.

Алтея размести своето късче киндин, с което напомни на Брашън да стори същото. Той едва не трепна, защото парчето докосна вече чувствително място.

Девойката стисна зъби, а той започна. Опитваше се да не мисли за болката, която причинява, а да се съсредоточи над качеството на работата си. Най-сетне му се удаде да пробие кожата. Налагаше му се също да притиска ръбовете на раната, за да изкара иглата. Най-трудното беше прокарването на конеца. По време на този процес нишката издаваше тих звук с изключително неприятно звучене. Алтея скърцаше със зъби и потрепваше в отговор на всеки бод, но мълчеше.

Най-накрая приключил, Брашън пристегна възел и отряза излишния конец.

— Готово е — каза той и пусна иглата. — Отдръпни ръце. Да видим как съм се справил.

Алтея се подчини. Ясно можеше да се види, че лицето ѝ е лъснало от пот. А Брашън критично се вглеждаше в цепнатината. Работата му не беше за изложба, но бе достатъчна, за да придържа кожата. Той кимна доволно.

— Благодаря ти — тихо каза тя.

— Аз трябва да ти благодаря — отвърна Брашън. Най-накрая ѝ признаваше. — Ако не беше ти, в този момент аз щях да се намирам в трюма на Веселата маца.

Той се наведе и я целуна по бузата. Нейната ръка обгърна шията му; Алтея извъртя глава, за да целуне устата му. Брашън изгуби равновесие и трябваше неудобно да се подпре върху койката си, но не прекъсна целувката: тя имаше вкус на киндина, който и двамата споделяха. Пръстите ѝ бяха обгърнали врата му с лек натиск, който бе не по-малко вълнуващ от самото съприкосновение на устните им. От толкова време той не беше усещал подобна нежност…

Алтея беше тази, която първа се отдели. Брашън се изправи.

— Сега да те превържем — неловко заяви той, след като си пое дъх.

Девойката бавно кимна.

Той взе ивица плат и отново се приведе над нея.

— Това беше проява на киндина — неочаквано каза той.

Тя намести парченцето на друго място.

— Може би. Но дори и така да е.

Макар койката да беше тясна, Алтея пак успя да се отдръпне встрани. Подканящо. Тя отпусна глава върху протегнатата си ръка, от която се излъчваше топлина. Брашън настръхна. Тази ръка го подканяше.

Той прочисти гърло и направи един последен опит.

— Това не е добра идея. Не е безопасно.

— Нищо не е безопасно — тъжно отвърна тя.

Пръстите му развързваха ризата ѝ тромаво; под нея имаше и пристегнати ивици плат. Брашън отстрани и тях, за да освободи малките ѝ гърди и да ги целуне. Тя беше толкова крехка. И освен това кожата ѝ бе попила вкуса на солена вода, кълчища и дори на маста, която превозваха. Но тя беше топла, подканяща. И освен това беше жена. Така че Брашън се отпусна върху късия тесен нар, за да бъде с нея. Най-вероятно заради киндина му се струваше, че тъмните ѝ очи са бездънни. Беше стряскащо, че момиче с толкова остър език може да има тъй мека и податлива уста. Дори и когато тя впи зъби в рамото му, за да смълчи несловесните си викове, болката се оказа сладостна.

— Алтея — меко прошепна той в косата ѝ, когато двамата отпочиваха между втория и третия път. — Алтея Вестрит.

Той назоваваше не просто нея, а цялата съвкупност от усещания, които тя бе събудила у него.

Браш. Брашън Трел. Една частица от нея не можеше да повярва, че тя прави това с Брашън Трел. Не и това. Някаква дребна и саркастична наблюдателка гледаше невярващо как тя утолява импулсите си с неговото тяло. Той беше най-лошият възможен избор.

Вече е прекалено късно да се тревожа за това, каза си тя и го придърпа още по-дълбоко в себе си. Заглъхнала беше онази обичайна предпазливост. Винаги, с изключение на онзи първи път, тя бе проявявала достатъчна разумност да не превръща тези неща в лични. Сега тя не само се отдаваше с невъздържаност, която я шокираше, а и го правеше с човек, когото бе познавала от години. И в случая не можеше да става дума за случайност. Още в момента, когато той се бе отпуснал върху нея след първото им сливане, Алтея бе започнала да го насърчава за поредна проява. Тя се чувстваше като умираща от глад жена, неочаквано натъкнала се на банкет. Тялото ѝ пламтеше. Може би това се дължеше на киндина? А може би и без него би се издигнала нуждата, до този момент укривана, нуждата за обикновена близост. В един момент тя усети сълзи да дразнят очите ѝ, а снагата ѝ да потръпва от ридание. Този изблик Алтея задуши в рамото му, стресната от силата на самотата и страховете, които това сношение изличаваше. Толкова дълго тя бе оставала силна; не можеше да понесе да издава слабостта си по такъв начин пред когото и да било, още по-малко пред човек, който знаеше коя е тя в действителност. Затова тя впи ръце в гърба на Брашън и го накара да повярва, че тази проява също е била израз на страстта ѝ.

Тя не искаше да мисли. Не и сега. В този момент просто желаеше да извлече за себе си всичко, което можеше да получи. И продължаваше да прокарва длани по мускулите на ръцете и гърба му. В средата на гърдите му имаше дебела ивица къдраво окосмение. Останалата част от тях и от корема му бе покрита с черен мъх, ожулен заради грубата тъкан на дрехите му и постоянното движение на кораба.

Отново и отново я целуваше той, без да намира насита. Устата му носеше вкуса на киндин; когато целуваше гърдите ѝ, върху зърната си тя усещаше острото жегване на наркотика. Тя плъзна ръка между телата им, към твърдата хлъзгавина, която се плъзгаше в нея. Миг по-късно Алтея притисна дланта си над устата му, за да заглуши вика му, съпроводил последния тласък — тласък, оставил и двама им край ръба на вечността.

Известно време тя не мислеше за нищо. Реалността я връхлетя рязко и я накара да осъзнае тясната, покрита с пот койка, притискащата я тежест на любовника ѝ и нейната коса, затисната под ръката му. Беше ѝ студено на краката. Освен това кръстът ѝ се беше схванал.

Алтея започна да го избутва.

— Пусни ме да стана — тихо каза тя. И тъй като другият не помръдна, Алтея продължи, по-настойчиво: — Притискаш ме, Брашън. Стани!

Той се раздвижи, което ѝ позволи да се надигне. Брашън остана да лежи, свит, така че приседналата Алтея се оказа обгърната от тялото му. Той я гледаше със загатната усмивка. И повдигна ръка, за да прокара пръст по една от гърдите ѝ. Тя потръпна. С нежност, която я ужаси, Брашън придърпа единственото одеяло и покри раменете ѝ.

— Алтея… — поде той.

— Не казвай нищо — неочаквано го помоли тя. — Не говори.

Ако той заговореше за онова, което двамата бяха сторили току-що, то щеше да придобие още по-голяма плътност и да се превърне в част от живота ѝ, която тя не би могла да отхвърли. Вече удовлетворена, тя възвръщаше предпазливостта си.

— Това не може да се случва повторно — изтърси Алтея.

— Зная. Зная. — Въпреки това той милваше шията ѝ и следеше с поглед ръката си, спускаща се към корема ѝ. Пръстите му леко докоснаха пръстена с талисман в пъпа ѝ. — Това е нещо необичайно.

Под меката светлина на фенера дребният череп намигна.

— Беше подарък от милата ми сестра — горчиво каза Алтея.

Брашън се поколеба.

— Мислех, че само курвите ги носят — смутено каза той.

— Сестра ми също смяташе така.

Без предупреждение тя се оказа нападната от старата болка.

И неочаквано Алтея се сви и успя да легне на койката до него. Брашън я намести към извивката на тялото си. Топлотата беше приятна, както и нежният му допир върху една от гърдите ѝ. Тя знаеше, че трябва да отблъсне ръката му: не биваше да допуска случващото се да продължава. Най-разумно би било да стане, да се облече и да се върне долу. Но никак не беше лесно да се направи подобно нещо, когато надигането би те накарало да усетиш целия студ на каютата… Тя потръпна и се притисна към Брашън. Той я прегърна с две ръце, за да я задържи близо до себе си. В безопасност.

— Тя защо ти е дала талисман от магическо дърво? — В гласа му се долавяше неохотно любопитство.

— За да не се случи да забременея и изложа семейството си. И за да не пипна някаква обезобразяваща зараза, чрез която цял Бингтаун да разбере що за уличница съм аз.

Тя умишлено избра тази дума, лично натърти на нея.

Брашън застина за момент, преди да отпусне ръка върху гърба ѝ и да започне да я милва успокояващо. Подир това той започна да масажира нежно раменете и врата ѝ. Алтея въздъхна безшумно и отново се отпусна.

— Сама съм си виновна — каза гласът ѝ. — Никому не трябваше да казвам за това. Но тогава бях едва на четиринадесет и смятах, че трябва да споделя с някого. А на баща си не можех да кажа, не и след като той прогони Девън.

— Девън. — Брашън повтори името, но не като въпрос.

Алтея въздъхна.

— Това се случи преди ти да постъпиш на борда. Девън беше моряк. Изключително красив. И винаги усмихнат, винаги готов да се пошегува дори със сполетялата го неправда. Той не се страхуваше от нищо. Нищо не бе в състояние да го стресне.

Тя затихна. Известно време мислеше единствено за допира на Брашън, под който напрегнатите мускули на гърба ѝ бавно се отпускаха.

— Точно от това произтичаха неразбирателствата между него и татко. Той би станал най-добрият моряк на борда на кораба, ако беше разсъдлив, веднъж ми каза татко. И би станал отличен помощник-капитан, ако знаеше кога да се страхува. А Девън не плаваше така. Той винаги се оплакваше, че бихме могли да вдигнем допълнителни платна, а когато работеше сред мачтите, винаги беше най-чевръст. Аз още тогава знаех какво има предвид баща ми. Когато останалите моряци се опитваха да не изостават от Девън, работата биваше вършена по-бързо, ала за сметка на старателността. Биваха допускани грешки. Моряци се нараняваха. Нищо сериозно, но ти си спомняш какъв беше баща ми. Той винаги казваше, че инцидентите на борда на жив кораб трябва да се избягват, заради отчетливостта на неприятните емоции.

— Мисля, че е бил прав — тихо каза Брашън и целуна тила ѝ.

— Прав беше — раздразни се Алтея. Но този ѝ прилив не трая дълго. — Тогава бях на четиринадесет. А Девън беше толкова красив. Той имаше сиви очи. Обичаше да сяда на палубата след смяната си, да издялква разни неща за мен и да ми разказва за пътуванията си. Струваше ми се, че няма място, което той да не е посещавал, и че няма нещо, което той да не е правил. Освен това Девън никога не говореше открито против татко, нито пред мен, нито с останалите от екипажа. Ала човек винаги можеше да разбере кога той смята, че плаваме прекалено предпазливо. В онези моменти на лицето му изникваше една почти незабележима подигравателна усмивка. Понякога това му изражение вбесяваше татко, но на мен то се струваше толкова очарователно. Дръзновено. Присмех, захвърлен в лицето на опасността. — Тя въздъхна. — Смятах, че той е непогрешим. Тогава бях влюбена.

— И той се е възползвал от теб? — попита Брашън с осъдителен глас. — На борда на бащиния ти кораб? Подобна постъпка минава отвъд дръзновеност, тя е глупава.

— Не. Не се случи така — колебливо отговори тя. Не ѝ се искаше да му разказва, ала по някаква причина не можеше да спре — Мисля, че той знаеше как го боготворя. Понякога флиртуваше с мен, но шеговито. И аз можех да въздишам над думите му, макар да знаех, че не са сериозни. — Алтея поклати глава в укор към някогашната си личност. — Но една нощ получих своя шанс. Бяхме спуснали котва в Лийс. Нощта беше спокойна, баща ми беше слязъл в пристанището по работа, повечето от моряците също почиваха на брега. Аз бях дежурна, вече се бях върнала от града. Бях си купила… обици, парфюм, копринена блуза и една дълга пола, също копринена. Бях облякла всичките си покупки, за да може той да ме види, когато се прибере. И когато го зърнах да се прибира рано, сам, сърцето ми се разтуптя толкова силно, че почти не можех да си поема дъх. Разбирах, че е настъпил моят шанс.

— Той се качи на борда с един скок, както правеше винаги, приземи се по котешки на палубата и дойде при мен. — Тя прихна да се смее. — Двамата трябва да сме говорили, да сме си разменяли думи. Но аз не си спомням нищо от това. Помня само изключителното щастие да му кажа колко много го обичам. Без да ми се налага да бъда внимателна, защото нямаше кой да ни чуе. А той стоеше и ми се усмихваше, сякаш не можеше да повярва колко е благосклонен към него късметът. И ме хвана за ръката, отведе ме до един от люковете, повдигна полата ми, смъкна долната ми дреха и ме облада направо там. Приведена над един шлюз, като момче.

— Изнасилил те е? — смая се Брашън.

Алтея прихна да се смее.

— Не. Не беше насилване. Той не ме принуди. Онова, което той правеше, ми беше непознато, ала бях убедена, че съм влюбена. Подчиних се доброволно и му позволих да го направи. Той не беше груб, но беше изчерпателен. Изключително изчерпателен. Тогава не знаех какво да очаквам, така че бих могла да кажа, че не съм останала разочарована. След като приключи, той ме погледна с онази очарователна усмивка и каза: Надявам се, че ще си спомняш това до края на живота си, Алтея. Защото аз ще го помня. — Тя си пое дъх. — Тогава той слезе долу и изникна отново, нарамил торбата си. С нея Девън напусна кораба. Никога повече не го видях.

Проточи се мълчание.

— Аз не спирах да го чакам и да се оглеждам за него. Когато два дена по-късно отплавахме, разбрах, че татко го е освободил още при пристигането ни в това пристанище.

Брашън простена и поклати глава:

— Това означава, че с теб той е отмъстил на баща ти.

— Никога не съм гледала на това по такъв начин — бавно отвърна тя. — Винаги смятах, че то е било нещо, което той просто е дръзнал да направи, смятайки, че няма да бъде хванат. — Тя събра храброст да попита: — Наистина ли смяташ, че за него е било отмъщение?

— Така ми се струва — също шепнешком отвърна Брашън. — Мисля, че това е най-лошото нещо, което някога съм чувал — додаде той. — Девън. Ако някога го срещна, ще го убия.

Искреността в гласа му я стресна.

— Най-лошото настъпи после — призна девойката. — В Бингтаун се върнахме няколко седмици по-късно. Тогава бях сигурна, че съм бременна. Просто бях уверена. Не смеех да отида при баща си, а да говоря с майка си би било почти същото. Затова се обърнах към омъжената си сестра, защото бях убедена, че тя ще ме посъветва. Зарекох я да мълчи и ѝ казах — поклати глава тя.

С език Алтея премести късчето киндин. То бе разранило лигавицата, а вкусът му почти бе изчезнал.

— И какво стана? — побутна я Брашън. Той звучеше искрено заинтригуван от историята.

— Тя се ужаси. Започна да плаче и ми каза, че съм унищожена завинаги. Че съм била курва, уличница, срамяща рода си. Тя престана да ми говори. Някъде четири дена по-късно течението ми се появи, точно навреме. Отидох при нея насаме и ѝ казах за това. Казах ѝ още, че ако някога разкаже на татко или мама, аз ще я обвиня в лъжа. Бях много уплашена. Заради казаното от нея бях сигурна, че близките ми ще ме изгонят и никога няма да ме обикнат отново, ако узнаят.

— Нали тя ти е дала думата си?

— Не бях сигурна, че тя ще спази обещанието си. Вече бях почти сигурна, че е казала на Кайл: заради начина, по който съпругът ѝ започна да се държи с мен. Но самата тя не ми крещя. Просто ми даде това украшение и ми каза, че ако го нося, няма да забременея или да се заразя. Каза още, че поне това съм била дължала на семейството си. — Алтея почеса тила си и трепна. — Подир това нещата между двете ни никога вече не бяха същите. С течение на времето се научихме да бъдем учтиви една с друга, главно за да не даваме основание на родителите си да започнат да задават въпроси. Ала онова лято беше най-ужасното в живота ми. Предателство подир предателство.

— Предполагам, че след това не ти се е налагало да се притесняваш от срещите си с мъже?

Тя трябваше да очаква, че Брашън ще зададе подобен въпрос. Мъжете винаги искаха да знаят. Тя сви рамене, решила да разкрие цялата истина.

— Тук-таме. Не беше често. Само два пъти. Имах усещане, че не е било… както трябва да бъде. От начина, по който мъжете на борда на Вивачия говореха за това, аз подозирах, че би трябвало поне да бъде приятно. Аз бях усетила единствено… натиск, малко болка и влага. И това бе всичко. В един момент се престраших и опитах още два пъти, с различни мъже. Беше… беше хубаво.

Брашън повдигна глава, за да я погледне в очите.

— И сега ли беше хубаво?

Още една истина, с която тя не искаше да се разделя.

— Не, не беше хубаво, а както винаги трябва да бъде. По-рано не бях изпитвала подобно нещо. — Подир това, защото не можеше да понесе мекотата, изникнала в очите му, тя додаде: — Може би заради киндина.

И Алтея извади късчето.

— Остана ми раничка — оплака се жената и измести очи от болката, започнала да се изписва върху лицето му.

— По-вероятно е било заради него — призна той. — Чувал съм, че в някои случаи той се отразява на жените по подобен начин. Повечето от тях го избягват, защото той поражда кървене… Като от месечно течение. — Брашън неочаквано придоби смутен вид.

— Намерил кога да ми каже — промърмори тя. Брашън я бе пуснал. Ефектът на киндина вече отслабваше, заменен от сънливост. А в главата ѝ пулсираше неприятна болка. Тя трябваше да става. Но… Студена стая. Влажни дрехи. Не, щеше да полежи само още минутка. След минутка тя щеше да се надигне и да се върне обратно в уединението си. — Трябва да вървя. Ако ни хванат…

— Зная — отвърна Брашън, но не помръдна. Единствено ръката му помилва тялото ѝ, последвана от тръпка.

— Брашън, ти сам разбираш, че това не може да се повтори.

— Да, разбирам. — Устните му стояха почти прилепени до кожата на тила ѝ, за да я целунат бавно. — Не бива да се повтаря. Нито веднъж след този последен път.

Глава двадесет и първа

Посетители

С въздишка Роника повдигна очи от счетоводните си книги.

— Какво има?

Рейч изглеждаше смутена.

— Дело Трел е във всекидневната.

Роника повдигна вежди.

— И защо ми казваш това?

Обичайно Дело идваше и си отиваше когато си поиска. Тя беше най-добрата приятелка на Малта най-малко от две години насам; тези формалности между момичетата отдавна бяха изчезнали. Рейч беше се втренчила в пода и колебливо каза.

— По-големият ѝ брат е с нея. Керуин Трел.

Роника се навъси.

— В такъв случай ще го приема веднага. Не тук, ще отида при него. Той каза ли защо е дошъл?

За момент Рейч прехапа устната си.

— С ваше разрешение, той каза, че е дошъл заради Малта. Със сестра си.

— Какво? — Роника скочи на крака, като прободена.

— Аз не познавам тази област на вашите обичаи. Но на мен това не ми се виждаше… правилно. Затова ги помолих да изчакат. — Рейч изглеждаше много смутена. — Надявам се, че не съм породила някаква неприятност.

— Не се тревожи — натърти Роника. — Малта сама създаде тази неприятност. Но младият Трел би трябвало да притежава по-добри обноски. Във всекидневната ли каза, че чакат?

— Да. Желаете ли да поднеса напитки?

В лицето на тази социална дилема ролите на господарка и слугиня почти бяха изчезнали. Бяха останали само две жени.

— Да, Рейч — отвърна Роника подир миг колебание. — Права си, случаят е най-добре да бъде разрешен с формалност, а не с гълчене. Дори и ако той се е държал по начин, който заслужава точно такова отношение. — Възрастната жена отново замълча за момент. — Кажи и на Кефрия да дойде, преди да поднесеш. След това изчакай малко и уведоми Малта, че тя има гости. Тя е отговорна за станалото, нека види как е редно да се постъпва в подобни ситуации.

Рейч изпълни гърдите си с въздух — войник, приготвящ се за битка.

Останала сама, старицата прокара длани по лицето си и разтърка очи. За момент тя погледна към счетоводните книги, но поклати глава. Главата и очите вече я боляха от преглеждането им, а въпреки това не бе открила някакъв начин да намали дебита и да увеличи кредита. Ако не друго, неочакваната визита поне щеше да отвлече мислите ѝ от този невъзможен проблем, дори и да беше неприятна. Тя оправи косата си, изправи се и пое към всекидневната. Отлагането само би породило излишно напрежение. Керуин Трел беше съвсем млад, но освен това беше и наследник на могъщо Търговско семейство. Роника трябваше да го постави на мястото му, но без да го наскърбява. Щеше да ѝ се наложи да пристъпва изключително предпазливо.

Пред вратата на всекидневната тя поспря, за да си поеме дъх, и отпусна ръка върху дръжката.

— Майко.

Роника се обърна към енергично приближаващата се Кефрия. Пламъчета на гняв блестяха в обичайно покорните очи на дъщеря ѝ; устните ѝ бяха притиснати. Възрастната жена не помнеше някога да я е виждала в такъв вид. И повдигна ръка, за да напомни:

— Не бива да наскърбяваме семейство Трел — съвсем тихо каза тя. Кефрия чу думите, но ги отхвърли.

— Същото се отнася и за семейство Вестрит — просъска тя. В този момент тонът ѝ прозвуча досущ като гласа на баща ѝ, което сепна Роника.

Кефрия сама отвори вратата и влезе първа.

Керуин гузно повдигна поглед от крайчеца на дивана, върху който беше приседнал. Дори Дело изглеждаше сепната. Тя наклони глава, за да погледне зад Кефрия и Роника.

Старицата заговори първа, за да изпревари дъщеря си:

— Малта ще се присъедини към нас след малко, Дело. Убедена съм, че твоята приятелка много ще се радва да те види. За нас е изключително удоволствие да те приветстваме, Керуин. Ти не си идвал от… Дори не мога да си спомня последния път, когато ти дойде да ни видиш.

Керуин скочи на крака и се поклони. След това той се усмихна, макар и насилено.

— Спомням си, че родителите ми ме доведоха на сватбата на Кефрия. Но това беше преди години.

— Около петнадесет — отбеляза Кефрия. — Спомням си, че ти беше любознателно момченце. Хванах те да се опитваш да ловиш златните рибки от фонтаните в градината, ако не се лъжа?

Роника се опита да си припомни възрастта на все още изправеното момче. Осемнадесет години? Деветнадесет?

— Сигурно. Спомням си много смътно. Разбира се, както ти сама изтъкна, тогава бях още малък.

— Така е — отвърна Кефрия, преди Роника да е успяла да отвори уста. — И аз никога не бих обвинила някое малко дете, задето е видяло нещо красиво и е поискало да го притежава. — С усмивка тя додаде: — Ето че и леката закуска пристига. Седни и се чувствай като у дома си.

Рейч бе донесла кафе със сладкиши, сметана и ароматни билки. Тя постави подноса върху масичката и излезе. В ролята на домакиня влезе Кефрия. За известно време разговорът засягаше единствено предпочитанията на гостите за начина, по който да пият кафето си. Приключила, Кефрия седна и се усмихна към тях. Дело се бе отпуснала на крайчеца на канапето и не спираше да поглежда към вратата. Изглежда тя се надяваше, че Малта ще се появи и ще я спаси от останалите възрастни.

Кефрия веднага възобнови атаката си.

— На какво дължим посещението ти, Керуин?

Той посрещна погледа ѝ дръзко, но самият му глас бе тих:

— Малта ме покани… ни покани. Бях извел Дело на пазар; там срещнахме Малта. Тя ни покани да ѝ дойдем на гости.

— Разбирам. — Тонът на Кефрия не подложи казаното на съмнение. Роника се надяваше, че тя е успяла да скрие отвращението си по-добре от дъщеря си. — Малката вятърничавица не ни каза, че ще дойдете. Но момичетата са такива, а Малта е по-лоша от обичайното. Главата ѝ е пълна с глупости, които не оставят място за разум и любезност.

Роника почти беше престанала да слуша Кефрия, вглъбявайки се в собствени мисли. Колко ли често Малта се бе промъквала на пазара сама? И дали срещата наистина е била случайна, както твърдеше Керуин Трел? Старицата замислено погледна към Дело. Дали пък двете момичета не бяха планирали тази среща?

Сякаш повикана от мисълта ѝ, Малта влезе точно в този момент. И смаяно огледа официалната обстановка. Предпазлива пресметливост изникна върху лицето ѝ, сторила се много грозна в очите на Роника. Кога момичето бе успяло да усвои подобна своеволност? Беше очевидно, че Малта се е надявала да приеме Дело и Керуин сама. Поне тя нямаше вид да ги е очаквала днес. Макар че косата ѝ беше сресана, а върху устните ѝ да се долавяше багрило, поне роклята ѝ беше подобаваща за годините ѝ. Тя носеше обикновена вълнена рокля, с бродерия, красяща краищата на полата и шията. И въпреки това нещо в начина, по който тази одежда бе носена — пристегната, за да подчертава талията и да кара плата да очертае наливащата се гръд — показваше, че това е жена в детски дрехи. А Керуин Трел се бе изправил на крака, както подобава при влизането на една млада жена.

Това беше по-лошо, отколкото Роника се бе опасявала.

— Малта — приветства я майка ѝ и се усмихна. — Дело ти е дошла на гости. Но първо няма ли да останеш да пиеш кафе с нас?

Дело и Малта се спогледаха. Гостенката преглътна и облиза устни:

— А после би могла да ни покажеш онзи кампсис, за който каза, че цъфтял. — С по-висок от необходимото глас тя се обърна към Кефрия: — Малта ни разказваше за вашата оранжерия. Брат ми много се интересува от цветя.

Кефрия се усмихна в отговор.

— В такъв случай ще му я покажем. Малта прекарва толкова малко време там; изненадана съм, че изобщо си е спомнила, че имаме кампсис. Аз лично ще разведа брат ти. Все пак — тя обърна все още усмихнатото си лице към младежа — не бих рискувала да го оставя насаме със златните ми рибки, не и след предишния му опит.

На Роника почти ѝ стана жал за младежа. Той се усмихна принудено и се постара да не показва, че е разбрал същинския смисъл на изреченото.

— Сигурен съм, че разходката ще бъде много интересна.

Роника бе очаквала, че ще ѝ се наложи да поеме контрол над тази ситуация. Ала поне в тази област Кефрия изглежда бе приела пълната си роля. На възрастната жена се наложи единствено да се включва в общите приказки. И да наблюдава. Много скоро тя се убеди, че двете момичета наистина са действали заедно. Дело изглеждаше далеч по-смутена и гузна. Малта също не беше особено спокойна, но бе решителна. Тя съсредоточаваше вниманието и репликите си върху Керуин по начин, на който той не можеше да отвръща. Самият младеж осъзнаваше колко е неподобаваща тази ситуация, но изглеждаше безсилен да се освободи от нея. Като мишка, прикована от погледа на змия. Той се стараеше да остава съсредоточен върху любезностите на Кефрия, а Малта му се усмихваше над ръба на чашата си. Мислено Роника поклати глава. Дъщеря ѝ се бе притеснявала, че Малта е прекалено наивна, за да пристъпи сред обществото; беше се опасявала, че мъжете биха могли да се възползват от нея. Но в случая обратното изглеждаше по-вероятно: Малта наблюдаваше Керуин със съсредоточението на дебнеща котка. Дълбоко в сърцето си Роника трябваше да се зачуди за същинските интереси на внучката си: дали тя проявяваше интерес към самия мъж, или към преследването му? Керуин беше млад; и от малкото, което Роника бе видяла до този момент, очевидно неопитен в подобни игри. Ако Малта го спечелеше прекалено лесно… и той се отзоваваше на вниманието ѝ с прекалена готовност… имаше вероятност тя да го захвърли, за да се насочи към нови цели.

Сега старицата наблюдаваше внучката си с нови очи. Онова, което съзираше, тя не би намерила за достойно нито у някой мъж, нито у някоя жена. Малта се беше превърнала в хищник. И може би беше прекалено късно за намеса. Но кога красивото момиченце се беше превърнало в алчна женска, вместо в жена? Роника осъзна, че започва да одобрява решението на Кайл да върне Уинтроу от манастира. Щом някое от тези деца трябваше да наследи богатствата на рода Вестрит, то Уинтроу бе за предпочитане пред тази непозната Малта.

Мислите ѝ се насочиха към Уинтроу. Дано момчето да се справяше добре. А всъщност би било по-реалистично да насочи колебанията си към оцеляването му. Вече бе пристигнало съобщение от манастира — някой си Берандол се интересуваше за момчето и питаше за завръщането му. Роника бе връчила посланието на Кефрия, защото това беше нейна отговорност.

Имаше моменти, в които на старицата се искаше жестоко да накаже дъщеря си заради нейната отстъпчивост пред Кайл. Роника искаше да я накара да осъзнае всяка частица болка, която този мъж бе съумял да им причини само за месеци подир смъртта на Ефрън. Уинтроу бе на практика отвлечен в робство на борда на семейния си кораб. И само Са знаеше какво бе станало с Алтея.

Имаше моменти, в които тази неизвестност измъчваше Роника най-силно. Тогава тя будуваше и неспирно се опитваше да отгатне съдбата на немирната си дъщеря. Дали тялото ѝ не се разлагаше в някой набързо изкопан гроб? Дали тя живееше някъде в Бингтаун, сред възмутителни условия и немислим труд? В последното Роника се съмняваше. Тя бе разпитвала, но не беше дочула никакви слухове за дъщеря си. Ако Алтея беше още жива, тя беше напуснала Бингтаун. Но при какви обстоятелства?

Само за пет години Бингтаун бе изгубил голяма част от цивилизоваността си. Новодошлите бяха донесли със себе си не само всевъзможни пороци, а и нови, бързо разпространяващи се отношения към прислугата и към жените. Новите заселници бяха предимно мъже. Роника не знаеше как са се отнасяли те към съпругите си в родината, но жените в техните домакинства се отличаваха от робите само номинално. А робите получаваха още по-малко грижа и от животните. Първият път, когато Роника бе видяла един от новодошлите да удря слугата си насред пазара, тя бе застинала на мястото си. Не заради самата постъпка; дори сред Търговците в Бингтаун имаше дребнави тирани, хора, които избухваха срещу слугите или близките си. Обикновено подобни люде си получаваха заслуженото: слуги, които крадяха, лъжеха и влагаха старанието си в отбягването на работата, вместо във вършенето ѝ. Ала удареният слуга на пазара бе треперил мълчаливо; той не бе заплашил своя работодател с напускане, дори не се бе оплакал. И с това си мълчание той бе направил чуждото възразяване невъзможно. Човек се поколебаваше и, усъмнен, се питаше дали ударът не е бил оправдан? Дали мълчанието не утвърждаваше вината на ударения? И тъй никой не се бе застъпил за него.

В днешно време в Бингтаун слугите имаха своите разновидности. Съществуваха истински слуги, като бавачката, които получаваха заплата и запазваха собственото си достойнство и правото да се разполагат с живота си — обикновена работа. Но освен това присъстваха и слугите на новите заселници, които на практика бяха роби: те съществуваха с единствената цел да търчат в отговор на капризите на своите господари. Това не беше законно, но как някой можеше да докаже, че дадено лице е роб, а не обикновен слуга? Когато бъдеха запитани, тези служители незабавно и плахо потвърждаваха, че те са слуги, чиято заплата бива изпращана при семействата им. Мнозина настояваха, че са доволни от живота си, и че сами са избрали въпросния живот. В тези случаи Роника винаги се замисляше с отвращение за заплахите, способни да ги тласнат към подобна лъжа. Явно тези заплахи биваха привеждани в действие, щом робите се страхуваха по такъв начин.

— Приятен ден, Роника Вестрит.

Тя не се сепна — поне с толкова умение разполагаше. Керуин стоеше пред нея, свеждайки глава в почтителен поклон. На свой ред старицата кимна.

— Приятен ден, Керуин Трел. Надявам се, че оранжерията ни ще ти хареса. А ако кампсисът ти се понрави, Кефрия би могла да ти даде калем. Може да изглежда грубо, но ние подрязваме храстите си значително, за да им придадем красива форма. И за да цъфтят по-лесно.

— Разбирам — каза той, искрено. След което ѝ благодари и последва Кефрия. Малта и Дело, доближили главици, ги последваха. Малтиното сдържано раздразнение проличаваше в стиснатите ѝ устни и разперените ноздри. Очевидно тя бе възнамерявала да остане насаме с Керуин, може би най-много в компанията на сестра му. Защо? Може би и самото момиче не знаеше.

Може би това беше най-ужасяващото от всичко: Малта се хвърляше толкова агресивно, без дори да осъзнава последиците от постъпките си.

Но чия вина беше това, немилостиво се запита Роника. Децата бяха раснали под нейния покрив. Тя ги бе виждала често — на масата, в градините, край себе си. И все пак за нея те винаги си бяха оставали децата. Не бъдещите възрастни; не малки хора, които се развиват непрекъснато. Само децата. Например Силдин. Къде беше той сега? Какво ли правеше? Най-вероятно с бавачката, а може би с наставника си. В безопасност, разбира се. Но това беше всичко, което Роника знаеше за него. Прониза я моментен пристъп на паника. Имаше толкова малко време. Дори и сега може би беше прекалено късно. Та как бяха израснали дъщерите ѝ? Кефрия, която непрекъснато търсеше някоя чужда воля, която да замени нейната собствена, и Алтея, която винаги и всякога признаваше единствено само своята воля.

Тя си припомни счетоводните страници, чието непоклатимо отражение на реалността не можеше да бъде променено от никакво усилие на волята. Тя си припомни дълга, който имаше да изплаща на рода Фестрю от Дъждовните земи. Кръв или злато изплащат дълга. Едно неочаквано изкривяване на гледната точка ѝ показа, че това не е неин проблем, а проблем на Силдин и на Малта. Не бяха ли те кръвта, която да изплати дълга? А тя не ги беше научила на нищо. На нищо…

— Господарке? Добре ли сте?

Роника погледна към Рейч. Жената бе влязла, за да събере чашите и чинийките, и с препълнения си поднос бе застанала пред втренчената в празнотата своя господарка. Тази жена, робиня под собствения ѝ покрив, трябваше да наставлява нейната внучка. Жена, която Роника изобщо не познаваше. Нима самото нейно присъствие не представляваше урок? Робството беше нещо приемливо, така ли излизаше? Какви заключения щеше да си извлече Малта за същината на ролята на една жена в задаващото се общество?

— Седни — обърна се тя към Рейч. — Трябва да поговорим. За внучката ми. И за теб самата.

— Джамаилия — тихо каза Вивачия.

Думата го събуди и той отдели буза от палубата, на която бе заспал сред зимното слънце. Беше ясен ден, нито топъл, нито хладен, с приятен вятър. Беше следобедният час, през който Уинтроу трябваше да обръща внимание на кораба, както невежо се бе изразил баща му. Той бе седял близо до носа, където бе кърпил панталоните си и тихо бе разговарял с фигурата. Но не помнеше да е заспивал.

— Извинявай — рече Уинтроу, търкащ очи.

— Нима за какво — отвърна корабът. — Иска ми се и аз да можех да спя като човеците, да обърна гръб на деня и всичките му тежести. И за двама ни е благословия, че поне единият от нас е способен на това. Събудих те, защото реших, че би искал да видиш. Дядо ти казваше, че това е най-красивата гледка към града, от която не се вижда нито един от недостатъците му. Ето ги. Белите кули на Джамаилия.

Юношата се надигна, протегна се и насочи погледа си отвъд водите. Двете врязани в морето скали бяха готови да приветстват приближаващия се кораб в обятията си. Градът обгръщаше крайбрежието между димящото устие на Топлата река и извисяващия се връх на Сатраповата планина. Прекрасни имения и градините им бяха отделени от редици дървета. На скалите отвъд града се издигаха кулите на двореца на сатрапа. Горната част на града. Това бе сърцевината на град Джамаилия. Столицата, чието име носеше цялото сатрапство, центърът на цивилизацията. Тя сияеше в зелено, златно и бяло — същинска скъпоценност сред обков. Белите висоти засрамваха височината и на най-издължените дървета, а наситеността на цвета им принуждаваше Уинтроу да присвие очи. Кулите бяха украсени със злато, а основите им бяха изработени от зелен саденски мрамор. Дълго време юношата разглежда града ненаситно: той за първи път виждаше онова, за което бе чувал тъй често.

Преди около петстотин години по-голямата част от град Джамаилия била опожарена. Тогавашният сатрап поискал неговата столица да бъде издигната в ново, още по-смайващо величие, а всичките ѝ постройки да бъдат от камък, за да не може подобно бедствие да я сполети отново. Той събрал най-добрите си архитекти, творци и зидари; с тяхна помощ и три десетилетия труд дворът на сатрапа бил готов. Втората по височина кула съхранявала покоите на владетеля. Единствената кула, издигаща се по-високо, принадлежала на храма на Са, където сатрапът и неговите най-доверени хора почитали божеството.

Дълго време Уинтроу разглеждаше тази кула, възхитен. Изпращането на служба в този храм беше най-високата чест, към която един жрец на Са можеше да се стреми. Само библиотеката изпълваше седемнадесет зали, имаше и три скрипториума, където двадесет свещеници непрекъснато подновяваха или преписваха книги и ръкописи. Дори самата мисъл за събраното там знание смайваше Уинтроу.

Но тогава мътилка започна да покрива удивлението му. Крес също бе изглеждал смайващо, но това не бе му попречило да приютява алчни люде. И той загърби тази гледка, за да седне на палубата.

— Всичко това е лъжа — отбеляза той. — Измама, която хората сами си причиняват. Те се струпват, създават подобна красота, а подир това се отдръпват да я разгледат и да кажат: Ето, ние имаме души, проницателност, и сме святи, и сме радостни. Ние вложихме всичко това в сградите, та да не ни се налага да се занимаваме с него в ежедневието си. Сега ние можем да живеем с цялата глупост и жестокост, която си искаме, и да потъпкваме всяка склонност към духовност и мистицизъм, която съзрем в съседите си или в нас самите. То вече ни обгражда, не е нужно ние да му мислим. Заблуда, с която хората залъгват сами себе си. Поредният начин, който сме измъдрили да се лъжем.

Вивачия заговори тихо. Ако Уинтроу бе останал прав, той не би чул думите. Но той седеше, притиснал длани към палубните ѝ дъски, затуй те докоснаха душата му.

— Може би човеците са начинът, по който Са е искал да се пошегува със света. Всичко останало ще създам обширно, красиво и вярно на себе си, може би е рекъл той. Само человеците ще бъдат способни на дребна злина и себе си да разрушават. И в най-жестока шега ще пръсна сред тях люде, способни да посягат към нещо повече в себе си. Мислиш ли, че това е сторил Са?

— Това е богохулство — разпалено отвърна Уинтроу.

— Нима? Тогава как ще обясниш цялата онази жестокост на човечеството? Откъде идва тя?

— Тя не идва от Са, а от непознаването на Са. От загърбването му. Отново и отново съм виждал деца, доведени в манастира, момчета и момичета, които си нямат понятие защо са там. Те се гневят и се страхуват, защото са отделени от домовете си тъй рано. Ала след седмици те започват да процъфтяват; те осъзнават величието на Са и се обръщат към него. Няма дете, което да не носи макар и искрица от това величие. Не всички от тях остават: някои биват отпращани обратно, защото не всички са подходящи за живот в подобна служба. И все пак всички те са способни да бъдат създания на светлината, мисълта и обичта. Всички.

— Приятно ми е да чуя, че отново говориш по познатия начин — отвърна корабът.

Уинтроу си позволи да се усмихне горчиво. Той потърка заоблената кожа, където по-рано бе продължавал пръстът му. Този неусетно появил се тик започваше да го дразни. И сега беше така. Юношата рязко скръсти ръце и попита:

— Нима се самосъжалявам толкова силно? И е толкова очевидно?

— Вероятно аз съм по-чувствителна за това от всички останали. И все пак е приятно да те изваждам от това ти състояние. — Тя замълча. — Как мислиш, дали ще ти разрешат да слезеш на брега?

— Съмнявам се. — Уинтроу се постара да прогони раздразнението от гласа си. — Не съм помирисвал суша откакто изложих баща си в Крес.

— Зная — малко излишно отвърна тя. — Ако все пак отидеш, бъди внимателен.

— Защо?

— Не мога да кажа точно. Мисля, че става дума за нещо, което твоята прапрабаба би нарекла предчувствие.

Заради необичайното ѝ звучене юношата се изправи и се обърна да погледне фигурата. Тя гледаше към него.

Всеки път, когато той смяташе, че е свикнал с нея, изникваше подобен момент. Днес светлината бе необичайно силна; ясен ден, подходящ за творене. Може би на тази светлина се дължеше блясъкът ѝ. Зелените очи блестяха, абаносовата коса също сияеше, дори кожата блестеше със съчетаната аура на лакирано дърво и здрава плът. Вивачия се изчерви под погледа му, а в отговор Уинтроу отново усети познатото сблъскване на обичта му към нея и непознаването на истинската ѝ същина. Как беше възможно той да изпитва тази… страст, ако можеше да използва тази дума, към една рожба на дървото и магията? Логиката му не можеше да открие причина за тази обич… беше невъзможно да се мисли за бракосъчетание и деца, отсъстваше стремеж към споделена близост, отсъстваха и онези купища споделени мигове, които да послужат като основа за топлотата и спокойствието, които той изпитваше в нейно присъствие.

— Наистина ли ти се струва толкова противно? — шепнешком го попита тя.

— Не става дума за теб — опита се да обясни Уинтроу. — Просто усещането е толкова необичайно. Като нещо, което ми бива налагано, вместо да изникне от мен самия. Като заклинание.

Следовниците на Са не отхвърляха магията. Самият Уинтроу дори бе присъствал на заклинаване, макар и рядко: дребни магии, които да прочистят рана или да запалят огън. Но тези постъпки бяха представлявали приложения на тренирана воля, съчетана с вродена дарба. А този неочакван прилив на чувство, породен, поне доколкото той можеше да прецени, единствено от продължителното общуване, му се струваше нещо съвсем различно. Той харесваше Вивачия. И сам знаеше това, то беше логично. Съществуваха много причини за това. Тя беше красива, мила и се отнасяше към него с разбиране. Тя беше интелигентна; беше истинско удоволствие да наблюдаваш как тя развива мисълта си. Вивачия беше ученичка, нетърпелива да усвоява всичко. Кой не би харесал подобно същество? Логично беше Уинтроу да харесва кораба. И той го правеше. Но тази оценка беше нещо различно от прилива почти болезнена емоция, връхлитащ в моменти като този. В тези мигове тя му се струваше по-важна от дома и близките, по-важна от живота в манастира. Докато траеха те, Уинтроу започваше да вярва, че най-удовлетворителният край на живота му би бил да се хвърли на палубата ѝ и да потъне в нея.

Не. Целта на живота му бе да постигне пълно разбиране на Са.

— Ти се боиш, че аз ще заема мястото на твоя бог в сърцето ти.

— Струва ми се, че това е много близо до нещата, от които се боя — неохотно се съгласи Уинтроу. — И в същото време не мисля, че това е нещо, което самата ти ми налагаш. По-скоро това е част от същината на живите кораби. — Той въздъхна. — Ако някой ми е поверил тази орис, то това е било собственото ми семейство, собствената ми прапрабаба, когато решила да поръча изработването на жив кораб. Двамата с теб сме като птици, присадени към дърво. Можем да се превърнем в онова, което е отредено въз основа на вродените ни качества, но завинаги си оставаме прикрепени.

Рязък пристъп на вятъра приветстваше кораба в пристанището. А Уинтроу се надигна и отново се протегна. В тялото му бяха настъпили осезаеми промени: ръстът му не се беше променил, но мускулите определено бяха станали по-корави. Онзи ден един поглед в огледалото беше показал, че заоблеността е напуснала лицето му. Промени — по-стройно и по-жилаво тяло. И девет пръста. Но и тези промени не удовлетворяваха баща му. Когато треската му бе отминала и раната бе започнала да зараства, баща му го беше повикал при себе си. Но не за да му каже, че е останал горд от храброто държание, нито за да се поинтересува за ръката му. Не и за да отбележи нарастващата увереност в работата. Не. Отзовалият се Уинтроу трябваше да изслуша колко глупаво бил постъпил и как в Крес имал възможност да бъде приет от екипажа. Възможност, която Уинтроу бил пропилял.

— Всичко беше нагласено — отвърна той на баща си. — Онзи мъж, който спечелил лесно, е бил съучастник, който да примами хората. Аз веднага осъзнах това.

— Зная! — нетърпеливо го прекъсна баща му. — Не става дума за това. Не е трябвало да печелиш, идиоте, а просто да им докажеш, че ти стиска. Ти искаше да покажеш храбростта си, като мълчиш, докато Гантри ти отрязва пръста. Зная, че това беше намерението ти, не го отричай. Но ти само се прояви като някакъв… като някакъв побъркан сектант. Когато те очакваха от теб храброст, ти си се показал като страхливец. А когато всеки нормален човек би проплакал или изругал, ти се държа като фанатик. Така никога няма да си спечелиш уважението на този екипаж. Те никога няма да те приемат за част от тях, още по-малко за ръководител, когото да уважават. О, те може и да се преструват, че те приемат, но в действителност само ще изчакват подходящ момент, за да те подредят. И знаеш ли какво? Ти ще си си го заслужил. И аз също се надявам да си го получиш!

Думите на баща му все още отекваха в паметта му. През дългите дни, последвали този разговор, Уинтроу смяташе, че е започнал да печели уважението на моряците, макар и сдържано. Майлд, който прощаваше със същата бързина, с която се наскърбяваше, първи бе започнал да се държи по-открито с него. Само че Уинтроу не можеше да се отпусне и да приеме това. Понякога, вечер, докато се опитваше да размишлява над изминалия ден, юношата започваше да вярва, че това е заговор. Баща му бе отровил отношението му с останалите моряци. Кайл не искаше синът му да бъде приет; затова той щеше да стори всичко по силите си Уинтроу да си остане отхвърлен. По тази причина, казваше си той, заплетен в сложната логика на тази лудост, никога не биваше да се доверява изцяло на екипажа. Ако го стореше, баща му щеше да открие някакъв начин да използва останалите моряци срещу сина си.

— Всеки ден — тихо каза Уинтроу — за мен става все по-трудно да зная кой съм. Баща ми насажда у мен съмнения и подозрения, суровият живот на борда ме кара да привиквам към жестокостта, която останалите проявяват помежду си, а дори часовете с теб ми влияят и ме отдалечават от свещеничеството. Насочват ме към нещо друго. Нещо, което аз не желая да бъда.

Беше му трудно да изрече тези думи. Те нараняваха него самия в същата степен, в която бяха мъчителни и за нея. Тази споделеност бе единственото, накарало я да замълчи.

— Не мисля, че ще мога да издържа още дълго — предупреди я той. — Нещо ще трябва да отстъпи под постоянното напрежение. И се боя, че това ще съм аз. — Уинтроу я погледна в очите. — До този момент аз живеех ден за ден. Очаквах някой или нещо да промени ситуацията. — Погледът му изучаваше лицето ѝ; диреше реакцията на следващите му думи. — Мисля, че е настъпил моментът да взема истинско решение. Да взема нещата в свои ръце.

Уинтроу замълча в очакване на отговора ѝ. Отговор, който тя не можеше да измисли. Какво намекваше, че ще стори той? Какво можеше да стори едно момче срещу волята на баща си?

— Хей, Уинтроу! Ела да помогнеш! — извика някой откъм средата на кораба.

Повикът на смазващ труд.

— Трябва да вървя — каза юношата и си пое дълбок дъх. — Аз те обикнах. Но…

Той поклати глава, притихнал.

— Уинтроу!

Момчето се затича да се отзове. Погледът на Вивачия следеше вече опитното му изкачване по въжетата. Тази готовност също показваше обичта му към нея. Той все още се оплакваше, често. Все още се измъчваше от болките на раздвоено сърце. Но неговата жалба им позволяваше да разговарят и да научават нови неща един за друг. Сега той смяташе, че няма да може да се справи, ала тя знаеше истината. В него се криеше сила; той щеше да издържи, въпреки неудовлетворението. В един момент двамата щяха да се превърнат в едно цяло. Това беше само въпрос на време. Още от онази първа нощ, която той бе прекарал на борда ѝ, Вивачия бе разбрала, че той е истински орисан да бъде с нея. Това не беше мисъл, която Уинтроу лесно би могъл да разбере. Той дълго се бе съпротивлявал на тази идея. Но дори и в решителните му думи днес тя бе доловила бъдещото развитие на този конфликт. Нейното търпение щеше да бъде възнаградено.

Тя огледа пристанището с нови очи. В много отношения Уинтроу бе отгатнал правилно за покварата, укриваща се под красотата на този град. Разбира се, Вивачия нямаше намерение да потвърждава впечатлението му — и без помощ от нея той успяваше да бъде мрачен. За него щеше да бъде най-добре да съсредоточи мислите си върху чистото в Джамаилия. Пристанището изглеждаше толкова красиво в блясъка на зимното слънце.

Гледката беше позната и същевременно съзирана за първи път: споменът на Ефрън бе запечатал перспективата на човешки взор, а не на кораб. Той се бе съсредоточавал върху самото пристанище, търговците и архитектурното постижение. Той не бе забелязал ивиците мръсна вода, изливащи се от градската канализация. Не би могъл да подуши с всяка пора на корпуса си миризмата на притаили се змии. Вивачия плъзна поглед по застиналите води, но не откри и следа от коварните създания. Те се криеха по-надолу, гърчещи се около мекото пристанищно дъно. Някакво предчувствие я накара да погледне към частта на пристанището, където се поклащаха робските кораби. Тяхното зловоние бе загатнато в повея. Миризмата на змии се смесваше с тази на смърт и фекалии. Именно там плетениците бяха най-гъсти, там, под тези плаващи затвори, натежали от мъка. Когато Вивачия бъдеше разтоварена и в трюма ѝ бъдеха извършени нужните приготовления, тя също щеше да заеме мястото си до тези съдове, готова на свой ред да бъде натоварена с отчаяние. Денят бе слънчев, но тя потрепери заради мисълта за змиите.

Роника седеше в кабинета, някога принадлежал на Ефрън. Сега помещението бавно привикваше към нея.

Именно в тази стая тя чувстваше най-силно близостта му. И точно в тази стая той ѝ липсваше най-силно. През месеците подир смъртта му тя постепенно бе разчистила неговите документи, за да ги замени със своите пръснати листи. И въпреки това присъствието на Ефрън все още се усещаше в самата обстановка. Огромното бюро беше прекалено голямо за нея. И столът зад него беше прекалено голям — седейки в него, Роника се чувстваше като малко дете, преструващо се на възрастен. Сувенири от пътуванията му изпълваха кабинета. Огромен гръбначен прешлен от някакво морско създание изпълняваше ролята на табуретка за крака; имаше цяла полица, заделена за фигурки, раковини и чудати бижута. За нея беше проява на някаква чудата интимност да разгръща счетоводните си книги върху лъскавия плот на бюрото му, да оставя чашата и вече забравената плетка върху подлакътника на креслото край огъня.

Тя бе започнала да идва тук, за да размишлява над проблеми, опитвайки се да използва все още долавящото се ехо от личността на Ефрън, за да предположи какво би я посъветвал съпругът ѝ, ако все още беше жив. По същата причина Роника бе дошла и сега. Тя се беше отпуснала на дивана от отсрещната страна на огнището, захвърлила пантофите си на пода. Старицата носеше мека вълнена роба, захабена от двугодишно носене и въпреки това удобна. Сама бе наклала огъня и сега наблюдаваше отслабващите му пламъци. Пукотът и топлината бяха успокояващи, ала така и не я доближаваха до някакъв отговор.

И в един момент Роника реши, че Ефрън само би свил рамене и би възложил на нея да се оправи с този проблем. Точно тогава някой почука на масивната врата.

— Да?

Тя бе очаквала Рейч, но влязлата се оказа Кефрия. Дъщеря ѝ беше облечена в нощница и бе сплела тежката си коса за през нощта, но въпреки това носеше поднос с димящ съд и големи чаши. Роника подуши кафе и канела.

— Вече бях се отказала да те чакам.

Кефрия не отговори директно.

— Реших, че след като така или иначе не мога да заспя, поне да се разсъня. Кафе?

— Не бих отказала.

Такъв беше мирът, на който майка и дъщеря се бяха спрели. Двете избягваха да разговарят, а когато все пак го правеха, темите засягаха само най-тривиални неща. И двете отбягваха всичко, което би могло да предизвика спор. И тъй като по-рано Кефрия не се бе отзовала на поканата за разговор, Роника бе сметнала, че това е причината. И с горчилка бе размишлявала, че Кайл ѝ е отнел не една, а и двете дъщери: той беше прокудил едната, а другата бе изолирал. Но ето че Кефрия се беше появила. И старицата неочаквано откри, че е решена да си върне поне частица от дъщерята.

Докато приемаше димящата чаша, тя каза:

— Днес ти ме впечатли. Останах горда.

Лицето на Кефрия се изкриви заради горчива усмивка.

— О, аз също бях много горда от себе си. Собственоръчно съумях да разгромя коварния заговор на едно тринадесетгодишно момиче. — Тя се настани в креслото на баща си, остави пантофите си на пода и сви крака под себе си. — Това не е точно победа, с която човек би могъл да се гордее, майко.

— Аз отгледах две дъщери — меко изтъкна Роника. — Зная колко болезнена е победата понякога.

— Не и над мен — сухо каза Кефрия. С презрение към себе си тя допълни: — Не мисля, че вие двамата с татко някога сте се карали заради мен. Аз бях образцово дете, никога не се противях, придържах се към всичко, което ми се кажеше, и печелех ползите от тази добродетел. Или поне последиците, които смятах за ползи.

— Ти беше моята послушна дъщеря — призна Роника. — Може би заради това аз не те оценявах достатъчно. И те пренебрегвах. — Тя поклати глава. — Но в онези дни Алтея ми причиняваше толкова тревоги, че аз рядко имах време, което да отделя на онази, която растеше правилно.

Кефрия изсумтя остро.

— И при все това ти не знаеш дори и половината от нещата, които тя вършеше. Като нейна сестра, аз… — Тя замълча за момент. — В крайна сметка нищо не се е променило. Тя все още създава тревоги и на двете ни. Още от малка тя беше палава и своеволна, което я направи любимката на татко. Сега нея я няма, с което тя успя да заплени и теб. Просто с отсъствието си.

— Кефрия! — възкликна Роника. Това беше толкова безсърдечно. Сестра ѝ бе изчезнала, а тя, вместо да се притеснява, ревнуваше дори и сега?

Но след един миг Роника допълни колебливо:

— Наистина ли ти се струва, че не ти обръщам внимание заради отсъствието на Алтея?

— Ти почти не разговаряш с мен — изтъкна Кефрия. — Когато аз, наследницата, се затруднявах над книжата, ти просто си ги взе обратно и продължи да се занимаваш с тях. Ти управляваш домакинството сякаш мен ме няма. Когато Керуин изникна днес на прага ни, ти направо се хвърли в битка. Пак хубаво, че си благоволила да кажеш на Рейч да ме повика да присъствам. Майко, ако и аз изчезнех като Алтея, домакинството само би тръгнало още по-плавно. На теб не ти е нужна помощ. — Тя замълча и с давещ се глас добави: — Не ти е нужно присъствието ми.

Кефрия бързо повдигна чашата си и отпи голяма глътка от димящата течност, впервайки поглед в камината.

Роника беше останала без думи. Тя също отпи. И осъзнаваше, че се оправдава, когато каза:

— Но аз винаги изчаквах ти да ме заместиш.

— И винаги беше тъй заета да стискаш юздите, че не ти оставаше време да ме научиш. Остави на мен, ще стане по-бързо, ако го направя аз. Колко пъти си ми казвала това? Имаш ли представа колко глупава и безпомощна се чувствах, когато слушах подобни думи?

Гневът в гласа ѝ бе трупан с години.

— Не — тихо отвърна Роника. — Не знаех. Но е трябвало. Наистина е трябвало. Съжалявам, Кефрия. Искрено съжалявам.

Кефрия въздъхна.

— Вече тъй или иначе няма значение. — Тя поклати глава в търсене на следващите думи. — За Малта вече ще се грижа само аз — тихо продължи Кефрия и повдигна очи към майка си, очаквайки възражения. Роника я гледаше мълчаливо. След още една въздишка дъщеря ѝ продължи. — Ти вероятно се съмняваш, че аз съм способна да се справя. Самата аз се съмнявам. Но зная, че съм готова да опитам. И искам да те помоля… Не, искам да ти кажа следното: не се меси. Колкото и да се объркат нещата. Не се опитвай да ме изместиш, само защото ще бъде по-лесно.

— Кефрия, никога не бих го направила — смая се Роника.

Другата жена отново се беше загледала в огъня.

— Напротив, майко. Ще го направиш, без дори да се замисляш и да осъзнаеш. Точно както постъпи днес. Аз поех започнатото от теб и продължих сама. Но ако зависеше от мен, аз изобщо нямаше да викам Малта. Просто щях да кажа на Керуин и на Дело, че нея я няма или пък че е болна. И любезно щях да ги отпратя, без да дам възможност на Малта да флиртува и да се подхилква.

— Да, така би било по-добре — тихо призна Роника. Думите на дъщеря ѝ я нараниха. Тя просто се бе опитала да разсъждава бързо, за да предотврати бедствие. Но макар и болезнено, казаното от Кефрия бе истина. Така че старицата стисна устни и отпи от кафето си. — Ще споделиш ли с мен замисъла си? — попита тя след няколко мига.

— И аз самата още не зная — каза Кефрия. — Тя е стигнала толкова далеч и почти не ме уважава… Може и да не успея. Във всеки случай имам няколко начални идеи. Вече няма да позволявам на Рейч да ѝ дава уроци. Никакви уроци по танци и етикет, докато не си ги заслужи. Когато уроците започнат отново — ако започнат отново — Малта ще трябва да се отнася към Рейч със същото уважение, което Силдин проявява към своя наставник. Уроците ще бъдат провеждани по едно и също време от деня, а не когато на Малта ѝ е скучно и ѝ се е приискало някакво разнообразие. Ако пропусне някой от тях, ще ѝ се наложи да помага вкъщи, за да компенсира. — Кефрия си пое дъх. — Тя ще си заслужи привилегиите на жена чрез задълженията на жена.

Тя погледна майка си в очите.

— Тъй. Сега ще си прибера счетоводните книги обратно. Няма да допусна Малта да расте невежа като мен. Всяка седмица тя ще прекарва известно време над сметките. Зная, че тя ще ги накапе с мастило, ще прави грешки и прочие. И двете с теб ще трябва да издържим това. Тя ще отбелязва изменения и ще изчислява. И освен това… тя ще те придружава, когато отиваш да се срещаш с посредниците, брокерите и надзирателите. Тя трябва да се научи да води сметките на имотите ни.

И Кефрия отново замълча, очакваща възражение. Роника мълчеше.

— Разбира се, при тези посещения тя ще трябва да се държи прилично. И да се облича подобаващо за едно момиче, което се превръща в жена. Не долнопробно, но не и детински. Ще са ѝ нужни нови дрехи. Възнамерявам да я накарам да вземе участие в изготвянето им. И да се научи да готви, да надзирава слугите.

Роника кимаше бавно при всяка следваща добавена задача. Когато дъщеря ѝ приключи с изреждането, възрастната жена каза:

— Струва ми се, че замисълът ти е разумен. Малта би извлякла голяма полза от всичко онова, на което ти възнамеряваш да я научиш. Но не мисля, че тя би склонила доброволно да пристъпи към усвояването му. Днес не е модерно за една жена да знае подобни неща, какво остава за усвояването им. Всъщност в днешен Бингтаун на тези умения се гледа с презрение; те биват смятани за плебейщина. Гордостта на Малта би била накърнена от подобна подготовка. Съмнявам се, че тя ще усвоява с готовност.

— Съмненията ти са основателни — потвърди Кефрия. — По тази причина съм предвидила още нещо. Зная, че ти, майко, ще възразиш, но това е единственият начин да я накарам да ме слуша. Тя не бива да получава никакви собствени пари извън онези, които аз ѝ отпускам. Ще трябва да говоря с магазинерите и занаятчиите в града и да им кажа да не ѝ дават на кредит. Ще бъде унизително, но… — Тя замълча за момент, размишлявайки. — Да, същото ще се отнася и за Силдин. Струва ми се, че не е рано да взема мерки и с него. Може би изобщо не трябваше да позволявам на Малта да получава всичко, което си поиска.

Тук Роника отново кимна, потискайки една дълбока въздишка на облекчение. Сред разходите вече почиваха няколко сметки, натрупани от Малта — за сладки изкушения, дрънкулки и безумно скъпи парфюми. Нейната прахосническа небрежност не само се бе отразявала лошо на семейния бюджет: тя бе един от въпросите, които Роника не бе искала да повдига пред дъщеря си. Сега тя искрено се чудеше на това си нежелание.

— Тя е твоя дъщеря — каза Роника. — Но се боя, че това няма да бъде лесно, за никоя от нас. И — неохотно добави тя — има още нещо, на което тя трябва да бъде научена. Договорът ни със семейство Фестрю.

Кефрия повдигна вежда.

— Но аз съм омъжена — подчерта тя.

Неочаквано състрадание връхлетя старицата. Тя си бе припомнила собствените си чувства в онзи миг, когато за първи път бе осъзнала, че нейните узряващи дъщери попадат под сянката на сделка, сключена преди поколения.

— Да, ти си омъжена — потвърди възрастната жена. — И Алтея е изчезнала. И нашите дългове нарастват по-бързо от приходите ни. Припомни си условията на споразумението, Кефрия. Кръв или злато. Щом Малта бъде представена пред тукашното общество като жена, тя рискува да бъде отстъпена на рода Фестрю, освен ако ние не разполагаме със съответната вноска злато.

Никак не ѝ се искаше да продължи, ала…

— А тази година парите за лятната вноска не стигнаха. Обещах да изплатя дължимото в края на годината, плюс компенсацията. — Тя не можа да се осмели и да каже на дъщеря си стойността на тази компенсация. — И ако и тогава не успея да изплатя всичко — с мъка продължи тя, — Каоулн Фестрю ще разполага с пълното право да поиска кръв. Алтея, ако междувременно сме я открили. Малта, ако не сме.

Роника не можа да намери повече думи. В очите на дъщеря си тя съзираше ужас, нарастващ едновременно с осъзнаването на чутото току-що. Последва неизбежният гняв.

— Не е справедливо. Аз не съм се съгласявала на тази сделка! Защо Малта да се съобразява с договор, сключен поколения преди тя изобщо да се е родила? Това не само е несправедливо, това е безумие!

Старицата помълча за момент, преди да изрече думите, познати на всеки потомък на Търговец:

— Такъв е законът на Търговците. Не всякога справедлив; не всякога правилен. Понякога дори не е и разбираем. Но това е нашият закон. С какво сме разполагали, когато за първи път сме стъпили на Прокълнатите брегове? Единствено със самите себе си и с ценността на дадената дума. Тогава сме се заклели във вярност, не само едни към други, но за всички поколения напред. Това е причината да оцелеем там, където всички преди нас са погивали. Ние сме се обрекли на земята и на онова, което тя изисква от нас. Предполагам, че това е друга тема, която никога не си обсъждала с Малта. Трябва да го направиш, и то скоро, защото тя трябва да е чувала слухове.

— Но тя е още дете — умолително каза Кефрия. Сякаш съгласието на майка ѝ по някакъв начин можеше да измени фактите, наложени от потока на времето.

— Това е така — предпазливо се съгласи старицата. — Но няма да бъде дете още дълго. Тя трябва да бъде готова.

Глава двадесет и втора

Планове и заплахи

— Тъй, тъй. Нещата явно не се развиват по начина, очакван от капитан Кенит, краля на пиратите?

— Млъкни.

В тросването на Кенит се долавяше по-скоро умора, отколкото гняв. Изминалият ден бе се оказал мъчителен. Те бяха забелязали жив кораб, тумбест търговски съд с класически корпус. Съдът се бе намирал далеч пред тях, подбиращ път през плитчините на Поредния канал. По дълбокото му нагазване бе личало, че той е натоварен с богат товар. Поне трябваше да успеят да врежат кораба в сушата. Мариета бе вдигнала платна и се бе приближила достатъчно, за да се чуят виковете на фигурата на носа, насочваща кормчията. Бе се приближила достатъчно, за да могат да бъдат различени лицата от екипажа на Търговския кораб; достатъчно близо, за да бъдат чути виковете им, предизвикани от разпознаването на Гарвановия стяг. Соркор бе изстрелял веригите си, но корабът се бе плъзнал в последния момент. Побеснелият Кенит бе наредил обстрел с огнени снаряди и Соркор неохотно се бе подчинил. Един от тези снаряди бе намерил целта, подпалвайки платно. Ала секунди подир попадението платното бе рухнало на палубата, където моряците припряно го бяха угасили. И с всеки изминал момент по някакъв невъзможен начин живият кораб се бе отдалечавал от тях.

Кенит бе крещял до прегракване към хората си, изискващ платна, гребла — всички средства, които биха ускорили кораба. Но по прищявка на самите богове бе изникнала една от онези внезапни зимни бури, които пръсват ветровете във всички възможни посоки. Бяха започнали да се изливат потоци сивкав дъжд, пречещи на видимостта. Ругаещият капитан лично се беше покатерил на мачтата, за да различи живия кораб. Напрегнатите му сетива успяха да го зърнат на няколко пъти, всеки път все по-далече. В един момент преследваният кораб се бе скрил отвъд един нос, а когато Мариета заобиколи скалата на свой ред, живият кораб беше изчезнал. Просто изчезнал.

Сега беше привечер, нощният вятър издуваше платната на Мариета, а монотонният дъжд бе секнал. Пиратите стъпваха на пръсти около Кенит, без да осъзнават, че изпепеляващият му гняв е изчезнал отдавна. Капитанът стоеше на кърмовата палуба, загледан назад, и търсеше спокойствие.

— Предполагам, че сега дължиш на Соркор още един робски кораб, нали? — великодушно припомни талисманът.

— Ако те откъсна от китката си и те изхвърля извън борда, дали ще потънеш?

— Да проверим — съгласи се личицето.

Кенит въздъхна.

— Високата ти цена е единствената причина, поради която продължавам да те търпя.

Дребното лице размърда устни насреща му.

— Интересно дали и за курвата ще казваш така?

Кенит стисна очи.

— Няма ли да млъкнеш и да ме оставиш на мира?

Той чу зад себе си леки стъпки и шумоленето на плат.

— На мен ли говореше? — попита Ета.

— Не.

— Стори ми се, че каза нещо… искаше да останеш сам? Мога да се върна в каютата, щом предпочиташ. — Тя помълча за момент, сетне додаде — Но бих предпочела да остана с теб. Стига да кажеш.

Уханието на парфюма ѝ достигна до него. Лавандула. Връхлетян от нерешителност, Кенит извърна глава към нея. Тя направи реверанс: дама, приветстваща своя лорд.

— О, моля те — невярващо изръмжа той.

— Благодаря ти — отвърна тя. Чехлите ѝ отново затрополиха меко и в следващия момент Ета се озова до него. Без да го докосва. Тя знаеше, че не бива да проявява подобна фамилиарност. Тя не се и облегна на перилото край него. Вместо това остана изправена, отпуснала ръка върху дървото. И гледаше към него. В един момент Кенит не можеше да издържа повече и отново извърна лице към нея.

А тя му се усмихна. Сияйно. Лъчезарно.

— Прекрасно — прошепна гласец откъм китката му. Кенит трябваше да се съгласи. Ета сведе очи и се загледа встрани, може би засрамена. Тя носеше поредният нов костюм. Пиратът, комуто Кенит бе възложил да я доведе на борда, бе изпълнил нареждането и ѝ беше предоставил вана с топла вода, за да се окъпе. Ала за дрехите доста се бе затруднил. Очевидно беше, че грубите моряшки одежди не са подходящи за дамата на капитана. Затова с голямо безпокойство ѝ бе предоставил нощната риза на капитана, а подир това колебливо ѝ бе предложил няколко топа скъп плат от последната им плячка. В началото Кенит се бе раздразнил от това прахосничество, ала впоследствие се беше примирил. Поне игли и конци не липсваха на борда на един платноходен съд, а освен това шиенето предоставяше занимавка на Ета. В крайна сметка капитанът промени първоначалното си мнение и заключи, че морякът е постъпил брилянтно. Докато шиеше, тя нямаше да го безпокои. Дрехите, които тя изработваше за себе си, не приличаха на нищо, виждано от Кенит досега. И бяха изненадващо съобразени с живота на борда.

Не че той възнамеряваше да я остави да живее на борда. Просто още не беше намерил подходящо място, където да я остави. Поне тя беше от хората, които се приспособяват бързо. От пристигането си на борда Ета не се бе оплакала нито веднъж. Освен ако не се броеше вторият ден, когато тя бе нахлула в камбуза и бе смъмрила готвача, задето пресолил яхнията на капитана. Сега тя често надзираваше приготвянето на храната им. Това бе довело до известни подобрения във вкуса.

Но тя пак си оставаше курва, напомни си Кенит. Въпреки лъскавата къса коса, която улавяше светлината на корабните фенери и я отразяваше като блясък; въпреки изумруденозелената коприна на блузата ѝ с широки ръкави; въпреки златистия блясък на шарфа, пристегнал тясната ѝ талия. Тя пак си оставаше неговата курва — дори и на ухото ѝ да проблясваше рубин, а разкошно, украсено с кожа наметало да я предпазваше от нощния хлад.

— Мислех си за живия кораб, който ти избяга по-рано днес — осмели се да каже тя. И повдигна очи към него, прекалено дръзки, за да му се понравят. Изглежда Ета усети това, защото отново сведе поглед, още преди той да изрече остро:

— Не желая да слушам за това.

— Добре — меко обеща тя. Но само след миг наруши думата си, както жените правят винаги. — Бързината на един мотивиран жив кораб е легендарна — тихо каза тя. Обърнала лице право назад, Ета говореше към водата. — Аз нищо не разбирам от пиратство — призна жената. Сякаш това можеше да го изненада. — Но се чудя дали точно тази склонност за бързо бягство по някакъв начин не може да бъде използвана срещу него.

— Не виждам как — изсумтя Кенит.

Тя навлажни устните си, преди да отговори, и за момент цялото му внимание остана насочено към дребното раздвижване на влажното розово връхче. У него пламна неочаквано желание. Проклетница. Постоянната близост до жена не беше полезна за един мъж.

Той издиша бавно и безшумно.

Ета хвърли кос поглед към него. За момент устните ѝ трепнаха; и ако Кенит можеше със сигурност да потвърди, че жестът е бил израз на присмех, той би я зашлевил. Но тя само продължи започнатата тема:

— Заекът намира смъртта си, ако се хвърли стремглаво в мрежата — отбеляза тя. — Ако курсът на даден жив кораб е известен и ако човек разполага с повече от един кораб да устрои засада… Един от корабите лесно би могъл да се впусне в преследване и да насочи живия към мястото. — Тя замълча и отново се загледа във водата. — Чувала съм, че е трудно да бъде спрян един кораб, дори и ако пред него личи опасност. А в тези води има множество тесни канали, където някой преследван съд би бил принуден да излезе на сушата, ако не иска да се сблъска.

— Осъществимо, макар че условностите са прекалено много. Изпълнението на подобен план би изисквало специфични обстоятелства.

— Предполагам.

Тя отметна глава, за да отстрани един кичур, който ѝ влизаше в очите. Късата ѝ и лъскава коса бе съвсем черна, както тъмнее нощното небе между звездите. А Кенит можеше да я целуне по всяко време; сега той беше единственият ѝ мъж.

Тя усещаше, че той я наблюдава. Дишането ѝ и зениците ѝ реагираха на това знание. Кенит рязко притисна тялото си към нейното, притискайки я към парапета. Той принуди устата ѝ да докосне неговата; усети зърната ѝ през затоплената коприна на блузата ѝ.

Когато отдръпна лице, той каза остро:

— Никога не си позволявай да ме напътстваш как да си върша работата. Много добре зная как да получа онова, което искам. Не са ми притрябвали женски съвети.

Очите ѝ бяха се изпълнили с нощта.

— Така е, знаеш — дрезгаво се съгласи тя.

Той ги чу още по време на приближаването им. Знаеше, че е късно през нощта, защото вечерните птици отдавна бяха притихнали. По влагата, която го обгръщаше, той предполагаше, че тази вечер има гъста мъгла. Затова Парагон изчакваше напрегнато и се чудеше защо само двама души се отправят към него сред нощната мъгла. Корабът не се съмняваше в крайната им цел; на тази ивица от плажа нямаше нищо друго. Доближаването им донесе миризмата на запален фенер. Изглежда тя не им помагаше особено, защото крачките им биваха често придружавани от ругатни. Благодарение на това Парагон разпозна, че единият от тях е Мингсли — неговият глас вече му ставаше познат.

Може би двамата бяха дошли, за да го запалят. Нали при последното идване на Мингсли Парагон го беше подразнил. Може би прекупвачът щеше да хвърли фенера по него. Тогава стъклото щеше да се строши и горящото олио щеше да плисне по дъските. И Парагон щеше да умре тук, сред крясъци, безпомощен: бавна и мъчителна смърт.

— Още малко остана — обеща Мингсли на спътника си.

— Това е третият път, в който чувам това — оплака се друг глас. Неговият акцент напомняше за Калсид по същия начин, по който думите на Мингсли извикваха представата за Джамаилия. — Два пъти вече паднах, коляното ми кърви. За твое добро ще бъде всичко това да си е струвало.

— Струва си, струва си. Само почакай да го видиш.

— В тази мъгла няма да мога да видя нищо. Какво пречеше да дойдем през деня?

Мингсли наистина ли се поколеба, преди да отговори?

— Из града е плъзнало някакво неблагоприятно настроение; на Търговците не се харесва идеята някой извън техните кръгове да закупи жив кораб. Ако те знаеха, че ти проявяваш интерес… Как да ти кажа, вече получих няколко не толкова загатнати предупреждения да не се доближавам до това място. Макар че когато попитам защо, за ответ получавам единствено лъжи и оправдания. Те ми казват, че единствено бингтаунските Търговци могат да притежават жив кораб. Питаш ги защо, а те ти хвърлят още лъжи в лицето. Противоречало на традициите им, казват. Но това е само прах в очите. Истината е съвсем друга, далеч по-различна от всичко, което аз очаквах, когато за първи път подех преговорите. Тъй! Пристигнахме. Той е увреден, а въпреки това пак изглежда величествено.

През цялото време гласовете се бяха приближавали. Едновременно с това у Парагон беше нараствало някакво лошо предчувствие, но той не го допусна в гласа си, а прогърмя решително:

— Величествено? Това не е думата, която ти употреби по мой адрес при последната ни среща. Тогава ти ме обяви за грозен.

Със задоволство той чу как двамата мъже се сепват.

Мингсли се опита да звучи наперено — трудно нещо, когато гласът ти трепери:

— Трябваше да очакваме това. Все пак живият кораб не е наречен така случайно.

Последва метално простъргване. Парагон предположи, че някакъв фенер е бил открит, за да увеличи сиянието. Миризмата на горящо олио се усили.

Корабът се раздвижи неспокойно и скръсти ръце пред гръдта си.

— Е, Фирт, какво ще кажеш? — рече Мингсли.

— Смайващо — промърмори другият. В гласа му се долавяше неподправено възхищение. Веднага след това той се покашля. — Но пак не разбирам защо трябваше да дойдем тук през нощта. По-точно, неразбирането ми е само частично. Зная, че ти искаш моята финансова подкрепа. Но защо ми е да ти помагам да събереш три пъти повече от стойността на обикновен кораб с такъв размер, за да го похарчиш за прогнила бъчва с насечена фигура на носа? Пък дори и да умее да говори.

— Защото този кораб е изработен от магическо дърво. — Мингсли изрече тези думи с тона на човек, разкриващ голяма тайна.

— Е, и? Всички живи кораби са изработени от този материал.

— Но защо? — победоносно отвърна другият. — Защо да построяваш кораб от магическо дърво: субстанция, която е тъй ужасяващо скъпа, че за изплащането ѝ е необходим трудът на цели поколения? Защо?

— Всеки знае защо — изсумтя Фирт. — Тези кораби се съживяват и с тях се плава по-лесно.

— Тогава ми кажи: ако си запознат с тези качества на магическото дърво, би ли склонил да се отречеш от богатствата на няколко родови поколения, само за да се сдобиеш с подобен съд?

— Не бих. Но Търговците от Бингтаун са луди. Това също е известно на всеки.

— Толкова луди, че и последното тяхно семейство е заможно — изтъкна Мингсли. — На какво според теб се дължи това?

— На трижди проклетия монопол, който те държат над най-удивителните стоки в света. Мингсли, за тези неща бихме могли да поговорим и в гостилницата, на по чаша горещ сайдер с подправки. Студено ми е, целият подгизнах от тази противна мъгла, а коляното ме стрелка като отровено. Бъди така добър да минеш направо на въпроса.

— Ако си го наранил върху някоя черупка, то наистина е отровено — вметна гръмовният глас на Парагон. — Много вероятно е мястото да се подуе и загнои. Твоят приятел ти уреди най-малко седмица болка.

— Мълчи! — просъска Мингсли.

— И защо да мълча? — подразни го Парагон. — Задето те е шубе да не те заварят тук, зает да се бъркаш в неща, които изобщо не те касаят? И да говориш за нещо, което никога няма да притежаваш?

— Зная защо не искаш да млъкнеш! — неочаквано заяви Мингсли. — Ти не искаш той да разбере, нали? Не искаш безценната тайна на магическото дърво да бъде разкрита, нали? Защото тогава с бингтаунските Търговци е свършено. Мисли, Фирт. На какво е основан целият Бингтаун в действителност? Не на някакъв древен акт на сатрапа, а на стоките, които идват от Дъждовната река; чудатите и удивителни неща от Дъждовните земи.

— Той иска да те замеси в неща, за които ти изобщо не подозираш — шумно се обърна Парагон към Фирт. — Някои тайни не си струват да бъдат споделяни. Някои тайни струват много по-скъпо от онова, което си склонен да платиш.

— Дъждовната река, чиито води редуват студенина, кипеж, кафяв и сетне белезникав цвят. Откъде извира тази вода в действителност? Ти си чувал същите легенди като мен, за огромно димящо езеро от гореща вода, където гнездят жар-птиците. Това бил източникът на Дъждовната река. Когато земята се тресе, реката побелява и се нажежава. Тази бяла вода може да разяде корпуса на всеки кораб, със същата бързина, с която разяжда и пропадналия в нея клетник. Затова никой не пътува по Дъждовната река, за да търгува. Бреговете са също тъй непристъпни. Коварни мочурища, над които висят киселинни лиани. Дървесният сок на тамошните растения е в състояние да обгори кожата.

— Говори по същество — гневно каза Фирт. В същия момент Парагон изкрещя:

— Млъкни! Затвори си мръсната уста и се махни от плажа ми. Махни се от мен. Или пък ела достатъчно близо, за да те убия. Да, точно така. Ела тук, дребосъко! Ела ми! — Той размахваше огромните си ръце, готов да сграбчва.

— Освен ако не разполагаш с жив кораб — говореше Мингсли. Освен ако не разполагаш с жив кораб, чийто корпус не се трогва от нажежените води на реката. Освен ако не разполагаш с жив кораб, който още в момента на събуждането си сам намира единствения безопасен път по каналите ѝ. Това е същинският източник на техния монопол. Нужен ти е жив кораб, за да се включиш в играта.

— Той лъже — отчаяно изкрещя Парагон. — Той те лъже! Има и много други неща. А дори и да станеш мой стопанин, аз няма да плавам за теб. Ще се преобърна и ще издавя всички ви. Трябва да си чувал, че съм го правил и преди. А ако не си, върви попитай в която си щеш кръчма. Попитай за Парагон, за Парий, мъртвешкия кораб! Хайде, върви, разпитай. Те също ще ти кажат, че ще те убия.

— Той може да бъде принуден — с тиха увереност каза Мингсли. — Или отстранен. Самият корпус е най-важен; един добър лодкар би могъл да ни преведе. Помисли си какво бихме могли да постигнем със собствен жив кораб. Там има някакво племе, с което Търговците поддържат връзки. Едно пътуване ще бъде достатъчно, Фирт. Бихме могли да им плащаме двойно повече от Търговците и пак да излизаме на печалба. Това е нашият шанс да се включим в обмен, до който външни хора не са имали достъп от основаването на Бингтаун насам. Аз вече съм изградил нужните връзки, собствениците само очакват да чуят подходящото предложение. Нужни са ми само средства. А ти разполагаш с тях.

— Той те лъже! — изрева Парагон към мрака. — Той иска да докара смъртта ти! Да те докара до още по-лош край. Да, има и нещо по-лошо от смъртта, калсидска отрепко. Но само един бингтаунски Търговец би знаел това. Само един Търговец би ти казал това.

— Мисля, че проявявам интерес — тихо каза Фирт. — Само че има и по-добри места, където да продължим този разговор.

— Не! — виеше Парагон. — Ти нямаш представа какво ти продава той, не подозираш мъката, която ще закупиш. Нямаш си никаква представа, никаква! — Неочаквано гласът му се задави. — Аз няма да плавам за теб, няма. Няма! Не искам. И ти не можеш да ме накараш, защото аз ще те убия. Всички ви ще убия!

Корабът отново започна да размахва ръце. Ако можеше да достигне до брега, той би хвърлял камъни, водорасли, шепи пясък… Ала ръцете му не докосваха нищо. В един момент той застина и се заслуша. Стъпките се отдалечаваха.

— … да каже на някого?

— Това не бива да ни притеснява — уверено отговори Мингсли. — Ти сам го чу, той е побъркан. Никой не му обръща внимание. А и отдавна никой не идва при него. Дори и по някаква случайност да кажеше на някого, никой не би му повярвал. Точно в това се съдържа красотата на замисъла ми, приятелю. Никой не би заподозрял. Корабът стои тук от години. Години! И никой не се е досещал за това преди…

Гласът му затихваше все повече, докато накрая мъглата и вълните не го погълнаха.

— Не! — изкрещя Парагон към мрака. Той започна да обсипва собствените си дъски с удари. — Не!

Той крещеше в отказ и опълчване. И безнадеждност. Двамата не го слушаха. Никой не го слушаше. Точно в това се състоеше проблемът. Те винаги загърбваха онова, което Парагон им казваше. Те щяха да го спуснат във водата, а той трябваше да ги убие. Отново.

— Змия!

Гласът на Алтея отекна звънлив и ясен като нощта, която ги обгръщаше. Тя стоеше вкопчена с измръзнали пръсти, стъпила здраво върху наблюдателната платформа. Очите ѝ напрегнато се взираха в тъмата, за да следят създанието. Под нея трополяха припрени нозе, викове подемаха нейното предупреждение. Люковете биваха отваряни с трясък; целият екипаж изскачаше, за да помогне в отблъскването на тази поредна атака.

— Къде?

— Три румба от щирборда, сър! Голяма е.

Всички змии бяха големи, мрачно си помисли тя, докато заповядваше на изнурените си пръсти да се задържат по-здраво. Беше ѝ студено, спеше ѝ се, а зарастващата рана върху главата ѝ все още пулсираше. В студени нощи като тази туптенето прерастваше в тъпа агония. Треската ѝ бе отминала преди дни, а Релър се бе погрижил да отстрани шевовете, когато сърбежът бе станал непоносим. Неговата тромавост и грубиянското шегуване с болката ѝ бяха хилядократно за предпочитане пред предпазливата тревога, която Алтея разпознаваше в Брашъновите очи всеки път, когато той се окажеше край нея. Да върви по дяволите. Тя мислеше за него в момент, когато собственият ѝ живот зависеше от съсредоточението ѝ. Къде беше изчезнала змията? Само преди момент Алтея я беше изгубила.

Тя получи отговор на въпроса си: корабът рязко се люшна към щирборда. Краката ѝ се хлъзнаха върху заледената повърхност; оказа се, че животът ѝ зависи от хватката на грохналите пръсти. Несъзнателно Алтея обви ръка около едно въже и се вкопчи. На палубата под нея капитан Сичъл псуваше и крещеше на ловците да направят нещо, да застрелят проклетия червей, преди той да ги е потопил! Ала още докато те тичаха към борда с опънати лъкове, змията се бе отдръпнала и ги побутваше от другия борд. Това не беше рязък сблъсък, а постоянен натиск нагоре, както акула докосва с муцуната си плаващ труп. Корабът се наклони; някои от моряците не успяха да се задържат изправени.

— Къде е? — гневно попита капитанът. Алтея и останалите наблюдатели присвиваха очи към мрака. Студеният вятър се стрелкаше край нея, вълните се издигаха високо; змии ѝ се привиждаха сред всяка вълна. Но при опит да се съсредоточи върху зърнатото излизаше, че това е било дело на въображението ѝ.

— Отиде си! — извика един от другите наблюдатели. Алтея горещо се надяваше той да се окаже прав. Тази лудост бе продължила прекалено дълго; твърде много дни и нощи на неочаквани произволни атаки и последващото ги напрежение. Понякога змиите се извиваха редом с кораба, над водата, неизменно извън обсега на лъковете. Имаше случаи, в които се струпваха по няколко чудовища, проблясващи с люспите си на зимното слънце — синьо, алено, златисто и зелено. А понякога, като тази нощ, атаката биваше провеждана от едничко, ала огромно създание, което сякаш извличаше удоволствие присмехулно да изтъква лекотата, с която би могло да отнеме живота им.

Тези змии не бяха непознати на Алтея. В минали времена те бяха се срещали достатъчно рядко, за да бъдат смятани за легенда; понастоящем определени райони от Външността гъмжаха от тях; отделно чудовищата следваха и робските кораби през Вътрешния проход. По време на пътуванията си с Вивачия Алтея бе виждала няколко змии, но винаги от разстояние, никога като заплаха. Близостта до тяхната жестокост ги караше да изглеждат като нещо ново.

В следващия момент корабът се наклони. Силно. Хоризонтът се разклати и неочаквано Алтея изгуби опора изпод краката си. За момент тя увисна на реята, като знаме. На наклонената палуба под нея войниците крещяха, също подхлъзнати. Младата жена сви корема си и успя да се закачи с единия си крак за въжетата. Едва стъпила стабилно, корабът се наклони още повече. Змията бе изникнала под него и сега накланяше корпуса към десния борд.

— Дръж се! — изрева някой. Последва пронизителен крясък.

— Тя го изяде! — пищеше глас. Гръмнаха гласове:

— Видяхте ли това? Кого налапа? Глътна го като смокиня! Това иска гадината!

Корабът се изправи. Сред хаоса от гласове Алтея ясно долови ругатните на Брашън.

— Сър! — отекна отчаяният му глас. — Дали да не поставим няколко ловци на кърмата, за да не позволяваме на гадта да се доближава до руля?

— Действайте! — остро нареди капитанът.

Отново затрополиха нозе. Алтея се вкопчваше замаяно. Гадеше ѝ се не само от клатенето на кораба, а и от внезапността на смъртта, която ги беше споходила. Тя знаеше със сигурност, че змията ще се върне. И щеше да разклаща кораба, също както някой палавник брули череши. Според нея създанието не беше достатъчно силно, за да обърне кораба, но пък нямаше как да бъде сигурна. В никой момент от пътуването брегът не беше ѝ се струвал тъй далечен. Тя копнееше за земя, за твърда земя, която няма да се поклаща под нея и няма да прикрива човекоядни скотове, готови да изригнат по всяко време.

Тя продължаваше да стои на омразния си пост — омразен, защото я принуждаваше да вижда всичко, случващо се на палубата. Но това тя не трябваше да знае, напомни си Алтея. От нея се искаше да проявява бдителност и да предупреди навреме. Готовност, която можеше да спаси нечий живот. Очите я боляха от непрестанното взиране в тъмното; ръцете ѝ приличаха на ледени куки. Вятърът не позволяваше никаква топлина да се задържи в тялото ѝ. Ала, припомни си тя, същият този вятър издуваше платната им. Скоро те щяха да напуснат тези змийски води. Скоро.

Нощта обгърна кораба още по-плътно, защото облаци покриха и звезди, и луна. Единствената светлина идваше от фенерите на самия съд. Долу на палубата моряците майсторяха нещо.

Алтея се движеше бързо и често, като паяче върху нишки влажна паяжина, в опит да не допуска тялото ѝ да се вкочани. Дежурството ѝ бе станало почти напразно сред тези условия. Сега тя можеше да се надява единствено на някакъв слаб луминесцентен проблясък сред океанската повърхност.

Най-накрая корабната камбана оповести края на дежурството. Сменена, Алтея бързо се спусна долу — умората и студът не пречеха на грациозността ѝ. С котешко умение тя се отпусна върху дъските и за момент остана неподвижна, сгряваща сковани ръце.

Там тя получи полагащата ѝ се дажба ром, разреден с гореща вода. Девойката обгърна канчето между почти безчувствени длани и се постара да извлече топлина от него.

Във всеки един друг момент тя би отпразнувала края на смяната си, като си легне, ала не и тази нощ. Из целия кораб товарът биваше пристяган, за да не се разпръсне при нова евентуална змийска атака. На палубата ловците изработваха нещо, включващо много осолено месо и около деветдесет метра въже. Те ту се смееха, ту ругаеха, но неизменно се заричаха, че змията щяла да съжалява, задето е зърнала този кораб: погълнатият бе един от другарите им. Алтея също го беше познавала; тя бе работила редом с него на мечите острови. Беше ѝ трудно да осмисли категоричността на смъртта му. Всичко се беше случило тъй бързо.

На нея се струваше, че псувните и заплахите на ловците звучат празно и безсилно, като хленча на дете, неочаквано изправило се срещу неизбежността на съдбата. Сред студения мрак техният гняв изглеждаше жалък. Тя не вярваше, че те биха могли да надвият създание като змията. Коя ли гибел би била по-мъчителна: да бъдеш изяден жив или да се удавиш? Алтея не достигна до отговор, а прогони тази мисъл, за да се потопи в работа. Цялата палуба беше обсипана с предмети, разпръснати от последната змийска атака. Всичко това трябваше да бъде внимателно подредено. В трюма имаше моряци, които работеха на помпите — целостта на корпуса не беше нарушена, ала при разклащането си корабът бе поел вода. Тъй че нямаше заплаха от скука.

Нощта се влачеше като гъст катран. Напрегнатата бдителност деградира до състояние на нервност и умора. Когато всичко бе пристегнато, когато стръвта бе заложена и капанът приготвен, всички зачакаха. И все пак Алтея се съмняваше, че някой друг освен ловците се надява, че змията ще се върне и ще им даде възможност да вкусят мъст. Ловците бяха хора, чийто живот се основаваше на успешното убиване. Те не можеха да приемат тази рязка смяна на ролите, в която друго създание ги бе издебнало и успешно бе унищожило един от другарите им. За ловците това означаваше, че змията трябва да се върне на всяка цена, за да бъде убита. Така те виждаха правилната подредба на света. Моряците, от своя страна, бяха хора, които живееха с постоянното знание, че в един неизбежен момент океанът ще ги погълне. Най-близкото до победа нещо, на което те можеха да се надяват, бе да заявят на смъртта, че тя ще трябва да дойде за тях на следващия ден. Моряците се стараеха единствено да изминат колкото се може по-голямо разстояние.

Онези без конкретни задачи подремваха върху палубата, избрали си ъгълчета, където човек да може да се настани здраво. Онези, които не можеха да заспят, се бяха залепили до перилата. Те не се доверяваха на наблюдателите, покатерени над мачтите.

Алтея също се бе облегнала по този начин, вперила поглед в нощта, когато усети Брашън да се настанява край нея. Тя го разпозна без дори да се обръща. Може би тя бе опознала същината на движенията му, а може би несъзнателно бе доловила миризмата му във въздуха.

— Ще се справим — увери я той.

— Разбира се — отвърна Алтея, макар и без голяма увереност. Въпреки опасността, която все още заплашваше всички им, сега тя мислеше единствено за смущението, изпитвано от близостта на Брашън. Младата жена би била много благодарна, ако можеше да си спомни с безстрастна точност всичко станало и изговорено онази нощ. Тя не бе сигурна какво да вини — приспивателното в бирата, удара по главата или киндина — но във всеки случай не беше изцяло сигурна, че си спомня всичко. Така и не можеше да осмисли причината, накарала я да го целува. Може би, мрачно си помисли Алтея, тази ѝ невъзможност да си припомни е обусловена от нежелание.

— Добре ли си? — попита Брашън с тих глас, който придаваше на въпроса далеч по-дълбоко значение.

— Не мога да се оплача. Ами ти? — с непоколебима любезност отвърна тя.

Брашън се усмихна. Алтея не гледаше към него, но разпозна мимиката в гласа му.

— Аз също. Когато пристигнем в Кандило, всичко това ще ти се струва като лош сън. Ще си припомняме на по чаша и ще се смеем.

— Може би — неутрално каза тя.

— Алтея…

Брашън не успя да довърши: точно в този момент корабът рязко се разтърси и започна да се издига. Алтея паникьосано се вкопчи в перилото и стисна пръсти. Струваше ѝ се, че морето се надига към нея.

— Отдръпни се от борда — остро ѝ нареди Брашън. Самият той се оттласна към кърмата с вик: — Хвърлете ѝ стръвта! Довлечете я и ѝ я хвърлете!

Палубата под нозете ѝ продължаваше да се криви. Отвсякъде долитаха гневни и ужасени викове. Корабът също изпищя, ужасяващ пукот на дърво, привикнало да бъде обгърнато от вода, а не изтиквано от нея. Гъвкавостта на кораба, позволяваща на съда да устоява на морето, сега биваше обърната срещу него. Алтея почти можеше да усети напрежението в дъските, защото цялата корпусна структура бе подложена на натиск. Тя откри, че е стъпила върху парапета, вместо да стои до него, все така вкопчена с две ръце. До нея палубата продължаваше да се накланя. Гладка и изтъркана, повърхността ѝ не предлагаше никакви опори, които да улеснят отдръпването. Под нея черното море неочаквано закипя: опашката на змията разцепи океана, за да придобие по-удобна позиция.

Над нея някакъв моряк изрева в неочаквана и безпомощна ярост. Той не беше успял да се задържи и сега се хлъзгаше по наклонената палуба към нея. Мъжът нямаше да се сблъска с Алтея. Ако тя останеше на мястото си, нищо нямаше да я заплаши. Той щеше да се сблъска с перилата и вероятно да падне в морето, но тя щеше да остане в безопасност. Стига да останеше на мястото си.

Вместо това тя отдели едната си ръка и я протегна към него. Другарят ѝ се сблъска с парапета, тя го сграбчи за дрехата и неочаквано двамата висяха, задържани към кораба единствено от нейния захват и един от краката му, обгърнал перилото.

— Не — простена Алтея, усетила мускулите ѝ да стържат от напрежение. Двамата стояха вкопчени един в друг и в кораба. Ръцете на моряка я стискаха до задушаване; той инстинктивно се опитваше да се покатери обратно — по нея. Под тях водата кипеше.

Отвъд тях, близо до кърмата прозвуча вик на усилие. Огромна мрежа, пълна с късове мазно мече месо, бе хвърлена зад борда. Алтея зърна последвалата я верига. Едва докоснала водната повърхност, огромна паст изникна сред вълните, за да погълне мрежата. Люспестият врат изникна съвсем близо до Алтея, тя можеше да го докосне. Девойката зърна редове зъби и огромни очи, подир това змийското туловище изчезна.

Последва победоносен крясък, последван от настойчивите викове на Брашън да опъват! Палубата се изправяше със същата внезапност, с която се беше и наклонила, а приготвеното въже се извиваше и губеше нови и нови дължини, сякаш към него бе прикрепена котва. Алтея и другарят ѝ неочаквано се озоваха върху парапета, вместо да висят край него. И двамата трескаво се раздвижиха, за да стъпят обратно вътре. Въжето на примамката неочаквано се изопна; целият съд потръпна от този опън. Сред стържене на дърво огромният кнехт, към който краят на въжето бе прикрепен, се откъсна. Последвалите го привързани бъчви отнесоха част от парапета. Макар и празни, те изчезнаха под водата, като каменни.

Корабът още не се беше изправил, а моряците тичаха към бордовете, за да се вгледат във водата. Всички диреха да зърнат някакъв признак от изчезналата змия. Те бяха напрегнати, притихнали и неподвижни. Тихият глас на един от ловците обяви:

— Тя не може да остане под водата вечно. Не и с всичките тези бъчви.

Самата Алтея не беше толкова сигурна. Откъде можеха да знаят какви са способностите на една змия? Може би редиците зъби щяха да съумеят да разкъсат връзката между примамката и бъчвите. А може би змията притежаваше такава сила, че с лекота би могла да отнесе бъчвите до самото дъно, без да изпита затруднение.

Сякаш в отговор на мисълта ѝ край другия борд се разнесе неочакван крясък:

— Ето ги, току-що изскочиха! Гледайте! Не, тя отново се гмурна!

Алтея понечи да прекоси палубата, но бе спряна от крясъка на помощника:

— Стига сте зяпали! Махаме се, докато проклетата гадина е заета.

— Няма да я преследвате и убиете? — смаяно попита един от ловците. — Не искате да бъдете първият кораб, отнесъл главата и кожата на мъртва змия в пристанището си? Човек би събрал една година почерпки само с разказването на подобна история!

— Искам да се прибера в пристанището жив — кисело отвърна помощникът. — Вдигнете още платна!

— Капитане? — не се отказваше ловецът.

Капитан Сичъл стоеше загледан в мястото, където змията бе изникнала за последно. Тялото му бе застинало от омраза; личеше, че той копнее да се впусне подире ѝ с безмозъчната упоритост на ловна хрътка. Самата Алтея също бе затаила дъх. Не, не, не, не, не, мислено крещеше тя.

Ловците вече започваха оживено да говорят помежду си за харпуни, лодки и екипажите им, когато капитанът рязко тръсна глава.

— Не — тихо и със съжаление каза той. И повтори по-високо, по-ясно: — Не. Би било глупаво. Ние разполагаме с пълен трюм, няма да рискуваме товара си. Пък и съм чувал, че самият допир до змийска кожа е достатъчен, за да вцепени мускулите. Нека проклетията да си върви. Стръвта, която тя погълна, може да я убие. А ако се върне, тогава ще се бием с нея. Но ние трябва да се махнем. Да вървят по дяволите бъчвите.

Алтея очакваше, че това нареждане ще бъде изпълнено с оживление, ала в движенията се забелязваше неохота. Мнозина поглеждаха към черните води, където за последно бяха зърнали змията. Ловците не криеха гневното си раздразнение — някои захвърляха лъковете си, други държаха своите оръжия готови за стрелба и продължаваха да оглеждат океана, готови да прострелят змията. Алтея се надяваше, че чудовището няма да се появи повече.

Тя започна да се катери по въжетата. На ръба на света слънцето се канеше да изплува от дълбината. Сивкаво сияние указваше мястото, от което светилото скоро щеше да се издигне. Колкото и нелогично да беше това, девойката вярваше, че ако слънцето успееше да изгрее преди завръщането на змията, те щяха да оцелеят. Нещо в нея инстинктивно копнееше за светлината на деня, за края на този проточил се кошмар.

Змията изникна край кораба като издигащ се във водовъртеж ствол. Създанието разкъса водната повърхност, разперило челюсти и тръскащо глава в опит да се освободи от куката. Това тръскане откъсваше кървави капчици от пастта му. Пръските слюнка полетяха към платната. Една от тях удари бузата на Алтея, предизвиквайки изгарящо усещане. Девойката проплака и веднага се обърса с ръкав. Ужасяваща скованост се разпространяваше от мястото на изгарянето. Долетелите викове показваха, че тя не е единствената поразена. Младата жена се вкопчи във въжетата и се постара да запази спокойствие. Дали това попадение щеше да се окаже достатъчно, за да я убие?

На палубата ловците крещяха победоносно и се струпваха край борда, където змията се гърчеше и се опитваше да се освободи от погълнатата стръв. Веригата подрънкваше по зъбите, а бъчвите подскачаха недалеч. Откъм кораба звъннаха стрелите от първия залп, полетяха харпуни. Някои ловци надхвърлиха или се прицелиха прекалено близо, но имаше и други, които уцелиха. Змията протръби болезнено и се хвърли обратно. Ревът ѝ бе пронизителен, по-скоро наподобяващ писъка на жена, отколкото рева на бик. Привързаните бъчви също изчезнаха — като пукнати мехурчета.

Над Алтея се разнесе стреснат вик. Морякът полетя надолу и се удари върху една рея. Тя успя да сграбчи ръкава на ризата му, само че тялото отново се наклони, натежа и поднови полета си; стисканият от Алтея плат се раздра. След миг другарят ѝ се стовари върху палубата. Девойката остана да се взира в парчето ръкав, останало в ръката ѝ. Змийската слуз бе разяла дебелия памучен плат с лекотата, с която молците поглъщат вълна.

Какво ли причиняваше тази разяждаща лига на лицето ѝ? Тази мисъл, бе последвана от друга, още по-тревожна, накарала я да изкрещи:

— Змийската лига разяжда платната ни!

Други викове потвърдиха предупреждението ѝ. Двама моряци бавно отнасяха до палубата друг поразен, с обгорени ръце. Неговата глава се поклащаше безпомощно; от устата и носа му капеше течност. Той все още се намираше в съзнание, но не изглеждаше способен да възприема. Това представляваше отвратителна гледка.

Ала още по-ужасяващ бе видът на празнините, изникващи сред платната. Под напора на вятъра платът, образувал дупки, започваше да се разкъсва. Капитанът непрекъснато оглеждаше мачтите и се опитваше да сравни скоростта, която корабът развиваше в момента, и времето, от което биха се нуждаели за издигането на новите платна. Изглежда той възнамеряваше да се отдалечи колкото се може повече от змийските води, преди да смени платната. Алтея одобряваше този замисъл.

Крясък откъм кърмата я накара да се обърне. От мястото си тя не можеше да види, но разнеслите се в отговор викове отстраниха тази нужда, съобщаващи за нова поява на чудовището.

— Гадината идва право към нас! — кресна някой. Капитанът веднага нареди на ловците да се стекат на кърмата и да приготвят стрели и харпуни. От поста си Алтея успя да зърне за миг насочващото се към тях създание. То все така беше разтворило паст, от чийто ъгъл се поклащаше въжето. По някакъв начин чудовището бе успяло да разкъса тежкото конопено въже, пристягало бъчвите към нея. Стрелите и харпуните още се поклащаха около шията му. Огромните очи улавяха първата утринна светлина и я отразяваха под формата на ален гняв. Никога преди Алтея не бе съзирала емоция да сияе тъй яростно в животински лик. Змията се издигаше все по-високо и по-високо над вълните, невъзможно дълга — прекалено дълга, за да бъде жива.

Тя връхлетя върху кораба с цялата сила, която можеше да събере. Огромната глава се стовари върху задната палуба с оглушителен звук: огромен пестник, стоварен върху маса. Носът на кораба полетя нагоре в отговор; Алтея по чудо не отхвърча от въжетата. Вкопчена, тя изрази слепия си ужас в крясък, който не един от другарите ѝ повтаряше. Под нея трескаво звънтяха тетиви. По-късно тя щеше да научи как ловците безстрашно скочили напред, за да вбиват копията си отново и отново. Усилия, оказали се напразни: този удар срещу кораба бе нанесен в предсмъртната агония на създанието. Сега то лежеше безжизнено на палубата, с втренчени в нищото очи и с паст, от която капеше млечиста слуз. Тази лига започваше да съска и отделя дим при допира си с дъските.

Тежестта на огромното туловище придърпа змията обратно към тъмните води, отнасяйки половината от парапета на задната палуба. След себе си трупът остави обгорена и димяща ивица. С дрезгав глас капитанът нареди дъските да бъдат облети с кофи морска вода.

— Това не беше обикновено животно — каза глас, който Алтея разпозна като Брашъновия. В него се долавяше страхопочитание. — То искаше да си отмъсти, преди да умре. И за малко да успее.

— Махаме се — каза помощникът.

Този път моряците нямаха нищо против отдалечаването от тези противни морски участъци, а енергично се впуснаха в работа под лъчите на неохотно изникващо слънце.

Той дойде на предната палуба късно през нощта на четвъртия ден от престоя им в Джамаилия. Беше тъмно, но Вивачия го усети. Тя можеше да го усети навсякъде на борда ѝ.

— Какво има? — прошепна тя.

Корабът беше притихнал. Единственият дежурен моряк стоеше край кормилото, тихо си тананикаше някаква стара любовна песен и се взираше в премигващите светлини на града. На един хвърлей от тях на котва стоеше робски кораб. Неговата близост разваляше покоя на нощта: с вонята и с отчаяното мълвене, което долиташе от окования му товар.

— Тръгвам си — тихо отвърна Уинтроу. — Исках да се сбогувам.

Тя чу и почувства думите, ала те пак ѝ се сториха безсмислени. Той не би могъл да има предвид същинското им значение. Вивачия паникьосано се протегна към съзнанието му, но не успя да го докосне. Юношата стоеше отделен от нея.

— Знаеш, че те обичам. И по-важно, знаеш, че те харесвам. Между нас би възникнало приятелство дори и ако ние не бяхме онова, което сме сега; дори и ако ти беше истинска личност, а аз — обикновен моряк…

— Грешиш! — тихо възкликна тя. Дори и сега, когато тя усещаше решението му да я изостави, Вивачия не можеше да го предаде. Това не можеше да бъде истина. Нямаше смисъл да вдига тревога и да замесва и Кайл. Това касаеше само двама им. Затова тя продължи все така шепнешком. — Уинтроу, във всяка една форма двамата с теб бихме били приятели, макар да ме боли да чуя, че ти не ме смяташ за истинска личност. Но онова, което съществува между двама ни, никога не би могло да бъде заменено. Не се самозалъгвай в противното. Не успокоявай съвестта си, че ако ме напуснеш, аз бих могла да бъбря с Майлд или да се съветвам с Гантри. Те са добри хора, но не могат да те заменят. Нужен си ми самият ти, Уинтроу. Уинтроу? Уинтроу?

Тя бе се извърнала, за да го погледне, ала момчето стоеше скрито в тъмнината. То пристъпи напред, по бельо. Носеше съвсем малък вързоп, нещо, увито в мушама. Най-вероятно жреческата му роба, гневно си помисли тя.

— Позна — тихо каза юношата. — Само това ще взема със себе си, нищо друго. Това е единствената ми принадлежност, която донесох на борда. Не зная какво друго да ти кажа, Вивачия. Трябва да вървя, преди това да е станало невъзможно за мен. Преди баща ми да ме е променил толкова, че и аз самият да се затруднявам да се позная.

Вивачия се опитваше да бъде разумна, да го убеди с помощта на логика.

— Но къде ще отидеш? Какво ще правиш? Твоят манастир се намира далеч. Ти нямаш нито пари, нито приятели. Това е лудост, Уинтроу. Щом си решил да бягаш, подготви се. Изчакай да се приближим до Същин, накарай ги да си мислят, че вече си се предал, и тогава…

— Мисля, че ако не го сторя сега, никога няма да го направя.

В гласа му личеше тиха решителност.

— Бих могла да те спра на секундата — предупреди го тя с дрезгав шепот. — От мен се иска единствено да вдигна тревога. Един мой вик би бил достатъчен, за да изпрати и последния моряк на борда подире ти. Не осъзнаваш ли това?

— Зная го. — Той затвори очи за момент и се пресегна да я докосне. Пръстите му докоснаха един кичур от косата ѝ. — Но не мисля, че ще го сториш. Не мисля, че ти би ми причинила това.

Подир краткия допир Уинтроу се изправи и привърза вързопа за кръста си. Той прескочи парапета и започна да се спуска по котвеното въже.

— Не го прави, Уинтроу. В пристанището има змии, те…

— Ти никога не си ме лъгала — укори я той. — Не го прави сега, за да ме задържиш при себе си.

Шокирана, тя понечи да отвърне, но остана безмълвна. Уинтроу достигна студената вода и потопи единия си крак.

— Нека Са ме закриля — промълви той и решително се потопи. Вивачия го чу да си поема дъх сепнато заради рязката хладина. След отминаването на този първоначален шок юношата пусна котвеното въже и неумело, кучешката, заплува към брега. Вързопът му се поклащаше подире му.

Уинтроу, изпищя тя. Уинтроу, Уинтроу, Уинтроу. Беззвучни писъци и сухи сълзи. Но тя не помръдваше, и то не само защото се боеше, че виковете ѝ биха привлекли змиите. Съкрушителна вярност към него и към нея самата сдържаше гласа ѝ. Той не можеше да е изрекъл тези думи сериозно. Не можеше да направи подобно нещо. Той беше Вестрит, тя беше неговият родов кораб. Уинтроу не можеше да я остави, не и за дълго. Той щеше да достигне брега и да навлезе сред притъмнелия град. Щеше да остане там един час, може би ден, седмица. Мъжете винаги правеха така, слизаха на брега, но после винаги се връщаха. Уинтроу също щеше да се върне, доброволно, и щеше да приеме, че тя е неговата орис.

Вивачия обви ръце около себе си и стисна зъби. Тя нямаше да вдигне тревога. Щеше да чака завръщането му. Щеше да се довери, че действително е познала сърцето му.

— Почти се съмна.

Гласът на Кенит прозвуча съвсем тихо. За момент Ета дори не бе сигурна, че е чула.

— Да — потвърди тя с подобен шепот. Тя лежеше край гърба му, близо до него, но без да го докосва. Може би той говореше в съня си; тогава тя не искаше да го буди. Той рядко заспиваше, докато тя все още се намираше в леглото му; рядко тя получаваше възможността да сподели постелята и топлината на стройното му тяло за повече от час или два.

Той заговори отново, все така близо до беззвучност:

— Чувала ли си тези стихове? Когато съм далеч от теб, зората ме милва с твоя допир.

— Не зная — колебливо прошепна Ета. — Звучи като поема… Никога не съм имала възможност да изучавам поезия.

— Не е нужно да изучаваш онова, което вече си — тихо каза Кенит, без да се старае да скрива нежността в гласа си. Сърцето на Ета застина. Тя дори не се осмеляваше да си поеме дъх. — Послание на Китрис до неговата любима. Така е озаглавена тази поема. Тя е по-стара и от Джамаилия, наследство от дните на Старата империя.

Той отново замълча.

— Откакто те срещнах, тази поема ме кара да си мисля за теб. Особено тази част. Словата не са достатъчно дълбоки, за да съберат обичта ми. Аз прехапвам език и се мръщя на любовта си, за да не бъда поробен от страстта. — И Кенит добави: — Чужди думи, породени от чужд копнеж. А ми се иска да бяха мои.

Ета остави мълчанието да последва думите му, за да може да им се наслади и да ги вложи в паметта си. В отсъствието на задъхания му шепот тя можеше да чуе дълбокия ритъм на дишането му, който се вплиташе в хармония с мълвенето на вълните. Това беше музика, която тя възприемаше чрез кръговото движение на самата си кръв.

Тя пое дъх и събра цялата си смелост:

— Колкото и да са сладостни думите ти, аз не се нуждая от тях. Никога не съм се нуждаела от тях.

— Тогава нека мълчим и притихнали да изчакаме утрото.

— Нека — промълви тя. Лека като отпускащо се перо, тя отпусна ръка върху бедрото му.

Кенит не помръдна, не се обърна към нея. Тя не възразяваше. Не беше и нужно. Толкова време бе живяла със съвсем малко… Думите, които той бе изрекъл сега, щяха да ѝ стигнат за цял живот. Когато тя затвори очи, една сълзица надникна изпод клепачите ѝ.

В притъмнялата капитанска каюта дървеното личице се подсмихна.

Глава двадесет и трета

Джамаилските прекупвачи на роби

В една от песните, които Уинтроу бе учил като малък, се разказваше за белите улици на Джамаилия, искрящи под лъчите на слънцето. Именно тази песничка си тананикаше юношата, докато крачеше по тясната улица. От двете му страни се издигаха високи дървени постройки, които скриваха слънцето и не му позволяваха да огрява боклуците по земята. Същите затулваха и морския вятър.

Старанието на юношата не бе успяло да защити робата му изцяло от водата. Солената кора се удряше в кожата му и протриваше неприятно. Поне зимният ден беше необичайно мек, дори за Джамаилия. На Уинтроу изобщо не му беше студено. А щом като робата му изсъхнеше напълно, той щеше да се почувства още по-добре. Дългите дни на борда бяха покрили стъпалата му с мазоли, огрубявайки кожата му, така че нито захвърлените чирепи, нито дървените отломки го смущаваха. Той нямаше намерение да мисли за стърженето на празния си стомах. Достатъчно му беше да се радва, че не му е студено.

Най-важното — той беше свободен.

Едва подир стъпването си на брега Уинтроу бе осъзнал същинската степен, в която принудителният престой на кораба го бе потискал. Още преди да се е отърсил от солени капки и да е надянал свещеническата роба, сърцето му бе ликувало. Свободен! Много дни път го деляха от манастира; той нямаше представа как ще стигне там, но бе уверен, че ще успее. Важното беше, че животът отново му принадлежи. Сърцето му имаше повече от едно основание да ликува: той бе приел предизвикателството си. Успехът далеч не беше гарантиран, имаше вероятност отново да го заловят или да се натъкне на някаква друга злина по пътя си, ала той бе приел силата на Са и бе действал. Каквото и да му се случеше впоследствие, Уинтроу можеше с увереност да заяви едно: че не е страхливец.

Най-сетне той бе доказал това пред себе си.

Град Джамаилия беше далеч по-голям от всички други населени места, посещавани от Уинтроу през живота му, и тази мащабност го стряскаше. От кораба той се бе съсредоточавал върху блестящите бели кули и куполи на двора на сатрапа над града. Димът на Топлата река бе изглеждал само като незначителна ивица в нозете на това възвисено величие. Ала сега юношата получаваше възможност да разгледа столицата от не толкова централните ѝ части. Пристанището бе също тъй мръсно и потиснато като онова в Крес. И много по-обширно. Дори най-голямата мръсотия в Бингтаун тук би изглеждала чиста. Непосредствено до кейовете се намираха търговските складове и сградите на доставчиците, а над тях започваше цял квартал на града, посветен единствено на бардаци, вертепи, магазини за наркотици и долнопробни пансиони. Единствените постоянни жители на този отрязък бяха свитите просяци, които спяха в сянката на праговете или в импровизирани постройки, притискани от стените на отделните сгради. Самите улици почти не отстъпваха по мръсотия на пресечките. Тук имаше канализация, може би някога функционирала, но днес преливаща в зловонни и гъсти локви, чийто цвят сам по себе си бе достатъчен, за да отврати окото. Лесно се различаваха местата, където са били изхвърляни нощни гърнета. Един по-топъл ден би породил още по-силно зловоние, подкрепено с облаци мухи. Ето, каза си Уинтроу, докато заобикаляше една кафяво-зелена локва, още една причина за благодарност към хладината.

Толкова рано сутринта тази част на града още спеше. Изглежда животът на нейните обитатели не беше особено вълнуващ и не ги предразполагаше към ранно ставане. Уинтроу подозираше, че нощем тези улици изглеждат по съвсем друг начин. Ала в този момент те бяха пусти, застинали, със залостени врати и с пристегнати кепенци. Юношата хвърли един бърз поглед към просветляващото небе и ускори крачка. Не след дълго на борда на кораба щяха да забележат отсъствието му. Той искаше да се е отдалечил от пристанището, когато този момент настъпеше. Интересно колко ли енергия щеше да вложи баща му в търсенето? Вероятно съвсем малка част от своите собствени усилия; той ценеше Уинтроу единствено като средство за поддържането на настроението на кораба.

Вивачия.

Дори мисленото изричане на името ѝ стоварваше пестника на глуха болка върху неговата душа. Как бе могъл да я изостави? Бе се наложило; той не можеше да продължава да живее по такъв начин. И все пак, как бе могъл да стори това? Уинтроу се чувстваше раздвоен, изправен срещу самия себе си. Да се наслади на свободата си му пречеше таящото се чувство на самота. На кого принадлежеше тази самота — на нея или на него — момчето не можеше да определи. Ако бе съществувал начин да избяга с все кораба, той би го сторил. Колкото и глупаво да звучеше това, би го сторил. Той трябваше да бъде свободен. Тя знаеше това. Тя трябваше да осъзнава наложителността от заминаването му.

А той я беше оставил в плен.

Тази вътрешна борба продължаваше да съпровожда крачките му. Защо го спохождаха подобни чувства? Тя не беше негова съпруга или любима. Тя дори не беше човек. Връзката, споделяна от двама им, им беше наложена — от обстоятелствата и от тираничността на баща му. Нищо повече. Тя щеше да разбере. И да му прости.

Едновременно с тази мисъл юношата осъзна, че възнамерява да се върне при нея. Не днес, не утре, но някой ден. Щеше да дойде време, някъде в неопределеното бъдеще, може би когато баща му се е отказал и е върнал кораба на Алтея, когато за Уинтроу щеше да бъде безопасно да се появи отново. Тогава той щеше да бъде жрец, а тя щеше да е привикнала към някой друг представител на семейство Вестрит, най-вероятно Алтея, а може би Силдин или Малта. След като Уинтроу и корабът бяха водили пълноценен и самостоятелен живот, срещата им щеше да бъде тъй радостна. Тогава корабът щеше да признае, че някогашната постъпка на Уинтроу е била разумна. По онова време и двамата щяха да са натрупали мъдрост.

Съвестта му неочаквано се обади. Дали той не запазваше това си намерение да се върне единствено като начин да предотврати угризенията? Дали това не показваше, че той не е изцяло уверен в правотата на днешната си постъпка? Но подобно нещо не можеше да бъде възможно. Та нали той се връщаше обратно към жреческия живот, в съответствие с обещанията, сключени още преди години. Как можеше това да е неправилно? Уинтроу поклати глава, сам удивен от себе си, и продължи да крачи.

Той реши, че няма да навлиза в горната част на града. Баща му щеше да очаква именно това от него — жреците в храма на сатрапа бяха очевадна цел. Беше повече от ясно, че капитанът ще подеме търсенето именно от това място. Юношата копнееше да подири укритие в храма на Са, защото бе уверен, че свещениците нямаше да го отпратят. Те дори можеха да му помогнат да се върне в манастира си, макар че сам Уинтроу не би се осмелил да иска това от тях. Не, той нямаше да се обръща към тях дори с молба за приют; нямаше намерение да докара след себе си Кайл и грубите му настоявания за връщане на беглеца. Някога неприкосновеността на столичния храм би защитила дори един убиец. Ала щом човек видеше развалата, плъзнала из периферните части на Джамаилия, то той започваше да се съмнява, че духовността бива почитана по някогашния начин. Нямаше никакъв смисъл Уинтроу да остава в града. Не, той веднага щеше да подеме дългото си пътуване през сатрапството, за да достигне манастира, своя дом.

Мисълта за този продължителен път трябваше да го смущава. Ала юношата чувстваше единствено възторг, че най-сетне е поел по него.

По-рано той никога не би повярвал, че столицата на едноименна Джамаилия би приютявала бедняшки квартал, още по-малко, че въпросният квартал ще заема по-голямата част от града. Точно сега Уинтроу минаваше край място, опустошено от пожар. Най-малко петнадесет сгради бяха намерили края си сред пламъците; по много от околните постройки личаха потъмнели петна. Отломките не бяха разчистени — влажната пепел излъчваше отвратителна миризма. Улицата се превърна в диря, виеща се сред отломки и въглен. Тази гледка бе смущаваща и даде основание на юношата да се замисли за всички онези неща, които бе чувал за настоящия сатрап. Ако ленивото сибаритство на настоящия владетел действително съответстваше на слуховете, то отрупаните с боклуци улици и преливащите отходни канали преставаха да бъдат мистерия — парите можеха да бъдат харчени само по веднъж. Най-вероятно данъците, които биха отишли за поправяне на тръбите и за заплати на нощни пазачи, в действителност бяха заплатили за изтънчените удоволствия на сатрапа. Това би обяснило всеобщата немара, ясно доловима още от самото пристанище. Първият признак за развалата изчакваше още там: патрулните галери, поклащащи се край кея, имаха тъй унил вид: впечатление, породено от олющената бяла боя на корпусите им, обрасла с налепи. Този искрящ цвят, символизиращ службата им към сатрапа, в днешно време бе оставен да гние в пристанището. Нищо чудно, че пиратите обхождаха вътрешните води с такова самодоволно спокойствие.

Град Джамаилия, най-великият град в света, сърцевина на цялата цивилизация, бе започнал да се разлага. През целия си живот Уинтроу бе слушал легенди за тази столица, за чутовната ѝ архитектура и удивителните градини, за величествените булеварди, храмове и бани. Не само дворецът на сатрапа, а много от обществените сгради разполагаха със собствен водопровод. Точно докато си припомняше това, юношата трябваше да заобиколи поредната преливаща канавка. Щом тук беше толкова затлачено, как ли щяха да изглеждат другите части на града? Може би в центъра, сред големите булеварди, състоянието щеше да е по-добро. Но Уинтроу нямаше да узнае това. Не и ако искаше да избяга от баща си и преследвачите; които той изпратеше подире му.

Постепенно обстановката около него наистина започна да се подобрява. Наоколо започваха да се мяркат първите продавачи на кифли, пушена риба и сирене, от чието примамливо ухание на младия жрец му потекоха лиги. Врати започваха да се отварят; жителите излизаха, за да отворят кепенците на прозорците си и да разкрият витрини за купувачите на новия ден. И улиците се изпълваха, товарни колички и минувачи. Уинтроу се отърси от предизвиканото от бедността униние. В тъй многолюден град баща му никога нямаше да го намери.

Вивачия оставаше загледана в белите стени и кули на Джамаилия. Според часовете не беше изминало дълго време от заминаването на Уинтроу. Ала на нея се струваше, че цели поколения са се сменили от мига, в който той се бе спуснал по котвеното въже и бе отплувал към брега. Останалите кораби бяха попречили на опита ѝ да го проследи. Тя дори не можеше с абсолютна сигурност да заяви, че момчето е достигнало брега благополучно. Само преди един ден тя би настояла, че веднага би усетила, ако нещо му се случи. Ала и само преди ден тя би била готова да се закълне, че познава Уинтроу по-добре от самата себе си. И че той никога не би я изоставил просто така. Като каква глупачка се бе проявила…

— Трябва да знаеш кога е избягал! Защо не си вдигнала тревога? Къде отиде той?

Дървесина, каза си тя. Аз не съм нищо повече от дървесина. Дървесината не чува, на дървесината не ѝ се налага да отговаря.

Дървесината не трябваше да чувства.

Тя продължаваше да се взира в града. Някъде сред тези сгради крачеше Уинтроу. Освободен от баща си и от нея. Как бе успял да разкъса връзката им тъй лесно?

В следващия момент тя се усмихна горчиво. Може би това беше типично за рода Вестрит. Нима Алтея не бе я изоставила по същия начин?

— Отговори ми! — остро каза Кайл.

Торг тихо заговори към своя капитан:

— Страшно съжалявам, сър. Трябваше да наблюдавам момчето по-зорко. Но кой би могъл да предположи подобно нещо? Защо му е да бяга след всичко онова, което вие направихте за него и тепърва възнамерявахте да му дадете? Аз подобна неблагодарност не мога да разбера. За един баща сигурно е ужасно трудно.

Думите бяха изречени под формата на привидна утеха, но Вивачия усещаше, че всяка следваща дума от Торговото състрадание само усилва гнева, който Кайл изпитваше към сина си. И към нея.

— Къде избяга той и кога? Отговаряй, като те питат! — кресна Кайл, приведен над парапета. Той се осмели да сграбчи няколко кичура от косата ѝ и да ги извие.

Вивачия реагира с бързината на стрелваща се змия. Разтворената ѝ длан го блъсна назад, както човек прогонва досадна котка. Капитанът тежко се стовари върху палубата, втрещен от ужас. Торг побягна, като в страха си се препъна. Но и на четири крака той пак продължи бягството си, крещейки:

— Гантри! Гантри, ела тук!

— Бъди проклет, Кайл Хейвън — с тихо ожесточение промълви Вивачия. Дори самата тя не знаеше на какво се дължи тонът ѝ. Или откъде извираха думите. — Дано изгниеш в най-тъмната дълбина. Един след друг ти прогони най-близките ми хора. Ти зае мястото на моя капитан. Ти прогони дъщеря му, моя спътничка в дните на сън. А сега и собственият ти син подири спасение от твоята тирания, оставяйки ме сама. Бъди проклет.

Кайл се надигна бавно, вцепенен от гняв.

— Горчиво ще съжаляваш за… — поде той с глас, треперещ от гняв и страх. Безумният ѝ смях не му позволи да се доизкаже.

— Нима? И с какво би могъл да ме заплашиш, за да ми причиниш по-голяма от настоящата ми мъка? Нима съществува болка, която да е по-мъчителна от раздялата със собственото ми сродство? Ти си нищожество, Кайл Хейвън. И аз не ти дължа нищо. Ти няма да получиш нищичко от мен.

— Сър — повика го предпазливият глас на Гантри. Той бе застанал на средната палуба, на безопасно разстояние и от капитана, и от фигурата. Торг надничаше зад него, едновременно сепнат и доволен от развиващия се конфликт. Самият първи помощник стоеше изправен, ала смуглото му лице бе пребледняло. — С най-голямо уважение, съветвам ви да се отдръпнете. В този момент ние трябва да съсредоточим усилията си върху търсенето на момчето, преди то да е успяло да се отдалечи и да се скрие. То няма нито пари, нито приятели в града, при които да се укрие. Трябва да слезем в столицата, да съобщим, че го търсим. И да предложим награда. Сегашният живот в града е тежък. Много е вероятно срещу няколко златни монети да разполагаме с него още преди залез-слънце.

Кайл демонстративно се замисли над предложеното от Гантри. Вивачия знаеше, че той остава досами нея, неподвижен, за да изтъкне дързостта си. Освен това тя усещаше изостреното до крайност внимание, с което Торг наблюдаваше случващото се. Неговото свинско доволство я изпълваше с отвращение. Но пък това не я интересуваше. Кайл по никакъв начин не беше свързан с нея. Той беше едно нищожество.

Капитанът кимна към Гантри, но погледът му не се отделяше от нея.

— Предложението ти звучи разумно. Нека всички моряци, които са получили разрешение да слязат на брега, да съобщят, че ще заплатим една златна монета на онзи, който ни доведе момчето невредимо. Половин златна монета за всякакво друго състояние. И един сребърник за съвет, който ни помогне да го заловим сами. — Кайл замълча. — Ние с Торг отиваме на пазара за роби. Бягството на проклетия глупак ми изяде началото на сутринта. Най-добрата стока вече ще е разпродадена. Щях да съм закупил цял трюм певци и музиканти, ако бях отишъл навреме. Имаш ли представа колко плащат в Калсид за един артист?

По горчилката в гласа му човек можеше да остане с впечатление, че самият Гантри е бил причината за този провал. С отвратено тръсване на глава Кайл продължи:

— Ти ще останеш тук и ще надзираваш работата по пригодяването на трюма. С него трябва да се приключи колкото се може по-скоро, защото възнамерявам да отплаваме веднага щом се сдобием с товара и с момчето.

Гантри кимаше в отговор, ала на няколко пъти Вивачия усети погледа му върху себе си. Тя се извърна, за да може да се взира хладно и към тримата мъже. Кайл отказваше да я поглежда в очите; само смутеният взор на първия помощник ги докосна веднъж. Той придружи този миг с някакъв незначителен жест, със сигурност предназначен за нея, който обаче Вивачия не можа да разчете. Кайл и Торг слязоха в трюма, а след известно време напуснаха кораба. И двамата изобщо нямаше да ѝ липсват. Погледът ѝ отново се насочи към белия град, обгърнат в почти незабележимите дипли на Топлата река. Град, обгърнат от облак. Тя не бе сигурна в чувствата си: дали се надяваше Уинтроу да бъде намерен и довлечен обратно при нея, или разчиташе, че той ще успее да избяга от баща си и да намери щастието си? Тя си припомни онази надежда, уверявала я, че той ще се върне доброволно. Сега тази увереност ѝ се струваше детинска и абсурдна.

— Корабе? Вивачия?

Гантри не бе стъпил на предната палуба. Той стоеше на стълбицата и тихо я зовеше.

— Не е нужно да се страхуваш от мен — мрачно му каза тя. Гантри беше един от моряците на Кайл, но беше добър човек. И Вивачия изпитваше някакъв срам от страха му.

— Само исках да те попитам… Има ли нещо, което бих могъл да направя за теб?… За да те успокоя?

Да я успокои.

— Не — лаконично отвърна тя. — Няма какво да сториш. Освен ако не започнеш бунт.

Вивачия раздвижи устни в подобие на усмивка, за да му покаже, че не е била сериозна в искането си, поне не за момента.

— Не бих могъл да сторя това — каза той бавно. — Но ако има нещо, от което се нуждаеш, само кажи.

— Дървото не изпитва нужди.

Той се отдалечи също тъй тихо, както беше дошъл. Не след дълго на негово място изникна Финдоу, който приседна на ръба на предната палуба и започна да свири на цигулката си. Този път той не прибягна до онези веселяшки звуци, с които се стараеше да облекчава другарите си на кабестана. Не, той свиреше успокояващи мелодии, в които се долавяше тъга. Тази музика отговаряше на настроението ѝ; сред звуците на четирите струни Вивачия можа да чуе ехото на собствената си меланхолия. Необичайно, това я накара да се почувства по-добре. Тя се взираше в града, а по бузите ѝ се стичаха солени сълзи. Първите ѝ сълзи. До този момент бе смятала, че този процес е болезнен, ала ето че той също облекчаваше ужасния гнет.

Тя усещаше моряците, работещи дълбоко в утробата ѝ. В нейните греди се впиваха свредла, последвани от навиването на масивни халки. Вериги биваха отмервани и прикрепяни към преградите. Освен това натоварването ѝ беше започнало: вода, сухари и още вериги. За робите.

Роби. Вивачия безмълвно изрече думата. Уинтроу бе смятал, че робството е една от най-големите злини, съществуващи на света, ала от неговото обяснение тя не бе съумяла да открие разликата между живота на един роб и битието на един моряк. На нея се струваше, че и двамата са собственост на даден господар, който ги принуждава да работят по прищявка. Моряците не притежаваха почти никакъв контрол над живота си. С какво животът на един роб беше по-лош? Не, тя не можеше да разбере разликата. Може би точно по тази причина Уинтроу я беше изоставил с такава лекота: защото тя беше глупава. И защото тя не беше човешко същество. Очите ѝ отново се изпълниха със сълзи. И Вивачия, робският кораб, заплака.

Още преди да са видели самия кораб, Соркор го обяви за робовладелски, посочвайки дължината на мачтите за свой аргумент. Върховете им се виждаха през дърветата на острова, който Мариета заобикаляше.

— Те имат толкова платна, за да докарат товара си пресен — обясни той, натъртил последната дума. Но веднага подир това лицето му се озари и той усмихнато погледна Кенит. — А може би търговците на роби започват да осъзнават, че има от какво да се страхуват. Е, ако щат и долните си ризи да окачат на платната, пак няма да ни избягат. Ако се насочим сега, ще сме се приближили веднага щом те заобиколят.

Кенит поклати глава.

— Тук плитчините са каменисти. — Той се замисли за момент. — Вдигнете Търговски флаг и спуснете шамандури, за да изглеждаме натоварени. Ще се превърнем в безобиден товарен съд. Няма да се приближаваме, докато те не поемат в Рикертовия канал. Край него има един подходящ участък с песъчливи плитчини. Така, ако се наложи да ги изтикаме на брега, няма да ги пробием.

— Разбрано, сър. — Соркор прочисти гърло. Кенит не можа да види към кого са насочени следващите му думи. — Завземането на робски кораб е кървава гледка. Освен това след робските кораби винаги се влачат змии, а начинът, по който тези гадини се хранят, не е подходящ за една жена. Съветвам ви да се оттеглите в каютата си за предстоящата битка.

Капитанът погледна през рамото си и видя Ета. Вече започваше да му се струва, че при всяко негово идване на палубата тя неизменно изниква зад него. Това беше смущаващо, но Кенит бе решил, че подминаването е най-добрият начин да се справи с тази досада. Във всеки случай го забавляваше почтителността, с която Соркор се обръщаше към една обикновена курва; забавляваше го и как помощникът му си внушаваше, че подобна жена не би могла да понесе едно кръвопролитие.

Ета, нито развеселена, нито поласкана, го наблюдаваше с необичайно искрящи очи, а страните ѝ бяха поруменели. И тоалетът ѝ бе необичаен — тя носеше риза от небесносин памук, тъмни вълнени панталони и къса вълнена куртка. Освен това тя носеше черни ботуши до коленете, излъскани до блясък. Те пък откъде ли се бяха взели? (Преди няколко нощи тя бе споменала, че е играла на комар с неколцина от екипажа, явно това обясняваше произхода.) От косата ѝ се виждаше само един кичур; остатъкът бе скрит под ярка кърпа. В този си вид Ета лесно можеше да бъде сбъркана с някой уличен хулиган. Пък и начинът, по който тя се озъби на Соркор, определено съвпадаше със стила ѝ.

— Мисля, че дамата и сама би могла да прецени кога гледката е прекалено безвкусна за нея — сухо отбеляза Кенит.

Ета лукаво се подсмихна и изтъкна:

— След като се наслаждавам на капитан Кенит през нощта, денем няма от какво да се страхувам.

Лицето на Соркор се изчерви, което още повече подчерта бледнината на белезите му. Но Ета вече не гледаше към него, а към Кенит, за да подири някакъв признак на одобрение. Капитанът опита да запази безизразността си, ала не успя. Наистина му беше приятно да види как първият помощник се смущава от похвалите на неговата любовница. По тази причина той си позволи да се усмихне едва забележимо. Едва забележимо, но достатъчно: Ета видя. И ноздрите на отметнатата ѝ глава се разшириха. Същинска тигрица на верига.

Соркор им обърна гръб и започна да крещи към хората си:

— Хайде, момчета, започваме маскарада.

Моряците се отзоваха. Кенитовият Гарванов стяг бе свален и заменен с едно Търговско знаме, отдавна задигнато от разбил се товарен съд. Бяха спуснати и плаващите котви. Подир това почти целият екипаж се прибра в трюма, а онези, които останаха на палубата, бяха скрили оръжията си. Сега Мариета напредваше с бавната предпазливост на търговски съд. И когато робският кораб заобиколи носа и изникна изцяло пред тях, ясно можеше да се види, че настигането му не би представлявало проблем.

Небрежният му оглед потвърди впечатленията на Соркор: и трите мачти на съда бяха по-високи от обичайното, за да приютят повече платна. На палубата бе издигнат временен заслон за екипажа — очевидно вонята на претъпкания кораб се бе превърнала в непоносима за обслужващите го моряци. Веднага личеше, че този съд (Сикерна, както обявяваше надписът върху кърмата) е превозвал роби с години. Позлатата отдавна се бе изтрила от красящата го дърворезба, а потъмнели продълговати петна свидетелстваха за невъзмутимо изхвърляни фекалии.

Очаквано, една тлъста жълто-зелена змия лениво следваше кораба: угоен люспест талисман. По пълнотата на това създание можеше да се съди, че значителна част от товара на Сикерна се е озовала в търбуха му.

Кенит съсредоточи наблюдението си върху палубите на кораба пред тях. Там имаше много повече хора от очакваното. Може би прекупвачите на роби бяха започнали да плащат на наемници, за да се защитават? Тази идея го накара да се навъси. Но Мариета бавно стопяваше разстоянието между двата съда и с това приближаване предостави на капитана си възможност да отпусне вежди. Хората, отрупали палубата, не бяха никакви наемници, а чисто и просто роби. Зимният вятър развяваше парцаливите им одежди. Робите трепереха, но не свободата им на движение бе ограничена. Явно капитанът бе извел част от товара си на свеж въздух. Но защо? Кенит никога не бе срещал търговец на роби, който да проявява прекомерна загриженост към пренасяното. Дали това извеждане не целеше да ги изолира от някаква зараза в трюма?

Заради скъсеното разстояние вятърът бе започнал да довява познатата миризма. Кенит извади парфюмирана с лавандула кърпичка и я притисна към лицето си, за да се предпази от миазмите.

— Соркор! Ела за момент — повика той.

Заместникът му се отзова почти мигновено.

— Слушам ви, капитане?

— Този път възнамерявам лично да поведа абордажа. Кажи на хората, че искам най-малко трима от екипажа да бъдат запазени живи, за предпочитане офицери. Бих искал да им задам някой и друг въпрос, преди да ги хвърлим на змиите.

— Ще им предам, сър. Но няма да бъде лесно да ги удържа.

— Уверен съм, че ще се справиш — отбеляза Кенит с глас, недвусмислено изтъкващ последиците от неподчинение.

— Тъй вярно, сър.

И Соркор отиде да предаде нарежданията му на останалите — на моряците на палубата и укриващите се в трюма.

Ета изчака той да се отдалечи, преди да попита:

— Защо ще се излагаш на такъв риск?

— Риск? — След кратък размисъл Кенит запита на свой ред: — Защо се интересуваш? Боиш се какво ще ти се случи, ако бъда убит?

Тя стисна устни и се извърна.

— Да, боя се — тихо каза Ета. — Но не по този начин.

Двата кораба вече се намираха достатъчно близо, за да чуват виковете си. Капитанът на Сикерна се възползва от това, за да се обърне към тях:

— Назад! — изрева той. — Знаем кои сте, под каквото и знаме да се криете!

Кенит и Соркор се спогледаха. Първият сви рамене:

— Дотук с маскарада ни.

— Всички на палубата! — жизнерадостно извика Соркор. — Издърпайте котвите.

Палубите на Мариета закънтяха от нетърпеливи нозе. Пиратите се струпаха край борда, подготвили лъкове и куки. А Кенит повдигна шепи към устата си.

— Даваме ви възможност да се предадете — великодушно предложи той. Вече нищо не удържаше Мариета да се доближи досами плячката си.

Крясъкът на другия капитан не беше насочен в отговор, а към собствения му екипаж. Шестима мъжаги сграбчиха котва, оставена на палубата, и я тласнаха извън борда. Това действие бе придружено от писъци. А самата котва се оказа последвана от неколцина роби, завързани за нейното въже. Бързината на тяхното изчезване създаде лъжливото впечатление за припрян скок. Повлечени от тежестта на метала, те потънаха мигновено, превръщайки крясъците си в низ мехурчета. Соркор се бе втренчил шокирано. Дори Кенит трябваше да признае, че е впечатлен от безскрупулността на своя колега.

— Това бяха петима роби! — изрева капитанът на Сикерна. — Отдръпнете се! Към следващата котва са привързани двадесетима!

— Най-вероятно болните, които така или иначе не биха преживели цялото пътуване — предположи Кенит. Откъм другия кораб долитаха гласове, някои умоляващи, други ужасени или гневни.

— Са всемилостиви, какво ще правим? — прошепна Соркор. — Клетите!

— Във всеки случай няма да отстъпваме — тихо каза Кенит. И отново се обърна към другия съд. — Сикерна, ако и тези роби се озоват зад борда, всички вие ще умрете.

Другият капитан отметна глава и се засмя от сърце. Мощният му хохот ясно достигна до тях.

— Сякаш иначе бихте пощадили някого от нас! Отдръпни се, пирате, или тези двадесетимата ще умрат.

Кенит погледна към измъченото лице на първия си помощник и сви рамене.

— Продължаваме напред! Пригответе абордажните куки! — заповяда той. Хората му се подчиниха. Те не можаха да зърнат колебанието в очите на Соркор, но до един чуха писъците на двете десетици обречени. Тази котва отнесе част от парапета на Сикерна.

— Капитане… — невярващо простена Соркор. Лицето му беше пребледняло от ужас.

— Колко резервни котви ще имат на борда — отвърна Кенит, който се готвеше да поведе щурма. През рамо той додаде: — Ти беше този, който веднъж ми каза, че би предпочел смъртта пред робството. Да се надяваме, че това предпочитание е по-разпространено!

Неговите пирати вече бяха изстреляли куки и придърпваха корабите по-близо един до друг. Онези от тях с лъкове поддържаха непрестанен обстрел, за да не позволяват на моряците от Сикерна да откачат куките и да ги хвърлят във водата. Екипажът на Мариета превъзхождаше трикратно по численост противниците си. Последните разполагаха с добро въоръжение, ала не умееха да го използват.

Кенит изтегли меча си и скочи на другия кораб. Още при приземяването си той изрита в корема един от вражеските моряци, прострелян в рамото, който неумело държеше лък. Онзи рухна, а един от хората на Кенит — по примера на своя капитан екипажът нахлуваше на абордаж — го наръга.

— Запазете трима! — гневно извика Кенит. Тъй като никой друг не го нападна, той тръгна да търси капитана на Сикерна.

Откри го от другата страна на кораба. Там капитанът, заместникът му и двама моряци трескаво се опитваха да спуснат лодката. Тя, готова да заплава, се поклащаше над водата, ала един от освобождаващите механизми бе заял. Кенит поклати глава: целият кораб беше прогнил от мръсотия. Местният екипаж дори не си правеше труда да поддържа палубата чиста; една заяла макара не беше изненада за никого.

— Напред! — усмихнато изкрещя Кенит.

— Не се приближавай — предупреди го капитанът на Сикерна, повдигайки малък арбалет.

Кенит изгуби досегашното си уважение към него. Този мъж бе изглеждал далеч по-впечатляващо, когато бе прибягвал до действия, а не до заплахи.

В този момент от водата изникна виещият се врат на змията. Ето причината капитанът да не изстреля болта си веднага: изглежда той се затрудняваше да определи източника на най-голямата заплаха.

Между челюстите на създанието стърчеше трупът на окован роб. Оковата все още стискаше крак и ръка; другата верига се поклащаше свободна. Змията тръсна глава, намествайки хапката. Окованата част на крайниците се отдели от тялото и потъна във водата, а чудовището погълна остатъка наведнъж, при което отново тръсна глава. Подир това то погледна с интерес четиримата в лодката. Един от моряците извика ужасено. Капитанът насочи арбалета си към огромните очи на съществото.

В мига, в който върхът на болта вече не сочеше гръдта му, Кенит скочи напред и допря острието на меча си до едно от въжетата на лодката.

— Хвърли оръжието и се върни обратно на борда — заповяда пиратът. — Иначе отиваш право в търбуха на змията.

Онзи заплю Кенит и невъзмутимо изстреля болта в едно от зелените очи. Арбалетната стрела потъна изцяло, врязвайки се в мозъка на чудовището. Кенит предположи, че това далеч не е първата змия, която колегата му прострелваше. Създанието започна да се гърчи и мята, а капитанът на Сикерна изтегли ножа си и започна да сече нишките на въжето точно над скобата, която го прикрепваше към лодката.

— Змиите са за предпочитане пред пиратите! — изкрещя той към Кенит. Все още трептящата змия потъваше. — Родел, прережи въжето от твоята страна!

Ала Родел не споделяше възгледите на своя капитан. С вик на отчаяние ужасеният моряк скочи обратно на палубата. Кенит го обезвреди с една рана в крака, след което отново се съсредоточи върху лодката, без да обръща внимание на опитите му да спре кръвта.

С една дълга крачка пиратът се озова в поклащащата се лодка, за да допре върха на меча си до шията на капитана.

— Връщай се — усмихнато каза той. — Или ще умреш на борда на спасителната си лодка.

Заялата макара неочаквано се освободи. Единият край на увисналата лодка се спусна рязко, за да изсипе съдържанието си в морето. Кенит, ловък като котка и също тъй късметлия, успя да отскочи. Едната му ръка се вкопчи в парапета на Сикерна, последвана и от другата. Той вече се издърпваше към палубата, когато змийската глава изникна от водата, за да го погледне. Унищоженото око бавно се разтичаше. То бе обърнато към тримата, паднали във водата, а Кенит се намираше право пред здравото око, увиснал досущ като примамка. Пиратът трескаво премести единия си крак отвъд парапета. Около другия, все още висящия, се сключиха челюстите на змията — като дресирано животно, посягащо към лакомство.

Болката стегна крайника му в нажежена окова, така че Кенит не можа да не изкрещи. В следващия миг агонията го напусна. Омайно обезчувствяваща хладина я прогони, тъй както горещата вода прогонва студа. Тази безчувственост, това облекчаващо отсъствие на болка започна да се разлива по тялото му. Не само кракът му се отпускаше; приятната умора превърна крясъка му в стон.

— Не! — изпищя курвата и се хвърли към него. Изглежда тя бе наблюдавала от борда на Мариета.

Никой не ѝ попречи на прекачването ѝ: палубата бе изпразнена заради поредната поява на змията. В ръката на Ета блестеше някакво оръжие, което тя бе грабнала в устрема си — абордажна брадва, а може би кухненски сатър.

Втурналата се жена не спираше да залива змията с обиди и заплахи. Змията, която започваше да повдига Кенит. Някакъв рефлекс го накара да се вкопчи в парапета с цялата си сила. От въпросната сила не му оставаше много: отровата, вляла се в кръвта му, действаше бързо. Когато Ета го сграбчи в обятията си, прегърнали и част от парапета, Кенит почти не усети допира ѝ.

— Пусни го! — пищеше Ета към змията. — Веднага да го пуснеш, гаден морски червей! Слузно черво! Пусни го!

Ранената змия продължаваше да дърпа ботуша му. Ета решително дърпаше в противоположната посока. Тя се оказваше по-силна от очакваното, защото змията трябваше да впие зъби по-дълбоко — нещо, което пиратът по-скоро видя, отколкото почувства. Чудовищните зъби се впиваха сред плът и мускул. Той зърна оголената си кост, чудато оцветена от разяждащото действие на змийската лига. Създанието започна да извива глава, готвейки се да я тръсне по начин, който щеше да откъсне или крака, или целия вкопчен Кенит. Ридаещата Ета повдигна оръжието си.

— Проклета да си! — изкрещя тя. — Проклета, проклета, проклета!

И острието ѝ полетя, но не по начина, очакван от Кенит. Ета не насочи удара си към дебелите люспи, покриващи муцуната. Вместо това металът се стовари върху разядената му кост. Тя отряза крака точно над най-външната редица зъби. Кенит получи възможността да види как от разкъсания му чукан бликва кръв. Жената трескаво го издърпа назад, като се оттласкваше от палубата. Той слабо дочу удивените викове на хората си, сред които змията повдигаше главата си още по-високо, преди рязко да се отпусне обратно в морето, отпусната. Тя се бе отпуснала завинаги. Отнасяйки със себе си крака, който Ета ѝ беше дала.

— Защо направи това? — промълви замаяният Кенит. — Какво съм ти сторил, та трябваше да ми отрежеш крака?

Сред риданията ѝ, примесени с нежни думи, той изгуби съзнание.

Пазарът на роби вонеше.

Никога през живота си Уинтроу не беше усещал подобна воня. Може би миризмата на смърт и зараза, излъчвана от себеподобни, се струваше най-противна на човека. Какво щастие, че той нямаше да се задържа тук. Изникналото отвращение произтичаше от самата му същина. Навсякъде край себе си той съзираше мъка, ала дори състраданието и гнева му бяха надвити от отвращението.

И колкото и да бързаше, той все не успяваше да остави зад себе си тази част от града.

По-рано той бе виждал затворени животни, дори и животни, подготвяни за заколение. Само че те бяха посрещали всичко това с тъпоумно неразбиране, продължаващи да преживят и лениво да размахват опашки. За животните стигаха обикновени ограждения, не бяха нужни непосилни окови. И друга разлика имаше: скотовете не ридаеха и не изплакваха мъката си.

— Не мога да ви помогна. Не мога да ви помогна — повтаряше си Уинтроу. И това беше истина. Той не можеше да стори нищо за тях. И споделяше тяхното безсилие за отстраняването на оковите. А дори и да успееше да ги освободи, какво щеше да стане после? Юношата не беше способен да заличи татуировките от лицата им, не можеше да спомогне за бягството им. Макар всеки от тях да беше сполетян от зла съдба, щеше да бъде най-добре да бъде оставен да я изживее. Някои от тях щяха да се сдобият със свобода и щастие по-късно. Тази крайност на мъката не можеше да продължава вечно.

Сякаш в съгласие с тази мисъл край него мина човек, който тласкаше ръчна количка. Трите трупа, отпочиващи в нея, бяха измършавели, ала въпреки това мъжът я тласкаше с мъка. Подире му крачеше жена, която ридаеше неутешимо.

— Моля ви — настояваше тя. — Позволете ми да взема тялото му. За вас е все едно. Поне ми позволете да погреба сина си. Моля ви.

Но количкарят продължаваше пътя си, без да ѝ обръща внимание. Никой сред претъпканата улица не ѝ обръщаше внимание.

Уинтроу остана загледан след тях. Може би тя беше луда, нейният син изобщо не се намираше в количката и работникът го знаеше. А може би ненормалните бяха всички онези, които току-що бяха зърнали покрусена от скръб майка да моли за останките на сина си, а бяха отминали. Самият Уинтроу също не правеше изключение. Нима тъй бързо той бе престанал да придава значение на чуждата болка? Той повдигна очи от земята и отново се вгледа в сцената, която го заобикаляше.

В светлината на скорошните му размисли гледката придоби съвсем нов смисъл. В средата на улицата крачеха хора, хванати под ръка, и с нищо не показваха, че намират този пазар за по-различен от всеки друг. Те обсъждаха оттенъка на кожата, възрастта и пола със същия тон, с който биха преценявали покупката си при месаря. Ала стоките, за които те се пазаряха, бяха човеци. Тук се предлагаха цели върволици (за продажба поединично или накуп), предназначени за общ труд. В един ъгъл татуировчик предлагаше услугите си. Той се бе разположил удобно на стола си, край подплатено с кожа менгеме и огромен каменен блок с халка. Срещу разумна цена, гласеше обявата, всеки можеше да бележи собственичеството си над новата си покупка. Момчето, ангажирано с този напев, бе приковано към халката. То носеше единствено набедрена препаска, въпреки зимния хлад — за да се виждат татуировките, покриващи тялото му: неговият господар се беше упражнявал върху него за демонстрация на умението си. И вашият роб би могъл да получи татуировка, и то на много изгодна цена.

Търсещият по-опитни, специализирани роби трябваше да се отправи към някоя от постройките, украсена със символа на съответния занаят. Уинтроу видя емблема, обещаваща дърводелци и зидари, друга за шивачки и кроячки, за музиканти и танцьори. Хора от всякакви професии задлъжняваха, тъй че човек можеше да се сдобие с роб от всякаква специалност — и калайджия, и крояч, и моряк, и войник. Наставници, бавачки, писари, чиновници. Защо да плащаш заплата, след като просто можеш да купиш? Това беше философията, преобладаваща тук, на пазара за роби. Но как можеше онези, които идваха тук да пазаруват, да не съзират сходството между себе си и всички тези клетници? Никой тук не изглеждаше способен да осъзнае това. Имаше купувачи, притиснали дантелена носна кърпичка към лицето си — в техните очи, надничащи над скъпия плат, личеше единствено отвращение от миризмата. Без колебание те изискваха от някой роб да се изправи, да направи няколко крачки или да тича на място, за да могат да го огледат по-добре. За пълна инспекция на робините бяха предвидени специални покрити паравани.

Изглежда тукашните купувачи поддържаха мнението, че изпадналият във финансови затруднения престава да бъде техен събрат, а се превръща в парче месо.

Някои от робите изглеждаха далеч по-добре от най-измъчените. Това бяха робите, за които се искаше висока цена — образованите и талантливите. Малка част от тях дори изглеждаха горди от собствената си стойност: те не свеждаха глави в опит да крият татуировката си. Други, задраскани лица, както биваха определяни от търговците, носеха върху ликовете си различни татуировки, указващи принадлежност към различни господари. Тези бяха най-нежеланите роби, защото им се носеше репутация на избухливи и отмъстителни. Множеството им различни собственици свидетелстваха за това: добрият роб бива държан в същото домакинство. Безправният с повече от пет татуировки попадаше в тази категория. Тези хора биваха продавани почти на загуба; и получаваха най-грубото отношение.

Татуирането на лицата, някога смятано за варварски калсидски обичай, понастоящем се бе превърнало в нещо обичайно за Джамаилия. Тук методът не само бе приет, а и усъвършенстван — танцьорите и музикантите носеха малки татуировки, нанесени с бледо мастило: това улесняваше прикриването им, та да не бъде излишно смущавана тяхната публика. И макар все още да беше незаконно закупуването на робини за проституция, лицата на някои от предлаганите за продан бяха белязани със специфичен знак, който загатваше именно тази професия. Много пъти за Уинтроу беше по-лесно да се взира в самите татуировки, вместо в лицата на татуираните.

По време на подминаването на поредната върволица роби един от окованите умолително се обърна към него:

— Свети човече! Споделете благословията на Са с един умиращ!

Уинтроу се закова на място, защото не беше сигурен, че викът е бил насочен именно към него. Обадилият се роб бе пристъпил встрани от другарите си (доколкото позволяваше общата верига). Той не приличаше на човек, който би дирил благословията на Са: цялото му лице беше покрито с татуировки, които бяха плъзнали и по врата му. Мъжът не приличаше и на умиращ. Ребрата му действително стояха изпъкнали, а оковата на крака бе разранила кожата, ала извън това той изглеждаше жилав. Въпросният роб бе значително по-висок от Уинтроу, и много по-зрял — човек на средна възраст, понесъл множество белези от тежък труд. Въпреки това той имаше стойката на човек, успяващ да оцелява.

Юношата погледна към собственика на тези роби, който стоеше недалеч и разговаряше с един потенциален купувач. Дребният прекупвач улови погледа му за момент и се навъси недоволно, но не прекъсна разговора си и продължи да подмята къса палка.

— Вие не сте ли жрец? — настойчиво попита робът.

— Обучавам се за жрец — призна Уинтроу. — Още не съм ръкоположен. — По-решително той додаде: — Но съм готов да предложа утеха.

Момчето огледа окованите и, като се стараеше да не допуска подозрение в гласа си, попита:

— Кой се нуждае от благословия?

— Тя. — Мъжът се отдръпна встрани. Зад него бе приклекнала изтерзана робиня. Уинтроу забеляза, че останалите оковани се стараят да се струпат около нея, за да ѝ предложат топлината и прикритието на сбраните си тела. Тя беше млада, на не повече от двадесет, без видими наранявания. Тя беше единствената жена в синджира. Ръцете ѝ стояха сключени върху корема; брадичката се опираше в гърдите. Очите, които се повдигнаха към Уинтроу, бяха сини, ала бездушни. Кожата ѝ беше болнаво бледа, а русата ѝ коса бе подрязана късо. Роклята ѝ беше зацапана и кърпена. Над нея тя беше наметнала риза, най-вероятно принадлежала на мъжа, повикал Уинтроу.

Подобно на останалите от тази върволица, нейното лице също бе покрито с татуировки. Никакви наранявания не личаха по тялото ѝ. Освен това тя не изглеждаше слаба. Напротив, тя бе мускулеста, с широки рамене. Единствено болката върху лицето ѝ издаваше отсъствието на здраве.

— Какво те мъчи? — попита Уинтроу, като се приближи до нея. Една частица от съзнанието му подозираше, че робите се опитват да го подмамят достатъчно близо, за да го сграбчат и да го задържат като заложник. Ала никой от тях не изглеждаше агресивен. Напротив, робите край жената се постараха да се извърнат доколкото могат, за да ѝ предоставят поне това уединение.

— Кървя — тихо отвърна жената. — Откакто изгубих детето, кървенето не спира.

Уинтроу коленичи пред нея и докосна ръката ѝ. Робинята нямаше треска; кожата ѝ бе хладна. Той внимателно защипа кожата ѝ и установи, че плътта реагира пластично. Тази жена се нуждаеше от вода, бульон. От течности. У нея той усещаше единствено страдание и примирение. Тя вече бе приела смъртта.

— Кървенето след раждане е нормално. След помятане също. Скоро ще се оправиш.

Робинята поклати глава.

— Той ми даде прекалено силна доза, за да се отърве от детето. Една бременна жена не е подходяща за работа. Затова те ме принудиха да изгубя детето. Преди седмица. А аз все още кървя. И кръвта е яркочервена.

— Дори и това не означава смърт. Ти можеш да се оправиш. С подходящите грижи всяка жена…

Горчивият ѝ смях го прекъсна. Смразяващ беше този смях, който приличаше на писък.

— Вие говорите за жени, а аз съм робиня. Една жена не би умряла от това, но аз ще умра. — Тя въздъхна. — Дайте ми благословията на Са. Единствено това искам от вас. Моля ви.

Това беше моментът, в който Уинтроу осъзна пълната същина на робството. Той бе знаел, че това е противна практика; още от първите си дни в манастира бе усвоявал моралните аргументи против нея. Сега той получаваше възможност да види пред себе си пълното, неумолимо в логичната си последователност нейно проявление; да осъзнае практическата проява на тази злина. Това се съдържаше в примиреното отчаяние в гласа на младата жена. Тя не се бореше срещу господаря, който бе откраднал живота на детето ѝ. За неговата постъпка бившата майка говореше по начин, отъждествяващ делото му с намесата на някоя от природните сили, срещу които човек не би могъл да стори нищо. Жестокостта и злината му — на това тя не обръщаше внимание. Тя се съсредоточаваше единствено върху тяхната последица: кървенето, което не спираше и за което тя очакваше, че ще отнеме живота ѝ. Уинтроу оставаше загледан в нея. Нейното състояние не заплашваше живота ѝ. Юношата подозираше, че и тя самата осъзнава това. Ако тя получеше горещ бульон, възможност да отпочива и от онези билки, които се отразяваха благотворно на неуспелите родилки, тя със сигурност щеше да се възстанови, щеше да продължи да живее и да добие много други деца. Ала тя нямаше да оживее. Тя го знаеше. И останалите роби от върволицата също го знаеха. И Уинтроу беше почти сигурен. Това усещане приличаше на моментите, в които той бе притискал ръка към палубата и бе изчаквал ножа. Но ако той приемеше тази реалност, тя щеше да отреже част от него.

Юношата се надигна рязко, убеден, ала думите му бяха тихи.

— Чакай тук и не губи надежда. Аз ще отида до храма на Са, за да доведа помощ. Не е възможно господарят ти да не осъзнава, че без грижи ти ще умреш. — И момчето се усмихна горчиво. — В краен случай ще му напомним, че една жива робиня струва повече от една мъртва.

Повикалият го роб го погледна изумено.

— И каква помощ очаквате да получите от храма? Кучето си е куче, робът си е роб. В храма нито на кучетата, нито на робите предлагат утеха. Неговите жреци възхваляват Са с химните си, ама играят по свирката на сатрапа. А онзи човек там не е нашият господар, той просто получава процент от онова, което заработим всеки ден. Пак от тези пари той ни храни и осигурява подслон. Останалото отива при господаря ни. Така че нашият надзирател няма да изгуби от смъртта на Кала. Няма да му струва нищо, ако тя умре.

Уинтроу го гледаше неразбиращо, удивено.

— Глупаво постъпих, че ви повиках — горчиво продължи робът. — Младостта в очите ви ме заблуди. Трябваше да се сетя, че един свещеник не би склонил да помогне.

Неочаквано той сграбчи Уинтроу за рамото. Болката бе рязка и сковаваща.

— Дай ѝ последната утеха на Са. Или, кълна се, ще ти строша ключицата.

Силата на захвата му не оставяше никакво съмнение, че мъжът е способен да изпълни намерението си.

— Не е нужно да ме заплашваш — изохка Уинтроу, макар да усещаше, че с тези думи се показва като страхливец. — Аз съм слуга на Са.

С презрителен тласък робът го тласна пред жената.

— Започвай тогава. И не се мотай.

И голият до кръста мъж извърна поглед назад. Посредникът и клиентът все още разговаряха. Купувачът стоеше с гръб към тях, но надзирателят ги виждаше. Той се беше усмихнал пресилено в отговор на някаква шега на своя събеседник и се смееше високо. Ала погледът му и стиснатият юмрук вещаеха големи неприятности на онзи от робите, който дръзнеше да прекъсне разговора му. Палката в другата му ръка нетърпеливо потропваше по бедрото.

— Не бих могъл да претупам благословията си — възрази Уинтроу, докато коленичеше пред жената и се опитваше да се съсредоточи.

А робинята се изправи. Едва тогава юношата видя, че краката ѝ са покрити с ивици кръв. И земята под нея беше подгизнала. Около глезените ѝ кръвта беше засъхнала.

— Лем? — простена тя.

Голият до кръста бързо пристъпи до нея. Робинята тежко се облегна на рамото му и отново простена.

— Ще трябва да го направиш бързо — грубо каза мъжът.

Уинтроу пропусна молитвите. Пропусна приготовленията, пропусна и успокояващите думи, които трябваше да подготвят ума и духа ѝ. Той просто се изправи и отпусна ръце върху раменете ѝ, намествайки пръсти върху съответните точки на шията.

— Това не е смърт — успокои я той. — Аз само ще те освободя от суетите на този свят, за да може душата ти да се приготви за следващия. Съгласна ли си?

Робинята кимна незабележимо.

В отговор Уинтроу бавно си пое дъх, за да постигне баланс с нея. Той насочи съсредоточението си навътре към самия себе си, към изоставените си учения. До този момент той не бе изпълнявал този ритуал; не беше запознат с цялостните му тайни. Ала самата основа му беше известна; нея той можеше да предостави на изстрадалата. Сякаш отдалеч той забеляза, че мъжът е застанал пред тях, за да ги прикрива с тялото си, извърнал глава към надзирателя. Останалите роби се бяха струпали около им, за да ги предпазват от погледите на минувачите.

— Побързай — отново подкани Лем.

Уинтроу вложи лек натиск върху точките, които пръстите му бяха намерили безпогрешно. Този натиск щеше да прогони страха и болката ѝ.

И юношата поде изискваните от ритуала думи, в които тя трябваше да се вслушва внимателно. Ритуалът започваше с връщането на тялото.

— Твое е биенето на сърцето ти, твой е спазъмът на дробовете ти. Твое е вглеждането на взора ти, вслушването на слуха ти, вкусването на устата ти, настръхването на кожата ти. Всички тези неща на твоята мисъл поверявам, тя да ги контролира. Всички тях на теб поверявам, та с чист ум за смъртта да се подготвиш. Предавам ти последната благословия на Са, да можеш на други да я предадеш.

Той все още различаваше известно съмнение в погледа ѝ. Трябваше да ѝ помогне да осъзнае нейната собствена сила.

— След мен повтаряй. Аз не чувствам хлад.

— Аз не чувствам хлад — шепнешком повтори тя.

— След мен повтаряй. Аз не чувствам болка.

— Аз не чувствам болка.

Думите ѝ бяха съвсем тихи, ала още при самото им изричане кривенето на агонията напусна лицето ѝ. Оказа се, че страданията бяха състарявали вида ѝ.

Робинята погледна към Лем и му се усмихна:

— Аз не чувствам болка — без нужда повтори тя.

Уинтроу отпусна ръце, но не се отдръпна. Кала отпусна глава върху гърдите на Лем.

— Обичам те — каза тя. — Ти беше всичко, което направи този живот поносим. Благодаря ти.

Поетият от нея дъх излезе под формата на въздишка.

— Нека и другите знаят, че съм и благодарна. Задето с топлината на телата си не ми позволяваха да измръзна. И задето не се колебаеха да ми помагат, дори и когато самите те изнемогваха. Нека да знаят…

Гласът ѝ затихна. Уинтроу видя блаженството на Са да изниква върху лицето ѝ. Тежненията на този свят вече напускаха ума ѝ. Жената се усмихна — с невинната усмивка на новородено.

— Погледни колко красиви са облаците днес, любими. Бяло и сиво. Виждаш ли?

Колко просто беше всичко. Освободен от болката, духът ѝ бе могъл да оцени красотата. Не за първи път Уинтроу виждаше това, ала то никога не спираше да го удивлява. Веднъж осъзнал смъртта си, стига да можеше да загърби болката, човекът веднага се обръщаше към удивлението на Са. Ала за това бяха необходими и двете стъпки. Ако смъртта не бъдеше осъзната, допирът на последната утеха не би подействал. А имаше и такива, които приемаха края си и допира, само че не можеха да се отскубнат от болката си: те оставаха вкопчени в нея, защото за тях тя се бе превърнала в едно последно проявление на живота, пък макар и мъчително: те осъзнаваха, че ще умрат, ала не бяха готови за това. Но Кала бе готова. По нейната лекота личеше, че младата робиня отдавна е копнеела за това освобождаване.

Уинтроу стоеше безмълвен, без да се вслушва в думите, които тя изричаше към Лем. По страните на роба се стичаха сълзи, пробягващи над вбодената в кожата боя и белезите на суров живот. Те капеха по грубо избръснатата му челюст. Той също мълчеше.

В проява на почит юношата не слушаше умишлено. Той обръщаше внимание единствено на тона ѝ — от него разбираше, че младата жена говори за обич, за живот и светлина. По бедрото ѝ все така се стичаше струйка кръв. Личеше, че тялото ѝ отслабва, ала усмивката не напускаше лицето ѝ. Тя се бе намирала по-близо до смъртта, отколкото Уинтроу беше осъзнавал, проявеният от нея стоицизъм бе смогнал да го заблуди. Скоро тя щеше да открие мечтания покой. Юношата се радваше, че е успял да дари нея и любимия ѝ с подобно нежно сбогуване.

— Ей, ти! — Върхът на палката сръчка кръста на Уинтроу. — Какво правиш?

Без да му предоставя възможност за отговор, посредникът изблъска Уинтроу встрани, стоварвайки удар върху ребрата му. Останало без въздух, за момент момчето се преви. А надзирателят наперено пристъпи напред и грубо се обърна към Лем:

— Махай се от нея, животно. Ти какво, на улицата ли си решил да я оплождаш? Като че отдавна не се отървах от предишното ти копеле!

Той се пресегна, сграбчи Кала за рамото и я дръпна, но Лем не я пусна. Той се взираше в надзирателя по начин, който не вещаеше нищо добро. Но разгневеният посредник не се трогна, а с едно заучено движение стовари палката си върху лицето му. Кожата под скулата се разкъса; по лицето потече струя кръв.

— Пусни я! — нареди посредникът. Макар и едър, робът се олюля от внезапния удар. Това предостави възможност на другия да изтръгне Кала от обятията му: младата жена се отпусна върху окървавената прах. Тя остана да лежи по гръб, вперила блажен поглед в небето. Уинтроу знаеше, че тя вече не вижда нищо. Тя беше избрала да спре да вижда. Пред очите му гръдта ѝ се повдигаше все по-слабо.

— Нека Са бди над пътуването ти — задавено успя да прошепне юношата.

Но надзирателят чу и рязко се извърна към него.

— Ти си я убил, малоумен недорасляко! Тя можеше да работи поне още един ден!

И той рязко замахна с палката към Уинтроу. Остра болка ужили рамото му и остави синина, без да засяга костите. Болката се стрелна по ръката и едновременно я обездвижи. Този удар определено бе дело на опит, реши юношата, докато отскачаше назад. При това той се блъсна в един от робите, който небрежно го изблъска встрани. Цялата върволица се приближаваше към надзирателя. В този момент късата му бухалка бе придобила съвсем нищожен вид. Уинтроу почувства нов прилив на отвращение: робите щяха да пребият търговеца до смърт, да натрошат костите му.

Ала посредникът се оказа ловък дребосък, който обичаше работата си и умееше да я върши. С енергичността на кученце той се хвърли към робите и започна да нанася бързи и резки удари — един замах, втори, трети. При всеки удар палката му постигаше целта си, а удареният се отдръпваше. Тези умели атаки пораждаха болка, която обездвижваше, без да уврежда. Впрочем към Лем не беше проявена тази предпазливост. Още в момента на отстъпването си едрият мъж получи втори удар, през корема. Лем се преви, изцъклен от болка.

А на пазара за роби търговията продължаваше да тече. Неколцина повдигаха вежда към случващото се, но пък какво можеше да очаква човек от задрасканите лица и техните надзиратели? Посетителите просто ги заобикаляха и продължаваха пътя си. Излишно беше Уинтроу да се обръща за помощ към тях. Никой нямаше да му обърне внимание, макар неговото лице да не беше татуирано.

Лем оставаше превит, а надзирателят невъзмутимо отключи окървавените окови от глезените на Кала. Надигайки се, той остро се вторачи в Уинтроу.

— Заслужаваш теб да окова на нейно място, мърльо! — просъска той. — Заради теб изгубих робиня и цялата заплата за един ден. Да, ей го, клиентът ми си отива. Не са му изтрябвали роби с такъв темперамент. — Посредникът посочи с палката си към отдалечаващия се човек. — Е, какво да се прави. Който не работи, не трябва да яде, милички.

Уинтроу се затрудняваше да приеме небрежността, с която този дребосък се отнасяше към смъртта на робинята.

— Жената е мъртва по твоя вина! — каза му той. — Ти си искал да отровиш само неродената ѝ рожба, но си отровил и нея самата. Два живота тежат на съвестта ти!

Заради удара по рамото юношата не можеше да се изправи. Все пак той успя да коленичи, но дребосъкът го повали обратно.

— Ау, какви думи знаел голобрадкото! Потресен съм! Ти, вместо да бъбриш, момчето ми, вземи да ми изплатиш обезщетението. И бързичко. Не ме карай сам да си вземам парите.

— Нямам пари — ядосано му отвърна Уинтроу. — А и да имах, пак не бих ти платил.

Изправен край него, търговецът го сръчка с палката си.

— Къде е баща ти? Той ще ми плати.

— Сам съм — тросна се юношата. — И не се налага да плащам на теб или на господаря ти за онова, което сторих. Аз изпълних свещения си дълг към Са. Постъпих правилно.

Той погледна към робите. Някои от тях бяха започнали да се изправят. Лем бе пропълзял до Кала и напрегнато се взираше във вторачените ѝ очи, в опит да зърне онова, което и тя съзираше.

— Така ли било? Правилно за нея, може, но не и за себе си — хапливо изтъкна дребният. Той говореше бързо, с глас като стържене на чакъл. — Ти явно не знаеш, хлапако, че в Джамаилия на робите не се полага последната утеха на Са. Така отреди сатрапът. Тъй де, онзи, който има истинска душа, не би свършил в робство. Поне така го разбирам аз. И как стоят нещата сега? Аз изгубих една робиня и печалбата си за днешния ден. Това няма да се хареса на сатрапа. А ти си не само убиец, а и скитник. Ако беше по-якичък, щях да ти сложа веригите веднага. Но какво да се прави, човек трябва да уважава закона. Хей, пазачо! — И дребосъкът помаха с палката си към един минаващ стражник. — Тук имам нещо за теб. Едно хлапе без близки и без пари, което дължи обезщетение, задето уврежда собствеността на сатрапа. Стой!

Последното възклицание последва рязкото изправяне на Уинтроу, който, тласнат от отчаяние, скочи и побягна. Предупредителният вик на Лем го накара да погледне назад — нещо, което юношата трябваше да замени с привеждане, защото умело хвърлената тояжка го удари по главата и го повали насред мръсотията на пазара за роби.

Глава двадесет и четвърта

Търговците от Дъждовните земи

— Защото ми е трудно да бъда спокойна, когато се случват необичайни неща — остро каза баба ѝ.

— Извинявай — оправда се майката на Малта. — Просто питах.

Тя стоеше зад тоалетката на баба ѝ и ѝ оправяше косата. В думите на Кефрия не бе прозвучало съжаление, а по-скоро умора от вечното раздразнение на старицата.

Малта не я винеше. На нея ѝ беше омръзнало от сприхавостта и на двете им. Струваше ѝ се, че майка ѝ и баба ѝ са способни да виждат единствено мрачната страна на живота, единствено тревогите му. Тази вечер щеше да има голямо събиране на Търговците, на което двете щяха да заведат и Малта. Девойката бе заделила по-голямата част от следобеда си в приготовления — в подготовка на прическата си и новата роба. А ето че двете жени се обличаха едва в последния момент и се държаха така, сякаш им предстои някакво досадно задължение, а не възможност да се срещнат с хора сред приятна обстановка. Не, тя просто не можеше да ги разбере.

— Още ли не сте готови? — подкани ги тя. Не ѝ се искаше да бъде сред последните пристигнали. Тази вечер щеше да има много обсъждане, дискусия между Търговците от Бингтаун и онези от Дъждовните земи. Нима това ги притесняваше толкова? Обичайните скучни неща, сред които човек трябваше да внимава да не заспи. Малта искаше да пристигне преди тази част, по времето, когато още имаше приятни разговори, приветствия, ордьоври и напитки. Това щеше да ѝ позволи да потърси Дело и двете да седнат заедно. Но с всеки изминат миг въпросното развитие ѝ изглеждаше все по-малко вероятно, защото двете жени се приготвяха влудяващо бавно…

Наистина да се побърка човек! Всяка от тях трябваше да има слугиня, която да помага за обличането, за прическите и за всичко останало. Всички Търговски семейства притежаваха подобни слугини. Обаче баба Роника твърдеше, че тяхното семейство вече не било в състояние да си го позволи. И майката на Малта я подкрепяше. А когато девойката се осмелеше да протестира, те, вместо да я изслушат, тръсваха пред нея някаква купчина сметки и я караха да ги нанася в една от счетоводните книги. При което баба ѝ непоколебимо изискваше всяка объркана страница да бъде нанесена наново. И освен това те очакваха от нея да се взира в редици числа и да разбира защо те означавали, че семейството им вече не може да си позволи слугини извън старата дойка и Рейч.

Само с какво нетърпение тя очакваше завръщането на баща си… Тя беше сигурна, че майка ѝ и баба ѝ пропускат нещо. Несъмнено трябваше да е така, защото всичко това беше нелепо. Как така те неочаквано се оказваха бедни? Та нали нищо друго не се беше променило. А ето че двете жени се готвеха да отидат на толкова важно събитие със стари роби, най-малко на две години, а може би и повече, сами си правеха прическите и си подмятаха хапливи забележчици.

— Няма ли да тръгваме вече? — за пореден път попита тя. Не разбираше упоритото им желание да подминават питанията ѝ.

— Не виждаш ли, че още не сме готови? — остро каза майка ѝ. — Вместо да ми късаш нервите, върви да видиш дали е дошла каретата на Давад Рестарт.

— Не, само не и той! — проплака Малта. — Само не ми казвай, че ще пътуваме в онази раздрънкана и вмирисана карета! Та нейните врати дори не се затварят изцяло. Ще умра от срам, ако ми се наложи да сляза от…

— Малта, иди да видиш дали каретата не е пристигнала — строго нареди баба ѝ. Тя явно се стараеше да не изостава от дъщеря си в командоренето.

С въздишка Малта излезе. Явно трябваше да се примири: по времето, когато те най-сетне пристигнеха, ордьоврите отдавна щяха да са изчезнали, а събраните щяха да са заели места и да започват заседанието.

Но това не беше справедливо! Щом от нея искаха да присъства на цялата сесия, поне ѝ се полагаше да бъде там и за забавната част. Дали изобщо Дело щеше да бъде там? Керуин със сигурност щеше да е там — още от години неговите близки се отнасяха с него като с възрастен. Вероятно щеше да е довел и сестра си. Ако това беше така, Малта трябваше да открие начин да измоли разрешение да седне с нея. Самата Дело лесно щеше да позволи на приятелката си да седне до брат ѝ. Малта не беше виждала Керуин от деня, в който майка ѝ го беше завлякла в парника. Но това не означаваше, че той е изгубил интерес към нея.

Заключението на горните размисли я накара да се отклони от възложения ѝ маршрут и да се отбие до тоалетната. Там имаше малко огледало. Светлината беше слаба, но и при тези условия Малта можеше да се увери, че видяното заслужава одобрение. Тя бе пристегнала тъмните си коси в плитки, които обгръщаха темето ѝ. Няколко кичура привидно по свое усмотрение се спускаха над челото ѝ. Още не ѝ се разрешаваше да си слага бижута, затова тя бе обрала последните рози от парника — тъмночервени, с тежък и сладостен аромат. Робата, която щеше да носи тази вечер, беше доста семпла, но поне не беше момичешка рокличка. Не, това беше истинска Търговска роба, изисквана от протокола на тези събирания. Одеждата беше тъмнолилава и по оттенък се доближаваше до цветята, подредени сред косата ѝ. Самата Малта би предпочела синьо, ала и този цвят ѝ отиваше. Поне дрехата беше нова.

Това беше първата ѝ Търговска роба. Тези одежди не бяха особено привлекателни на вид — със заоблени яки, дълги до глезените и пристягани в кръста като свещеническо расо. Поне лъскавият колан ѝ харесваше — тъмен, със стилизиран инициал за тока. Малта го беше пристегнала колкото се може повече, за да подчертае талията си и да опъне плата над гръдта си. Баща ѝ беше прав: тя вече бе придобила фигурата на жена. Защо да не получи и привилегиите и дрехите, които се полагаха на една жена? Какво пък, завръщането му беше само въпрос на време. И тогава нещата тук щяха да се променят. Той щеше да се върне, с натежали джобове, щеше да научи как другите са я малтретирали, как не са ѝ позволили да облече обещаната рокля, как…

— Малта! — Майка ѝ рязко отвори вратата. — Какво правиш тук? Само теб чакаме. Вземи си наметалото и ела!

— Каретата пристигна ли? — попита девойката, докато крачеше подир майка си.

— Да — натърти Кефрия. — Търговецът Рестарт ни чака.

— Защо не е почукал или не е позвънил?

— Той звъня — тросна се майка ти. — Но ти пак си била отнесена.

— Наистина ли трябва да си вземам и наметалото? Нали от каретата направо ще отидем в залата. А плащът ми би изглеждал глупаво с новата роба.

— Навън е студено, така че ще го облечеш. И бъди така добра тази вечер да се държиш прилично. И следи внимателно какво се говори. Семействата от Дъждовните земи не свикват събранието без причина. Повече от сигурна съм, че нещата, които ще бъдат обсъждани тази вечер, ще касаят съдбите на всички ни. Освен това запомни, че хората от Дъждовните земи са наши родственици. Не се взирай, бъди учтива, не…

— Да, майко, зная.

Това беше най-малко шестият път, в който Малта трябваше да изслуша тази лекция. Нима я смятаха за глуха? Или за глупава? Нима още от съвсем малка не ѝ бяха набивали в главата, че между Бингтаун и жителите на Дъждовните земи съществува родство? И като стана дума за това…

— Чух, че Дъждовните Търговци са започнали да произвеждат нова атракция. Огнени бижута — поде тя, докато прекрачваше прага, изпратена от суровия поглед на старата дойка. — Зърната били прозрачни като капки изворна вода, а вътре в тях имало дребни пламъчета, които потрепвали.

Майка ѝ дори не си направи труда да отговори.

— Много ти благодаря за търпението, Давад. И за това, че си си направил труда да се отбиеш — обърна се тя към пухкавия дребосък.

Лицето на Давад сияеше от удоволствие и мазнина. Той учтиво помогна на майка ѝ да се качи в купето. Малта мълчаливо мина край него и успя да се качи, изпреварвайки допира му. Тя нито беше забравила, нито беше простила обстоятелствата около предишното си пътуване с тази карета.

В купето двете жени седяха една до друга. Нима те очакваха от нея да седне до плужека? Отвратително.

— Може ли да седна между вас? — каза тя и успя да се смести между двете. — Та, тези огнени бижута… — обнадеждено поде тя. Но противният Давад я прекъсна с дърдоренето си:

— Готови ли сте? Тогава потегляме. Боя се, че аз ще трябва да седна до вратата, за да я придържам. Казах на лакея да се погрижи за поправката ѝ, но той си е питал ушите. Непоносимо е. Каква е ползата да имаш слуги, щом те не обръщат внимание, когато им се говори? В такива моменти човек е готов да защити идеята за робство. Един роб знае, че от благоразположението на неговия господар зависи неговото собствено положение, затова изслушва нарежданията му внимателно.

Така Рестарт не спря да дърдори по целия път. Той говореше, а майка ѝ и баба ѝ слушаха. И само на моменти си позволяваха да възразят смирено, макар Малта да беше чувала баба си стотици пъти да критикува робството и да заявява разгорещено, че то щяло да разруши Бингтаун. Самата девойка не споделяше това мнение: баща ѝ не би се захванал с тази търговия, ако тя не беше доходоносна. И все пак ѝ се струваше жалък начинът, по който старицата вкъщи твърдеше едно, а не дръзваше да защити възгледите си пред Рестарт. Най-дръзкото ѝ възражение се изчерпваше с думите: Давад, достатъчно ми е да си представя себе си като робиня, за да разбера, че тази практика е неморална. Сякаш това представляваше някакъв неоспорим аргумент. Още преди пристигането в залата този едностранен разговор ѝ беше втръснал до припадък. Тя все така не бе намерила възможност да доразкаже на майка си за онези бижута.

Мъничка утеха представляваше обстоятелството, че те не са последните пристигнали. Не точно.

Малта трябваше да използва целия си самоконтрол, за да остане неподвижна, докато Рестарт тромаво се мъчеше да отвори дефектната врата и впоследствие да се изтътрузи през отвора. Тя слезе веднага след него, умело отбягвайки протегнатата в подобие на галантност влажна и месеста длан. От самата близост до този човек девойката се чувстваше омърсена.

— Малта! — Острият вик на майка ѝ не ѝ позволи да направи нова крачка. Без да си прави труда да понижава глас, Кефрия продължи: — Изчакай ни. Трябва да влезем заедно.

Малта стисна устни и бавно издиша през носа. Майка ѝ го правеше нарочно, тя обожаваше да се държи с нея като с дете на публични места. Девойката ги изчака и закрачи заедно с тях, но малко по-назад — достатъчно далеч, за да не може майка ѝ да я мъмри, и същевременно да постави дистанция между двете жени и Рестарт.

Залата на Търговците бе тъмна. Е, не съвсем тъмна, разбира се, ала нямаше и следа от блясъка на Есенния бал. Две скромни факли осветяваха пътеката, а над прозорците бяха спуснати кепенци, през чиито процепи се очертаваше съвсем мътно сияние. Обстановка, съобразена със семействата от Дъждовните земи. Говореше се, че те не обичат светлината. Според Дело това било заради очите им, но самата Малта подозираше, че това се прави заради грозотата им. Брадавичести, така бе чувала да ги наричат. Брадавичести и деформирани. По гърба ѝ полазиха тръпки. Колко ли от тези семейства щяха да присъстват днес?

Почти едновременно с потеглянето на довелата ги карета зад тях пристигна друга кола. Тя имаше старомоден вид, а прозорците ѝ бяха затулени с дебели дантелени завеси. Малта изостана още повече, за да погледне новите пристигащи. Заради сумрака ѝ се наложи да напрегне поглед, та да различи родовия герб, изрисуван върху вратата. Той ѝ беше непознат; не принадлежеше на Търговците от Бингтаун. Това означаваше, че в тази карета пътуват пратеници от Дъждовните земи. Никой друг не би се осмелил да пристигне тази нощ.

Тя отново закрачи, но не можа да се сдържи и погледна през рамо. От купето изникнаха шест фигури, облечени в тъмни наметала с вдигнати качулки. Ала под тези тъмни плащове движенията изтръгваха кехлибарени, алени и оранжеви проблясъци. Малта настръхна при вида им, защото веднага разбра същината на тези светлинки — огнени кристали. Девойката се закова на място. Нищо от онова, което тя бе чувала, не можеше да се сравни с действителната гледка. Тя затаи дъх. Отблизо украшенията изглеждаха още по-смайващи.

— Малта!

В тона на майка ѝ се долавяше предупреждение.

— Добър вечер. — Гласът, долетял изпод качулката, бе дрезгав и женски. От толкова близо Малта можа да различи, че във вътрешността на качулката също има дантелен воал. Що за лице бе толкова грозно, та да налага да бъде крито дори в сумрак?

Бижутата, които тази жена носеше, имаха ален цвят, прикрепени към ръбовете на качулката. Загледана в тях, Малта дори не усети припряното шумолене на плат, разнесло се зад нея. По тази причина гласът на майка ѝ я сепна.

— Добър вечер. Аз съм Кефрия от Търговския род Вестрит.

— Яни от Дъждовния род Купрус ви приветства — отвърна качулатата.

— Позволете да ви представя дъщеря си, Малта Хейвън от семейство Вестрит.

— Позволявам — формално измърка жената. Малта със закъснение се сети да се поклони. Жената се засмя одобрително и се обърна към майка ѝ: — Не мисля, че съм я виждала на нашите Събирания. Приемам, че тя съвсем отскоро е станала част от обществото?

— Това е първото ѝ Събиране. В действителност тя още не е била представена. Баба ѝ и аз смятаме, че тя първо трябва да усвои дълговете и задълженията на една Търговка, преди да бъде представена като такава.

Тонът на майка ѝ коренно се отличаваше от този на Яни — припряна учтивост, бързаща да се извини в аванс. Уф, отвратително угодничество.

— Това наистина звучи изцяло в стила на Роника Вестрит. И е възглед, който самата аз напълно подкрепям. Уви, той все по-рядко се среща в Бингтаун. — Гласът ѝ бе придобил сладостта на гъст крем.

— Вашите огнени бижута са удивителни — изтърси Малта. — Много ли са скъпи?

Още със самото изричане на думите тя осъзна, че е прозвучала като удивено дете.

— Малта! — сгълча я майка ѝ.

Но жената от Дъждовните земи отново се засмя тихо.

— Всъщност алените са най-често срещани и най-лесни за събуждане. Но аз пак ги предпочитам. Червеното е тъй наситен, тъй богат цвят. Зелените и сините са още далеч по-редки и далеч по-трудни за събуждане. Съответно, за тях изискваме и най-висока цена. Огнените бижута са най-скъпата стока, предлагана от рода Купрус.

Кефрия кимна и отвърна:

— За нас е удоволствие да видим, че кръгът на предлаганите от вашето семейство стоки се разширява. Новата ви добавка е възхитителна. — Тя погледна през рамо. — Простете, ние ви забавихме. Най-добре да влезем, за да не започнат без нас.

— Убедена съм, че без мен не биха започнали — бавно отвърна Яни Купрус. — Тазвечершното Събрание е свикано именно по моя молба. Въпреки това вие сте права, не би било учтиво да караме останалите да чакат. За мен беше удоволствие да поговоря с вас, Кефрия. И с вас, млада Малта.

— Удоволствието беше изцяло наше — отвърна майка ѝ и почтително отстъпи встрани, за да позволи на качулатата жена да мине първа. Същевременно тя стисна ръката на дъщеря си: малко по-стегнато от необходимото. — Малта… — укорително въздъхна Кефрия и я поведе вътре.

Баба ѝ ги чакаше отвъд прага на залата, стиснала устни. Тя направи дълбок реверанс на минаващата край нея Яни Купрус, а после насочи опулените си очи към Малта и майка ѝ.

Кефрия изчака няколко мига, за да се убеди, че Яни се е отдалечила достатъчно, и просъска:

— Тя ѝ се представи!

— Бога ми, Малта!… — простена баба ѝ. Покрай тези възклицания Малта бе започнала да намразва името си. И старицата, и майка ѝ обожаваха да влагат ту гняв, ту нетърпение, ту възмута в изричането му. Девойката окачи наметалото си и отново се обърна към тях, свивайки рамене.

— Просто исках да разгледам огнените ѝ бижута — рече тя, ала на опита ѝ да обясни не беше обърнато внимание. Двете мълчаливо я повлякоха към залата.

Вътре беше полумрачно, само на места се издигаха високи свещи. Широкото открито пространство, предназначено за танци, сега беше отрупано с редици столове. И опасенията ѝ се потвърждаваха: те бяха пристигнали късно. Масите с храна вече бяха опразнени; хората или вече седяха, или се отправяха към местата си.

— Може ли да седна при Дело? — веднага се осведоми Малта.

— Дело Трел не е тук — хапливо изтъкна баба ѝ. — Нейните родители са достатъчно разумни, за да я оставят у дома. Иска ми се и ние да можехме да постъпим така с теб.

— Не съм ви молила да идвам; вие ме довлякохте насила! — отвърна Малта.

Този път Кефрия прояви достатъчно достойнство, за да се възмути от изказването на майка си.

Така Малта се озова между двете, в края на една от дългите редици тапицирани столове. В самия край на редицата седеше Давад Рестарт. Непосредствено пред тях седеше възрастна двойка, зад тях седеше някакъв луничавец с бременната си съпруга, а от другата страна на Кефрия седяха двама братя с масивни челюсти. Те с нищо не бяха интересни за Малта.

Тя установи, че ако седи с изправен гръб, може да види Керуин Трел. Той седеше шест реда преди тях, почти в отсрещния край на своята редица. Зад него и близките му имаше свободни места. Малта бе сигурна, че майка ѝ умишлено е седнала толкова далече.

— Стига си се въртяла; слушай какво се говори — просъска баба ѝ.

Малта въздъхна и се плъзна надолу в стола си. Пред редиците Търговецът Трентор бе подел дълга жалба към Са. Монотонното му оплакване изглежда целеше да засегне всички неправди, връхлетели семействата на Търговците. Но вместо да се гневи, задето Са е позволил подобни неща да се случат, той благодарно блееше за помощта, която божеството винаги им оказвало. Колко по-интересно би било това встъпление, ако на мястото на Трентор се бе явил Крион, негов племенник… Сред местата, запазени за Търговците от Дъждовните земи, няколко качулати глави бяха приведени напред. Може би в дрямка?

Подир тази встъпителна тирада последва приветствената реч на Търговеца Друр. А тя повтаряше същата втръснала песен. Как всички те бяха свързани с кръв и с еднаква съдба, с древни клетви и обещания. По време на тази реч отегчената Малта откри, че платът на новата ѝ роба на едно място е леко разкъсан, точно до коляното. Тя се опита да го покаже на майка си, която я изгледа раздразнено в отговор и ѝ направи рязък знак да мълчи.

Друр най-сетне приключи с излиянията си. Той бе заменен от Яни Купрус. Тук Малта се намести на стола си и се приведе с интерес.

Търговката бе снела тежкия си плащ, ала чертите ѝ пак оставаха скрити — тялото ѝ бе обгърнато с по-лека мантия с цвета на слонова кост, също с качулка. Воалът, който Малта бе зърнала по-рано, представляваше част от тази дреха. Огнените бижута сияеха все тъй ярко; дори и в тукашната светлина изглеждаха смайващо. Говорейки, жената извръщаше покритото си лице към различни ъгли на залата, което движение изтръгваше още по-ярко сияние. Петнадесет на брой бяха тези кристали, блестящи като зърната на нар, ала далеч по-големи — колкото небелени бадеми. Тя нямаше търпение да разкаже на Дело, че не само е видяла бижутата, а и е разговаряла с Яни Купрус за тях.

В този момент жената извиси глас едновременно с ръцете си. Малта се заслуша в думите ѝ.

— Повече не можем да чакаме и да се надяваме. Никой от нас не може да си го позволи. Ако го сторим, нашите тайни ще престанат да бъдат тайни. Ако Реката сама не ни беше защитила, разяждайки кораба им, ние щяхме да бъдем принудени да го сторим. Търговци от Бингтаун, защо допуснахте това да се случи? Какво стана с вашите клетви? Тази вечер към вас се обръща Яни Купрус, ала уверена, че изрича мнението на целите Дъждовни земи. Онова, с което ние трябваше да се сблъскаме, беше нещо повече от обикновена заплаха.

Жената замълча. Тежко мълчание изпълни залата. Подир това започна да се усилва мълвене, накарало Малта да реши, че речта е приключила. Тя се приведе към майка си и прошепна:

— Отивам да си взема нещо за пиене.

— Мълчете и не шавайте! — просъска баба ѝ и към двете. Дълбоки бръчки на тревога бяха изникнали върху челото и край страните ѝ. Кефрия не каза нищо. Малта се отпусна с въздишка.

Единият от братята, седящи от лявата им страна, неочаквано се надигна.

— Търговке Купрус! — високо каза той. Когато всички погледи се извърнаха към него, мъжът попита: — Какво очакваш от нас?

— Да спазвате обещанията си! — натърти Яни Купрус. А следващите ѝ думи бяха произнесени с далеч по-мек тон, сякаш самата тя се бе сепнала от остротата си. — Ние трябва да останем единни. И да изпратим посланици до сатрапа. По разбираеми причини тези посланици не могат да бъдат представители на нашите родове. Ала вашите пратеници биха се ползвали с нашата пълна подкрепа.

— А какво ще бъде съобщението, което те ще отнесат? — попита глас от друга част на залата.

— Трябва да поискаме от сатрапа да спазва първоначалната спогодба. Да поискаме от него да отзове новодошлите и да ни върне земите, които той е отстъпил на тях.

— Ами ако сатрапът откаже? — Този въпрос беше зададен от една Търговка, седнала в крайните редове.

Яни Купрус се размърда неловко: тя не искаше да отговаря на това питане.

— За начало ще го помолим да зачете думата на своите предци. До този момент ние никога не сме се обръщали към него с подобна молба. Разменяли сме навъсени оплаквания помежду си, оспорвали сме изолирани случаи. Ала нито веднъж не сме се изправяли единно, за да му кажем: Почитайте собствените си обещания, щом изисквате същото от нас.

— И ако той откаже? — не се отказваше жената.

Яни Купрус сви рамене и отпусна ръцете си, обгърнати в ръкавици. Този път тя отговори.

— Тогава той ще се покаже като човек без чест — каза тя с тих глас, който пак достигна до всички кътчета на залата. — Какви отношения биха могли да имат Търговците с онези, които не почитат дадената дума? Щом той не спазва своите обещания, ние ще последваме примера му. Ще спрем да му изпращаме лепта. Ще продаваме стоките си където пожелаем, вместо да насочваме най-добрите от тях през Джамаилия.

И още по-тихо тя продължи:

— Ще прогоним новодошлите. Сами ще започнем да управляваме себе си.

Тук цялата зала избухна. Някои гласове гърмяха гневно, в други личеше пронизителната нотка на уплаха, а трети високо изразяваха съгласие.

Давад Рестарт се надигна от мястото си.

— Чуйте! — изкрещя той. Никой не обърна внимание на вика му; той се покатери върху стола си и отново кресна: — Чуйте!

Беше изненадващо, че подобен мухльо може да крещи с такава сила. Всички глави се извърнаха към него, гълчавата утихна.

— Това е лудост — поде той. — Помислете какво би последвало. Сатрапът няма да позволи Бингтаун да се отърве тъй лесно. Той ще изпрати военни кораби. Ще конфискува земите ни, за да ги предостави на новодошлите, а нашите семейства ще пороби. Това ли искате? — Рестарт замълча за миг. — Ние трябва да работим с новодошлите. Да направим известен компромис. Не казвам да отстъпим изцяло, а да им предоставим достатъчно, за да бъдат доволни. Да ги превърнем в част от нас, както постъпихме с имигрантите от Трите кораба. Няма нужда да разкриваме пред тях всичко, познато нам, нито трябва да им позволяваме да търгуват с Дъждовните земи, но…

— А тогава от какво има нужда, Рестарт? — гневно попита глас от задните редици. — За всички е ясно, че ти си заел страната на новите си приятели, така че говори направо. Какво точно искат от нас новодошлите?

Заговори друг:

— Ако сатрапът възнамеряваше да изпраща военни кораби във Вътрешния проход, той щеше да е изчистил пиратите отдавна. Всички казват, че патрулните галери гният на кейовете, защото няма пари за поддръжката и поправката им. Всички приходи от данъците отиват за удоволствията на сатрапа. Той не се интересува от змиите и от пиратите, които ни задушават. Интересува го единствено опиянението. Сатрапът не е заплаха за нас. Защо ни е да се съобразяваме с исканията му? Нека сами прогоним спекулантите. Не ни е изтрябвала Джамаилия!

— Тогава къде ще продаваме стоките си? Най-големите ни пазари се намират на юг, освен ако не искаш да си имаш работа със северните варвари.

— Хубаво е, че стана дума за пиратите. Спогодбата повелява, че сатрапът ще ни защитава от морски разбойници. Щом ще пращаме хора при него, трябва да му кажем, че…

— Джамаилия не ни била нужна? Та какво сме ние без Джамаилия? Тя е люлката на изкуството, нашата родна култура. Просто е невъзможно да прекратим търговските взаимоотношения с нея, а същевременно…

— И за змиите трябва да му кажем! Проклетите робски кораби не спират да влачат след себе си червеи! Трябва да поискаме преминаването им през Вътрешния проход да бъде забранено…

— Ние сме честен народ. Дори и ако сатрапът е забравил за думата си, ние все още сме обвързани…

— … отнеме домовете и земите и всички ни ще превърне в роби. И ние отново ще се окажем в позицията на предците си, изгнаници и престъпници, за които не съществува надежда или помилване.

— За начало трябва да оборудваме свои собствени патрулни кораби. Не просто за да държим спекулантите далеч от устието на Дъждовната река, а и за да ловим змии и пирати. И за да припомним на Калсид, че не тази река, а Укритият проток е тяхната граница с нас. Те непрекъснато…

— Две войни ли искате да водим, и с Калсид, и с Джамаилия? Ама че глупост! Спомнете си, ако не бяха Джамаилия и сатрапът, Калсид щеше да ни е завзел още преди години. Това рискуваме, ако прекратим взаимоотношенията си с Джамаилия: война с Калсид!

— Война? Че кой говори за война? Ние просто ще поискаме от сатрап Косго да спази обещанията, дадени от сатрап Есклепий!

И залата отново закънтя от гневни гласове. Някои от Търговците се бяха покатерили върху столовете, други крещяха направо от местата си. Малта не можеше да разбере нищо. Тя подозираше, че същото в голяма сила се отнася и за останалите.

— Майко, умирам от жажда — умолително прошепна тя. — Тук е толкова задушно. Може ли да изляза за малко навън?

— Не сега! — сопна се Кефрия.

— Малта, мълчи — добави баба ѝ, без дори да я поглежда: с неистов интерес тя следеше разговора на двама мъже, седнали три реда пред тях.

— Моля ви — викаше Яни Купрус откъм сцената. — Моля ви, изслушайте ме!

Глъчката поутихна; Търговката Купрус заговори с обичайния си глас, принуждавайки хората да замълчат, за да я чуят.

— Ето най-голямата опасност за нас — казваше тя. — Ние спорим помежду си. Говорим с много гласове, от които сатрапът не чува нито един. Нужно ни е единство. Единни трябва да бъдат хората, които ще се явят пред сатрапа; да разполагат с пълната ни и искрена подкрепа. В един силен, хоров глас той ще се вслуша. Ала докато ние се държим един с друг като…

— Трябва да отида до тоалетна — прошепна Малта. На това вече те нямаше как да възразят. Баба ѝ неодобрително поклати глава, но въпреки това девойката получи разрешение. Давад Рестарт така се беше вторачил в Яни Купрус, че дори не усети измъкването на Малта.

Край масата с предястия девойката спря, за да си налее чаша вино. Тя далеч не беше единствената, напуснала мястото си. В различни части на залата се образуваха групички, които разговаряха помежду си, обърнали гръб на Търговката от Дъждовните земи. Някои от тях спореха помежду си, други кимаха одобрително. Почти всички събрани тук бяха далеч по-възрастни от девойката.

Тя подири с поглед Керуин Трел, само че той все още седеше заедно с близките си и изглеждаше особено заинтригуван от случващото се. Пфу, политика. Самата Малта смяташе, че дори и ако всички престанат да обръщат внимание на политиката, абсолютно нищо в живота не би се променило. Тези обсъждания най-вероятно щяха да погълнат цялата вечер, без да оставят възможност за ново веселие. Девойката въздъхна и отнесе чашата си навън, сред хладната зимна нощ.

Вече се беше стъмнило изцяло. Факлите пред сградата бяха изгорели. Само звездите проблясваха студено. Проблясъкът им напомняше на Малта за огнените бижута. Зелените и сините бяха най-редки. Тя нямаше търпение да каже на Дело. Вече дори беше измислила точния начин, по който щеше да го стори: подмятайки го съвсем небрежно, като нещо, което би трябвало да бъде познато на всички. Дело беше идеалният човек за подобно споделяне заради силната си склонност към клюките — тя щеше да разкаже това на всички. Нима точно тя не беше разказала на всички момичета за зелената рокля на приятелката си? И как Давад Рестарт отвел Малта у дома.

Малта бе постъпила глупаво да ѝ разкаже всичко, ала тогава тя се беше чувствала толкова разгневена, че просто трябваше да сподели с някого. Но пък тази вечер щеше да компенсира това ѝ посрамване. Тя нямаше да разкаже за скуката си, а само щеше да изтъкне, че пред вратата на залата е разговаряла със самата Яни Купрус за огнените кристали.

Отпиваща от виното си, девойката започна да се разхожда край каретите. Някои от кочияшите бяха влезли в купетата, други заемаха обичайното си място, без да се притесняват от студа. Имаше и неколцина слезли, които се бяха оттеглили в ъгъла на алеята, за да споделят клюки и най-вероятно съдържанието на някоя и друга плоска бутилка.

Малта прекоси почти цялата алея, покрай каретата на Давад и последната пристигнала. Тя започваше да усеща студа все по-остро, защото не беше взела плаща си. И затова крачеше с притиснати пред гърдите си ръце, твърдо решена да не разлее виното си.

Девойката се спря, за да разгледа родовия герб на последната карета. Изображението ѝ се стори глупаво — петел с корона.

— Купрус — тихо промърмори тя и прокара пръст по очертанията на знака. За момент металът остана да проблясва в проследяване на допира ѝ: Малта осъзна, че той е изработен от джидзин. Някога изключително разпространен материал. По-рано странстващите актьори бяха го използвали в цимбалите и зиловете си — така всеки удар бе изтръгвал приплам. Тази гледка бе запленявала окото, ала придружаващият я звук отстъпваше на чистото звучене на месинга. Ето още нещо, което тя щеше да каже на Дело. Още по-добре би се получило, ако тя успееше да съчетае двете неща в едно изречение.

— Не е ли странно, че човешкият допир събужда и джидзина, и огнените бижута — пробно изрече тя. Не, не звучеше особено подходящо. Нужен ѝ беше далеч по-завладяващ изказ.

Почти досами нея изникна син блясък. Сепнатата Малта направи крачка назад. Там стоеше човек, облегнат на Купрусовата карета. Синият проблясък долиташе от скъпоценен камък на шията му. Самият човек беше дребен, обгърнат в типичното тежко наметало. Вратът му бе обвит с шал, а лицето му оставаше скрито от воал, като жена. Вероятно това беше кочияшът.

— Добър вечер — дръзко каза тя, за да прикрие стряскането си, и понечи да отмине.

— Всъщност човешки допир не е необходим — тихо каза той. — Веднъж събудени, всяко движение ги кара да припламват. Виждате ли?

Мъжът протегна ръкавицата си към нея и леко тръсна китка. Два малки, сини скъпоценни камъка изгряха върху ръкава му. Малта не можа да не се загледа в тях. Техният блясък не беше блед, а наситен, сапфирен, и се очертаваше в тъмното.

— Мислех, че сините и зелените са най-редки и най-ценни — отбеляза тя и отпи нова глътка вино. Тези думи ѝ се струваха по-учтиви от директното учудване, че един кочияш би могъл да си позволи подобни украшения.

— Това е така — спокойно се съгласи той. — Но тези бижута са много малки. И, боя се, леко дефектни. Увредени по време на изработка. — Мъжът сви рамене; движение, което Малта различи в припламването на бижуто пред врата му. — Най-вероятно няма да пламтят още дълго. Не повече от година, най-много две. Въпреки това сърце не ми даваше да ги изхвърля.

— Разбира се! — почти възмутено възкликна Малта. Да изхвърлят огнени бижута? Нечувано. — Вие казахте, че те пламтят. А нажежават ли се?

Кочияшът тихо се засмя.

— Не, не и по обичайния начин. Ето, убедете се сама. — И той отново протегна ръката си към нея.

Малта отлепи едната си ръка, за да насочи плах пръст. Съвсем предпазливо тя докосна един от кристалите. Не, наистина нямаше топлина. Поуспокоена, девойката задържа допира си по-дълго. Възглавничката на показалеца ѝ усещаше гладка и хладна повърхност, като стъкло, макар на едно място действително да се долавяше лека нащърбеност. Тя докосна и другата скъпоценност, а после отново обви ръце около себе си.

— Толкова са красиви — каза Малта. И несъзнателно потръпна. — Тук е страшно студено. Ще се прибирам.

— Почакайте… Студено ли ви е?

— Малко. Оставих плаща си вътре. — Тя се обърна, за да поеме обратно.

— Вземете моя. — Кочияшът престана да се обляга и понечи да развърже наметалото си.

— Благодаря ви, но няма да е необходимо. Не бих могла да ви оставя без наметало в това време. Просто ще вляза обратно.

Самата мисъл за допир до плаща, обгръщал брадавичест гръб, я накара да потръпне отново. Малта забърза обратно към залата, а мъжът я последва.

— Вземете поне шала ми. Много топли. Ето, вземете.

Говорейки, непознатият бе свалил шала си; когато Малта се обърна към него, той го постави върху ръкава ѝ. Тъканта наистина отблъскваше студа. А синята скъпоценност, припламваща насреща ѝ, не ѝ позволи да захвърли шала обратно.

Да носи такова бижу, пък дори и само за минутка — това беше възможност, която Малта не можеше да пропусне. Просто след прибирането си вкъщи щеше да се изкъпе.

— Бихте ли подържали чашата ми? — помоли тя. Мъжът го стори, а девойката побърза да разгъне шала и да го омотае около раменете си. Кочияшът го бе носил сгънат в няколко ката, около шията си. Плетената тъкан беше приятно мека и страшно топла. Малта го намести така, че синята скъпоценност да остане между гърдите ѝ. И се загледа към приплама.

— Толкова е красиво. Прилича на… Всъщност не зная; не се сещам с какво да го сравня.

— Някои неща не подлежат на сравнение. Понякога красотата е несравнима — тихо каза той.

— Така е — съгласи се Малта, загледана в синия огън.

— Виното ви? — напомни той подир миг мълчание.

Девойката леко се намръщи.

— Вече не го искам. Можете да го допиете, ако искате.

— Наистина ли ми оставяте чашата си? — с шеговита изненада попита той. Сякаш деликатният баланс, установил се между двамата, току-що се беше обърнал към него.

— Исках да кажа… ако ви се пие — объркано се поправи девойката.

— С удоволствие — увери я той. Оказа се, че воалът, прикриващ лицето му, е разцепен. С умело движение кочияшът пъхна чашата и я пресуши на един дъх. Подир това повдигна празната чаша към небето, за да я разгледа на звездната светлина. За момент Малта усети погледа му върху себе си.

Непознатият прибра чашата в ръкава си.

— За спомен — рече той. Едва сега Малта осъзна, че той е по-възрастен от нея и че този им разговор би могъл да бъде взет за непорядъчен. А всички онези думи, които двамата си бяха разменили, можеха да крият и друго значение. Благопристойните момичета не стояха сами в тъмното, за да разговарят с непознати. И то непознати кочияши.

— Вече трябва да се връщам. Майка ми сигурно се притеснява за мен — извини се Малта.

— Сигурно — съгласи се той. В гласа му отново се долавяше онова веселие. Малта започваше да се плаши от него. Не, това не беше страх, а предпазливост. Изглежда той усети това, защото последва отдалечаването ѝ. Всъщност непознатият вървеше до нея.

Тя започна да се опасява, че кочияшът ще я последва и в самата зала, но той спря на прага.

— Преди да се разделим, бих искал да ви помоля за нещо — неочаквано произнесе той.

— Разбира се. — И тя повдигна ръце към шала.

— Кажете ми името си.

Девойката застина. Нима той беше забравил, че ѝ е дал шала си? Шал, към който е прикрепен огнен кристал? Защото тя нямаше намерение да му напомня. Разбира се, нямаше да задържи шала завинаги. Не можеше. Само докато го покаже на Дело…

— Малта — отвърна тя. Разполагайки с това име, непознатият щеше да знае от кого да си поиска шала. И същевременно щеше да изгуби достатъчно време в търсене, за да ѝ позволи да покаже кристала на приятелката си.

— Малта… — подкани я той. Девойката се престори, че не осъзнава питането му. — Разбирам — каза той след миг. — Малта. В такъв случай ви желая приятна вечер, Малта.

— Приятна вечер и на вас.

Тя се обърна и забързано прекоси дверите. Щом се озова вътре, девойката побърза да смъкне шала. Той беше изработен от някаква непозната за нея, но много ефирна материя: смачкан на топка, шалът се побираше в джоба на наметалото ѝ. Приключила, Малта се подсмихна удовлетворено и се върна в залата. Там все още се редуваха оратори. И се говореше за спогодби, въстания, робство, война, ембарго. Още при самото ѝ влизане познатото отегчение я връхлетя отново. Не можеше ли всички те най-сетне да млъкнат и мирясат, та събранието да приключи? И Малта да може да се прибере у дома, където да разгледа на спокойствие огнения кристал?

Останалата част от плетеницата не усещаше, че нещо не е наред. Сесурея изглеждаше леко смутен, но останалите бяха доволни. Тук храна никога не липсваше и се добиваше лесно, атмосферата на това Обилие бе топла, а новите соли бяха породили вълнуващи цветове в поредните нови кожи. Те бяха започнали да сменят кожите си често, защото богатата храна благоприятстваше растежа. Може би, недоволно си помисли Шривър, това беше всичко, което останалите диреха. Може би те смятаха, че този ленив живот на хранене до насита и смяна на кожи представлява прераждане. Ала самата тя не мислеше така.

Шривър знаеше, че Молкин се стреми към нещо много повече. Явно останалите от плетеницата бяха прекалено късогледи, за да не усетят притеснението на своя водач. Той ги отвеждаше на север, подир сянката на кърмителя. На няколко пъти Молкин бе спирал сред топлите притоци на несолена вода, отново и отново опитващ чудатите атмосфери. Останалите не можеха да разберат тези му усилия — те бяха нетърпеливи да последват източника на храна. Веднъж, при едно подобно спиране, Сесурея бе шокирал всички им, разпервайки грива в готовност да ги поведе по желания от всички път, против намеренията на водача. Но до сблъсък не се беше стигнало, защото скоро след това Молкин бе напуснал топлото течение, затваряйки челюсти неудовлетворено, и за пореден път ги беше повел подир огромната сянка.

Шривър не бе изпитвала притеснение, когато кърмителят бе спрял, а Молкин бе сторил същото. Какво право имаше тя да се съмнява в онзи, който съхранява спомените на древните? Ала когато кърмителят отново бе заплавал на юг, а водачът им отново им беше заповядал да следват, тя започна да се съмнява. Нещо не беше наред. Сесурея също споделяше съмненията ѝ.

По пътя те зърваха други плетеници, следващи други кърмители. Всички тези събратя изглеждаха удовлетворени и сити. Тези гледки понякога караха Шривър да изпитва съмнение — може би наистина нещо не беше наред, ала с нея самата. Може би тя приемаше прекалено сериозно свещените предания. Но тогава тя забелязваше колко разсеян изглежда Молкин, дори по време на хранене. Докато останалите разкъсваха и се тъпчеха, той рязко оставяше своята храна и застиваше неподвижен, разтворил челюсти и трепкащ с хриле в дирене на някаква почти неуловима следа. Често, когато кърмителят спреше за по-продължителен период, а останалите от плетеницата си почиваха, Молкин се издигаше досами Недостига, където започваше виещ се танц, затворил очи. В тези моменти Сесурея го наблюдаваше с напрежение, което почти повтаряше нейното. А близо до повърхността техният водач продължаваше да се извива около себе си, за да обостри чувствителността на кожата си. Това той придружаваше с мълвене — нелепици, примесени с предания. Понякога Молкин повдигаше глава над Обилието, сред Недостига, и отново потъваше, мърморещ за някакви светлини.

При една от тези му прояви Шривър не можа да се сдържи. Тя изчака водача им да се изтощи; когато умората потъмни петната връз кожата му и той се понесе към дъното, Шривър се насочи към него, покорно отпуснала грива.

— Молкин — тихо протръби тя, синхронизирала падането си с неговото. — Какво става с виденията ти? Нима прозрението те е изоставило и си се заблудил?

Той повдигна клепачи и се вторачи в нея. И с ленива небрежност се обви около нея, та двамата да легнат заедно сред мекотата на дъното.

— Не става дума единствено за място — занесено обясни той. — То е също и време. Време, място и плетеница. Плетеница, каквато не се е сбирала още от древните времена. Почти мога да доловя миризмата на един Помнещ.

Шривър напрегна намотките си в опит да прочете паметта му.

— Нима ти не си един от тях, Молкин?

— Аз? — Клепачите му отново се спускаха. — Не. Не изцяло. Аз почти си спомням. Зная, че има място, време и плетеница. Когато ги усетя, веднага ще ги разпозная. Ние се намираме близо, Шривър, съвсем близо. Трябва да продължим и да не се съмняваме. Толкова често времето е наближавало и отминавало, а ние сме го пропускали. Боя се, че ако го пропуснем и този път, всички наши спомени за древните времена ще избледнеят. И ние никога няма да бъдем онуй, което сме били.

— А какво сме били? — попита тя. Поверията ѝ бяха известни; просто ѝ се искаше да го чуе за пореден път.

— Ние сме били господарите на всичко, способни да владеят и Обилието, и Недостига. Познатото на един било познато на всички. Всеки носел спомените на всички. Ние сме били могъщи и мъдри, почитани от всички останали създания.

— И какво станало после? — рече Шривър. Ритуалният въпрос.

— Настъпило време да бъдем преобразени. Да смесим същината на самите си тела, за да създадем нови създания, с нова жизненост и нови силни страни. Настъпило време да извършим древния цикъл от разделяне и сливане — за да продължим да растем. Било време да подновим телата си.

— А какво предстои да се случи? — довърши тя своята роля от ритуала.

— В уреченото време и място всички ще се сберат. Всички спомени ще бъдат споделени отново; всичко, съхранявано от един, ще бъде върнато на всички. Цикълът на прераждане ще се затвори, за нас отново ще настанат дни на величие.

— Тъй ще бъде — потвърди гласът на Сесурея, сплетен недалеч от тях. — Тъй ще бъде.

Глава двадесет и пета

Кандило

Кандило представляваше дребен, но оживен пристанищен град на полуостров Същин. Алтея бе идвала тук и преди, заедно с баща си. В този момент ѝ се струваше, че е достатъчно да скочи на брега и да се затича по кея, за да открие Вивачия сред останалите закотвени кораби. На борда ѝ, в капитанската каюта, тя щеше да намери баща си, където той щеше да разговаря с посредници от града. На масата щеше да има скъпо бренди, опушена риба и зряло сирене. И сред дружелюбна атмосфера в чистата и уютна каюта щеше да бъде намерена най-изгодната и за двете страни размяна. А недалеч от нея щеше да се намира личната каюта на Алтея, където тя във всеки един момент можеше да подири убежище…

Остра болка в гърдите съпроводи обзелата я носталгия. Къде ли беше Вивачия в този момент? И как ли се справяше под невежото водителство на Кайл? Дано поне Уинтроу да се беше превърнал в добър неин спътник — макар че собствената ѝ ревност да се съмняваше в това и да ѝ нашепваше, че единствено тя самата познава Вивачия истински. Малко остана, обеща тя на себе си и на своя кораб. Още малко.

— Момче!

Повикът я накара да подскочи; трябваше да измине миг, преди тя да разпознае гласа на Брашън и доловимата единствено за нея шеговитост в употребеното обръщение.

— Слушам, сър? — побърза да се обърне Алтея.

— Капитанът те вика.

— Разбрано, сър. — Тя понечи да се затича.

— Почакай за момент.

Идеше ѝ да подбели очи заради начина, по който Брашън се огледа, за да се увери, че двамата са сами. Нима той не осъзнаваше, че за някой случаен наблюдател това му поведение веднага би издало наличието на някакво съзаклятие? И това не беше най-лошото: помощникът се приближи до нея, за да може да говори тихо.

— Как ти се струва една вечеря на брега? — Той потупа кесията си, за да изтръгне от нея звънене. Край нея на колана му висеше прясно щампован билет.

— Ако имам възможност, може би. — Тя умишлено избра да подмине поканата във въпроса му.

Погледът му се задържа върху лицето ѝ повече от благоразумното.

— Белегът от изгарянето почти е изчезнал. Преди се опасявах, че ще ти остане белег.

Алтея отново сви рамене, несклонна да отвърне на нежността в очите му.

— Какво е един белег в повече за моряка? Съмнявам се, че някой друг на борда изобщо е забелязал. И че ще забележи.

— Да разбирам ли, че възнамеряваш да останеш на кораба?

— Ще остана да работя на него, докато стои на котва. Струва ми се, че от това място имам по-голям шанс да намеря кораб до Бингтаун, отколкото от останалите пристанища по маршрута на Жътвар. — Тя знаеше, че трябва да прекрати разговора, ала не можа да се удържи и попита: — Ами ти?

— Още не зная. — Брашън се ухили и обясни: — Предложиха ми да стана втори помощник. Заплатата е почти два пъти по-голяма от първоначалната, а и самата длъжност е добра препоръка. По тази причина мисля, че ще остана на борда. Аз им казах, че приемам, но още не съм подписал. — Следващите си думи той изрече, внимателно загледан в лицето ѝ. — От друга страна, ако намерим кораб, който ще мине през Бингтаун, би било хубаво отново да видим дома.

Неприятно усещане сряза сърцето на Алтея. Не, това не биваше да продължава. Тя се усмихна небрежно и се засмя.

— Какви са шансовете двамата повторно да се озовем на един и същи кораб? Доста незначителни.

Той продължаваше да я наблюдава по същия начин.

— Зависи колко усилия положим. — Брашън помълча за миг. — Аз те препоръчах. Казах, че си вършила работата на истински моряк, а не на юнга. Първият помощник също смята така. Вероятно капитанът иска да се срещне с теб, за да ти предложи по-добри условия, ако останеш.

— Благодаря ти — смутено промърмори тя. Смущение, породено не от благодарност, а от първия приплам на гняв. Нима той смяташе, че тя се нуждае от неговите препоръки, за да бъде разпозната като добър моряк? С работата си тя определено беше заслужила заплатата на обикновен моряк, още повече, че тя умееше и да одира. Със застъпването си за нея Брашън бе омаловажил собствените ѝ качества. Поне така смяташе тя. — Мисля, че те и сами са видели потенциала ми.

Последните си думи тя добави неусетно. А Брашън, който я познаваше добре, побърза да се извини:

— Не исках да прозвучи така. Всеки може да види, че ти си ценен моряк. Ти винаги си била такава, Алтея. А времето, прекарано на борда на Жътвар, допълнително разгърна способностите ти. Ако ми се наложеше да се катеря по мачтите по време на буря, без миг колебание бих избрал да работя с теб. На теб може да се разчита, и сред въжетата, и на палубата.

— Благодаря ти — повтори тя, този път още по-смутено, защото бе изречено с искреност. Брашън не беше от хората, които поставяха ниска цена на комплиментите. — Сега е крайно време да вървя при капитана, иначе той ще си развали мнението за мен — изтърси Алтея, защото искаше да се отърве от него.

Тя го подмина, но помощникът подвикна подире ѝ:

— Аз получих почивка на брега. Отивам в „Червената стряха“. Храната е добра, пивото е още по-добро, а най-хубавото е, че там никак не е скъпо. Ще те чакам там.

Тя побърза да се отдалечи, като се надяваше с подминаването си да снеме смисъла от странния поглед, който ѝ хвърли Релър. Проклятие. Тя беше се надявала да остане на борда и да помага за разтоварването и натоварването, докато не си намери място на друг кораб. Но ако Брашън продължеше да я поставя в подобни ситуации, тя щеше да се окаже принудена да си наеме стая на брега.

Със стиснати устни тя спря и почука на вратата. И се постара да прогони раздразнението от лицето си, преди да влезе.

В офицерската столова тя беше надзъртала само веднъж, най-много два пъти за цялото пътуване. Сега Алтея можа да се убеди, че помещението действително никак не е впечатляващо. Наистина, в случая ставаше дума за ловен кораб, маста и месото неизбежно цапаха, ала баща ѝ никога не би търпял подобна бъркотия на борда на собствения си съд.

Капитан Сичъл седеше зад масата, а първият помощник стоеше до рамото му. На масата имаше сандъче, разтворена счетоводна книга, купчина кожени билети и корабната щампа. Някои от моряците бяха получили заплатите си по-рано днес. Онези, пристигнали на борда като длъжници, бяха го напуснали като свободни хора. Наистина, цяла дълга година тези затворници бяха работили безплатно, отнасяйки единствено късче подпечатана кожа и разписка, с които да докажат, че дългът е изплатен. И все пак…

Интересно какво ли завръщане очакваше тези хора? Дали те имаха домове, в които да се върнат?

Погледът на капитана я изтръгна от тези размисли.

— На вашите заповеди, сър — стегнато каза тя.

Сичъл погледна към книгата пред себе си.

— Ател. Юнга. Тук е отбелязано, че ти се полага бонус за помощта, която си оказал на дерачите. Така ли е, момче?

— Тъй вярно.

И той, и тя знаеха това. Алтея мълчаливо изчакваше.

Капитанът разтвори друга книга на масата и плъзна пръст по една от страниците ѝ.

— А тук в корабния дневник съм си отбелязал, че с разсъдливата си намеса си успял да спасиш себе си и втория помощник от отвличане. И още неколцина моряци от екипажите на други кораби. Освен това — той прелисти няколко страници — помощникът е отбелязал, че в деня, когато нападнахме змията, ти си спасил свой другар от падане зад борда. Така ли е?

Алтея успя да сдържи усмивката си, но не и удовлетворената червенина, изникнала върху страните ѝ.

— Да, сър — промълви тя. И добави: — Не мислех, че някой отбелязва тези неща.

Сичъл се отпусна в скърцащата облегалка.

— Ние обръщаме внимание на много повече неща, отколкото моряците подозират. При толкова голям екипаж, половината от който е от бивши затворници, аз и моите помощници с голямо внимание следим моряците си, за да отделим истински опитните люде. — Той наклони глава встрани. — Ти се присъедини към нас в Бингтаун, като юнга. Бихме искали да те задържим, Ател.

— Благодаря ви сър. — Без никакво предложение за повишена длъжност? Или поне заплата? Дотук с препоръките на Брашън.

— В такъв случай това те устройва?

Тя си пое дъх. Баща ѝ винаги бе уважавал честността на моряците си. Алтея щеше да опита подобно поведение и тук.

— Не съм сигурен, сър. Жътвар е добър кораб, от който не мога да се оплача. Но аз бих искал отново да посетя Бингтаун, а не виждам изгледи курсът на Жътвар да го отведе натам. Бих искал, сър, да получа полагащите ми се пари и билет сега, но да продължа да работя на борда до отплаването. Ако междувременно не съм намерил кораб за Бингтаун, бих могъл да остана.

Лицето на капитана потъмня. Дотук с честността. Очевидно той смяташе, че предложеното от него е било повече от удовлетворително. Никак не му беше приятно да чуе, че юнгата възнамерява да си потърси по-добър кораб.

— Парите и билетът са твое право. А що се отнася до твоята колебливост… Как да ти кажа, ние ценим проявите на вярност. Ти очевидно смяташ, че би могъл да си намериш по-добро място.

— Не по-добро, сър. Жътвар е добър съд. Просто се надявах да открия кораб, който ще ме отведе до дома.

— За истинския моряк домът е неговият кораб — бавно натърти капитан Сичъл.

— Под дом имах предвид родното пристанище, сър — опита да се поправи Алтея. Видимо беше, че тя не се справя добре.

— Ето какво. Ще те отпиша от екипажа. Ще ти платя полагащото се, ще ти издам и билет, защото не мога да се оплача от работата ти. Но няма да допусна да си клатиш краката на палубата ми и да се ослушваш за по-добра позиция. Ние отплаваме до края на месеца. Ако се върнеш преди това и си поискаш предишната работа, ще помислим. Но не разчитай, че мястото ще те чака; то може да бъде запълнено лесно.

— Тъй вярно, сър. — Алтея прехапа устна, а капитанът се зае да отброява парите. Поне трябваше да му признае, че в това отношение той постъпва честно. Макар и прям до грубост, Сичъл ѝ изплати пълната сума: до последната медна монетка. Докато тя прибираше заплатата си, капитанът удари корабния печат върху едно от празните парчета кожа и взе писеца.

— Как е пълното ти име? — попита той.

Странно по какъв начин животът успява да ни изненада. Покрай всичките си планове Алтея така и не се бе замислила за този момент. И тя си пое дъх. Билетът трябваше да бъде издаден на нейно име, иначе нямаше да притежава никаква стойност.

— Алтея Вестрит — тихо каза тя.

— Това е женско име — отбеляза Сичъл, но все пак започна да вдълбава думите.

— Да, сър.

— И защо, в името на Са, твоите родители са ти дали женско име? — без интерес попита той, започнал да изписва фамилията.

— Името им е харесвало, сър — отвърна Алтея. Погледът ѝ не се отклоняваше от ръката, която внимателно изписваше буквите сред кожената повърхност. Този билет беше доказателството, с което тя щеше да накара Кайл да изпълни клетвата си и да ѝ върне кораба.

Десницата забави движенията си и спря. Капитанът повдигна очи и срещна погледа ѝ.

— Вестрит. Това е Търговско име, нали? — навъсено попита той.

Неочаквано устата ѝ пресъхна.

— Да… — поде Алтея, но Сичъл рязко махна с ръка и не я остави да довърши, а се обърна към своя заместник.

— Вестритови имаха жив кораб… Как му беше името?

Първият помощник сви рамене. Капитанът рязко се извърна към Алтея.

— Как се казва корабът?

— Вивачия — отвърна Алтея. С горд глас.

— Дъщерята на капитана също работеше на борда му — бавно каза Сичъл, втренчен в нея. — Ти си това момиче, нали?

Предишната му острота доближаваше ожесточение.

А Алтея отметна глава:

— Да, сър.

Сичъл захвърли писеца.

— Разкарай я от кораба ми! — заповяда той на своя заместник.

— И сама ще си отида, сър. Но първо искам да си получа билета — каза Алтея, докато помощникът пристъпваше напред. Тя нямаше намерение да отстъпи. Нямаше да се изложи, като побегне.

Капитан Сичъл изсумтя.

— От мен препоръка няма да получиш, не и с щампата на моя кораб! Да не мислиш, че ще позволя да стана за смях на всичките си колеги? Цял сезон държал жена на борда си, без дори да разбере? Заради тази лъжа заслужаваш да си прибера парите! Нищо чудно, че имахме такива проблеми със змиите, като никога преди. Всеки знае, че жените на борда привличат змии. Чист късмет беше, че успяхме да оцелеем. Нещо, за което ти нямаш заслуга. Махай я от очите ми!

Последните му думи представляваха крясък и бяха насочени към заместника. Изражението на въпросния показваше, че и той споделя мнението на своя капитан.

— Дайте ми билета — отчаяно каза Алтея и неочаквано посегна да го сграбчи, ала Сичъл се оказа по-бърз. Освен ако тя не искаше да се бие с него, нямаше как да го получи. — Моля ви.

Помощникът вече я сграбчваше за ръката.

— Махай се и повече да не си стъпила на борда на този кораб! — процеди Сичъл. — Радвай се, че ще ти позволя да си събереш багажа. Но ако не напуснеш помещението веднага, ще накарам да те изхвърлят и без него. Лъжлива брантия. С колко от екипажа си преспала, за да опазиш тайната си? — изсумтя той. Помощникът вече я влачеше към вратата.

Нито един, гневно искаше да отвърне тя. Нито един. Но нали тя бе спала с Брашън. И макар че това касаеше единствено нея, изричането на тези думи щеше да превърне нежеланието за осъзнаване в лъжа.

— Това не е справедливо! — изплака тя.

— По-справедливо е от твоите лъжи! — изрева капитанът.

Заместникът я изтласка навън.

— Събирай си багажа! — нареди той със злостен шепот. — И ако посмееш да разкажеш на някого от Кандило за това, лично ще те издиря и ще ти покажа какво правим с лъжливите курви!

Блъсването, съпроводило това сбогуване, я накара да залитне към палубата. Алтея съумя да запази равновесие — така, изправена, тя чу как вратата се затръшва зад гърба ѝ. Трепереща от гняв, девойката остана загледана в дървената преграда, която я делеше от заветното доказателство. Случилото се току-що все още ѝ изглеждаше нереално. Толкова месеци усилен труд, и за какво? За нищожната шепица монети, полагащи се на един юнга. Тя с радост би се простила и с тях, и с всичките си принадлежности в замяна на онази кожена ивица (която капитанът в този момент несъмнено насичаше усърдно).

При извръщането си тя улови погледа на Релър, който повдигна вежда насреща ѝ в безмълвно питане.

— Прогониха ме — обясни тя. Кратка и същевременно искрена представа.

— Защо? — попита морякът и тръгна заедно с нея към бака.

Алтея сви рамене.

— Не ми се говори за това — рязко каза тя. Надяваше се, че е прозвучала като разгневен юноша, а не като млада жена, едва сдържаща сълзите си. Тя трябваше да се овладее. Трябваше. Не спираше да си повтаря това, докато за последен път пролазваше в тясното място, представлявало неин дом в продължение на една цяла зима. Само няколко мига ѝ бяха нужни, за да нахвърля скромните си вещи в торбата. Подир това тя я метна на рамото си и напусна кораба.

Изчезването на до този момент осигурената квартира я накара да погледне на градеца с нови очи. Кандило. Този град далеч не беше от местата, където човек би искал да се озове единствено с шепа монети и една торба багаж.

Някакъв човек се извърна подире му, вторачен. За момент Брашън погледна към него. И едва тогава осъзна, че през цялото време е крачил ухилен. Какво пък, той имаше пълното основание да изпитва доволство — заради гордостта, която изпитваше от представянето ѝ. Преди малко там, на палубата на Жътвар, тя бе изглеждала досущ като истински наперен юнга. Небрежното поведение, дори хулиганският наклон на шапката — съвършени. Пътуването, което бе очаквал да я съсипе, в действителност ѝ се бе отразило добре. Алтея си беше възвърнала нещо; нещо, което Брашън бе смятал, че Кайл е унищожил у нея с изместването ѝ от Вивачия. Тази промяна, предизвикана от капитан Хейвън, я беше направила непоносима за последните ѝ две пътувания на борда на семейния кораб. Тя бе заменила нейната дързост с капризност, а стремлението към справедливост — със склонност към озлобление. В деня на бащината ѝ смърт Брашън реши, че старата Алтея също си е отишла завинаги. И той действително не беше виждал признаци от някогашното присъствие: до онзи ден на островите, когато тя бе започнала да одира морски мечки. През въпросния ден нещо в нея се беше променило. Промяната бе започнала именно тогава и бе се проявявала все по-силно. И самата Алтея бе ставала все по-силна. А през онази нощ в Кътчето той бе осъзнал, че старата Алтея се е завърнала. Беше осъзнал и нещо друго: колко му е липсвала тя.

Брашън си пое дълбок дъх — въздух, обгърнал твърда земя, носещ нотки на свобода. Той беше свободен като птица, с натежали от пари джобове и с намерението да отпразнува подобаващо успешното пътуване. Какво по-добро от това? Той започна да се оглежда за табелата на „Червената стряха“. Лично първият помощник му беше препоръчал това място, след като бе научил, че Брашън възнамерява да прекара нощта на брега. Неговата усмивка недвусмислено бе загатвала, че той не очаква Брашън да прекара въпросната нощувка сам. Същото важеше и за Брашън.

Погледът му различи знаковите червени стрехи далеч преди съзирането на самата табелка.

Въпросната пивница се оказа чиста, но и доста празна. Там имаше само две маси и четири пейки, гладки като добре почистена палуба. Подът бе посипан с равномерен слой бял пясък. В огнището пропукваха разнообразни дърва, променящи цвета на огъня. Клиенти нямаше.

Брашън трябваше да изчака известно време, преди съдържателят да изникне. При влизането си въпросният бършеше ръце в престилката си. Посетителят бе подложен на дълъг, почти подозрителен оглед, преди да бъде поздравен.

— Вашето заведение ми беше препоръчано. Колко ще ми струва стая с вана?

Отново последва бавният оглед, вероятно целящ да отгатне финансовите възможности на питащия. Съдържателят беше човек на стара възраст, бивш моряк, който накуцваше. Не беше трудно да се отгатне, че именно зарасналият криво крак е сложил край на това му призвание.

— Три — решително отвърна стопанинът. И добави: — Вие не сте от хората, дето се връщат къркани и трошат, нали? Иначе в „Червената стряха“ няма да се намери място за вас.

— Наистина обичам да пия, но тогава не троша, а просто си лягам да спя.

Онзи изсумтя.

— Поне сте честен. — Той протегна длан; веднага щом монетите се озоваха в нея, съдържателят ги изсипа в джоба си. — Първата лява стая на втория етаж. Ако искате да се изкъпете, отзад в бараката има помпа, вана и огнище. Огънят тлее, бързо ще го разпалите. Къпете се колкото си дълго искате, само че накрая подредете всичко така, както сте го заварили. Аз поддържам ред. На някои това не се харесва, те искат да се наливат, да плюскат, да крещят и да се бият. Ако и вие искате това, вървете другаде. Тук един честен човек може да се сдобие с чисто легло и с добре приготвена храна. Тя може да не е нищо особено, ама е приготвена добре и е прясна. Тук човек може да изпие и халба бира, ако иска. Но тук не е кръчма или бардак. Не, сър. Това е спретнато място.

Брашън кимна сковано. Той започваше да подозира, че усмивката на първия помощник е произтичала от намерението му да се пошегува. И все пак тази странноприемница изглеждаше подходящо място за една вечеря с Алтея, по-подходящо от някоя шумна кръчма.

— В такъв случай ще отида да се окъпя — обяви той, възползвайки се от замлъкналия да поеме дъх стопанин. — Един мой другар може да ме потърси. Ще пита за Брашън, това съм аз. А момчето се казва Ател. Нали ще му предадете да ме почака?

— Да, ще му кажа, че сте тук. — Домакинът отново замълча. — Той нали не е от шумните? Не е от хората, които се връщат пияни и обръщат пейките?

— Ател ли? Нищо подобно.

С това уверение Брашън побърза да се оттегли към задния двор. Там той откри въпросната барака, в която имаше помпа, голямо корито и пещ. И в тази постройка личеше спретнатост. Няколкото окачени кърпи изглеждаха чисти, макар и захабени — върху нито една от тях не личаха петна. Мястото наистина изглеждаше чисто.

Той изпомпа няколко кофи вода и ги сложи да се нагряват, а после извади цивилните си дрехи от торбата и ги сложи да се проветрят — те бяха чисти, само леко бяха започнали да се вмирисват на мухъл. Накрая Брашън пристъпи към банята си. Сапунът отстрани няколко слоя мръсотия и може би част от кожата, преди процесът да постигне задоволителен ефект. За пръв път от седмици той разплете коса, изми я и отново я пристегна. Много му се искаше да полежи във ваната, но не искаше да кара Алтея да чака. По тази причина Брашън се надигна, подсуши се, подряза брадата си и си облече чистите дрехи. Колко приятно беше да почувства допира на чисти, топли и сухи дрехи до също така чистата си кожа. Окъпването го бе направило летаргичен, но храната, придружена с една студена халба бира, бързо щеше да го оживи.

Мръсните си дрехи Брашън прибра в торбата си и се зае да подрежда бараката. Утре той щеше да потърси перачница, където да предаде одеждите — с изключение на онези, които бяха прекалено изцапани с катран. Но днешният ден беше предвиден за почивка. Като нов човек той се върна в гостилницата, за да си поръча храна и да изчака Алтея.

До този момент тя никога не се бе озовавала сама в чуждо пристанище. По-рано винаги бе разполагала с другари и с кораб, на който да се завърне по здрач. В момента беше едва следобед, ала денят бе започнал да ѝ се струва и по-студен, и по-мрачен. Алтея отново се огледа. Всичко около нея бе изгубило конкретността си. Не съществуваше нищо, което да я обвързва: никакъв кораб, никакви задължения, никакво семейство. Парите в джоба и торбата на гърба изчерпваха единствените ѝ тревоги.

Този нов поглед породи чудата смесица от чувства. От една страна тя се чувстваше сама, изоставена, съкрушена от отказания ѝ билет, а в същото време това усещане съжителстваше с усета за уверена независимост. Безразсъдство. Да, това беше думата. Струваше ѝ се, че никоя нейна постъпка не би могла да влоши положението ѝ повече. В този момент Алтея можеше да прави каквото си иска, без да мотивира основанията си, защото никой не се интересуваше от тях. Нищо не ѝ пречеше да се напие до припадък или да прахоса всичките си пари за една възмутително скъпа вечеря. Разбира се, това състояние не я освобождаваше от нуждата да се съобразява с утрешния ден, но пък човек винаги можеше да отмести мисленето за него до самото му настъпване. Ако тя решеше да се хвърли с главата към стената, никой нямаше да ѝ попречи или впоследствие да я мъмри за сцепения лоб.

Пък и всичките ѝ планове така и не бяха довели до нищо.

Тя отново намести торбата си и накриви кепето под още по-дързък ъгъл. След това отново закрачи по улицата, разглеждайки с повишено внимание всичко около себе си. Тази част на града, заради близостта ѝ до пристанището, бе изпълнена със снабдители, прекупвачи, евтини пансиони, кръчми, бардаци, игрални домове и магазини за наркотици. Сурова част от пристанището, приютила сурови люде. И Алтея беше част от тях.

Девойката си избра една от пивниците и влезе вътре. Заведението не се отличаваше особено от бингтаунските кръчми. Подът бе покрит с увехнала тръстика. Плотовете на дървените маси бяха изпъстрени с множество петна от чаши. Пейките изглеждаха захабени. Стените и таванът бяха потъмнели от дима на лампите и готвенето. В единия край на общата зала имаше голяма камина. Точно в този край се бяха струпали най-много моряци, близо до топлината и миризмата на яхния. Съдържателят беше суховат и мрачен на вид; някои от обслужващите момичета споделяха настроението му, а другите непрекъснато се кискаха. Пивницата имаше и втори етаж, където човек можеше да нощува. Само че за спане още беше прекалено рано. Всички разговаряха с оживление, което се стовари върху Алтея като вълна.

Тя успя да си намери място достатъчно близо до огъня — макар не колкото ѝ се искаше. Във всеки случай тук бе по-топло от улицата. Или от кораба. Тази маса беше почти празна.

Алтея уморено се облегна на стената и си поръча халба бира, оказала се изненадващо добра, порция яхния (зле подправена, но пак за предпочитане пред корабните дажби) и къшей хляб, чиято пряснота заглади неприятното впечатление от гозбата. Него тя изяде с особена наслада. Беше ѝ приятно да се наслаждава на бирата и храната, без да мисли за друго. В началото тя имаше намерение да наеме стая тук, само че трополенето и крясъците, които долитаха от стълбището, ѝ изясниха, че горните помещения не бяха предназначени за нощувка. Едно от момичетата неохотно се приближи към нея, но Алтея се отърва, като се престори на неразбрала. Момичето не изглеждаше огорчено от несъстоялата се размяна.

Колко ли дълго една жена трябваше да се занимава с подобна професия, преди това да ѝ втръсне? Или да престане да ѝ прави впечатление? Алтея несъзнателно постави ръка върху талисмана на пъпа си. Капитан Сичъл я беше обявил за курва и я бе обвинил, че нейното присъствие е привлякло змиите. Това беше нелепо, ала точно по този начин и капитанът, и първият помощник бяха гледали на нея.

Тя отхапа за пореден път от комата си, плъзна поглед из помещението и се опита да си представи ситуация, в която ѝ е необходимо да предлага тялото си в замяна на пари. Тукашните клиенти бяха неприятна пасмина, реши тя. Морето каляваше мъжете, ала освен това и ги загрозяваше. Почти сред всички маси личаха липсващи зъби и крайници и лица, захабени не само от стихиите, но и от съприкосновението с мас и катран. Онези, които бяха млади, привлекателни и мускулести, не бяха нито чисти, нито отличаващи се с добри обноски. Вероятно това бе следствие от дейността им. Дните им минаваха в лов и обработване на плячката, сред кръв, мас и сол. Моряците, служещи на Търговски съдове, бяха се поддържали значително по-добре. А може би това важеше единствено за екипажа на Вивачия? Баща ѝ бе изисквал от хората си да изглеждат представително, да поддържат кораба чист.

Мислите за Вивачия и за баща ѝ вече не пораждаха толкова остра болка. Безнадеждност бе заела мястото ѝ.

Алтея си наложи да изтегли на повърхността онази мисъл, която се улови, че се опитва да избегне. Щеше да бъде почти невъзможно да се сдобие с билет, издаден на нейно име. Само защото тя беше жена. Внезапно връхлетялото усещане за разгром едва не я задави. Приятната тежест в стомаха ѝ се превърна в оловно бреме. Тя бе започнала да трепери.

Девойката притисна крака към пода и допря ръцете си до ръба на масата, за да ги успокои. Искам да се прибера у дома, отчаяно си помисли тя. Да се озова на място, където съм в безопасност и хората ме познават. Ала домът ѝ вече не беше подобно място. Единственото място, където подобни неща съществуваха, в действителност се оказваше миналото: нейното минало, времето, когато баща ѝ бе още жив, а самата тя бе добре дошла на борда на Вивачия.

Трудно ѝ беше да извика тези спомени. Те стояха прекалено далеч, отделени от непреодолима дистанция. Този копнеж единствено я накара да се почувства по-самотна и обречена.

Неочаквано тя си спомни за Брашън. Той беше единствената брънка, която би могла да ѝ помогне да се доближи до дома. По-рано тя не бе възнамерявала да го потърси, ала сега осъзнаваше, че не съществуват причини да не го стори. В поредна проява на безразсъдство тя можеше да отиде при него и за няколко часа да се почувства обгърната в безопасност, без мисли за утрешния ден. Тази представа ѝ изглеждаше изкусителна.

Или пък не, това не беше добра идея. Явяването ѝ щеше да му даде основания да смята, че тя отново проявява склонност да легне с него. Алтея умишлено се съсредоточи върху тази вероятност. Тя започваше да поражда интерес. Девойката изсумтя. В този момент долитащите от горния етаж звуци ѝ се струваха и унизителни, и глупави. Не, тя не изпитваше желание да прави това с когото и да било, още по-малко с Брашън. Това би било страшно глупаво, защото рано или късно някой от двама им щеше да се завърне в Бингтаун. Онази нощ на борда на кораба бе представлявала глупава постъпка, мотивирана от умора, замайване и наркотици: това беше единствената причина. Но ако Алтея умишлено потърсеше Брашън и то се случеше отново, възможността за оправдание би изчезнала. И това само би усложнило нещата при една тяхна среща в Бингтаун. Нейният дом.

Тъй. Тя нямаше да се отзове на поканата му. И нямаше да преспива с него. Това реши тя.

В този случай оставаше един-единствен въпрос — какво да прави с остатъка от деня и с предстоящата нощ.

Алтея повдигна чашата си, за да привлече вниманието на едно от момичетата. По време на наливането тя сухо попита:

— Оказа се, че съм по-уморен от очакваното. Можеш ли да ми препоръчаш някоя спокойна гостилница? Където човек може и да се окъпе?

Момичето енергично започна да разчесва тила си.

— Тук също можеш да наемеш стая, макар да не е много спокойно. Наблизо има къпалня.

Стръвното разчесване убеди Алтея, че нощувката тук не би била добра идея дори и при пълен покой. Тя възнамеряваше да се отърве от гадините, които се бяха прилепили към нея на борда на кораба, а не да се сдобива с нови.

— Мен ме интересува нещо по-притихнало — настоя Алтея.

Момичето сви рамене.

— Ако не ти се свидят парите, върви в „Скопения кон“. Там има музиканти и певачка. В най-добрите стаи имало и огнища, поне така съм чувала. Някои от стаите им са с прозорци.

В „Скопения кон“ тя бе вечеряла с баща си веднъж. И дори помнеше какво — печено свинско с гарнитура от грах. Тя му беше подарила една много забавна восъчна маймунка, закупена по-рано същия ден, а той ѝ беше разказал за сключените сделки — как закупил двадесет бъчви скъпо олио. Ала всичко това се бе случило в един друг, предишен живот. В живота на Алтея, а не този на Ател.

— Не, това няма да ми е по джоба. Някое евтино и тихо местенце ми трябва.

Момичето се навъси.

— Не зная. В тази част на града не са много тихите места. Повечето моряци не се интересуват от това. — То хвърли чудат поглед на Алтея. — Пробвай „Червената стряха“. Баня не зная дали имат, обаче е много спокойно. Като гробница, доколкото съм чувала.

— Да, за това място и аз зная — побърза да каже Алтея. — А някое друго?

— Няма. Както казах, моряците не търсят покой. — Нов странен поглед. — Малко ли са ти тези места?

Момичето прибра парите и се отдалечи.

— Хубав въпрос — промърмори Алтея и отпи от новата си халба.

До нея се стовари някакъв моряк, вмирисан на повръщано: със свечеряването кръчмата започваше да се изпълва. Мъжът се оригна шумно; последвалата миризма накара Алтея да трепне. Това не убягна на непознатия, който се ухили широко и съзаклятнически се приведе.

— Таз виждаш ли я? — рече той, сочещ към една от сервитьорките. Тя имаше бледно лице и в момента бършеше маса. — Трижди я оправих. Троица, а тя ми взе само за веднъж.

Горд от себе си, морякът се облегна на стената и продължи да се хили. Сред горната му челюст личаха две нащърбени счупвания.

— Ти също трябва да я пробваш, хлапе. Бас държа, че тя ще те научи на някои неща. — И той намигна лукаво.

— Сигурен съм, че ти би спечелил този бас — добродушно се съгласи Алтея, допи бирата си и се надигна, вземайки торбата си. Вън валеше, беше изникнал и вятър, вещаещ влошаване на времето.

Тя реши да постъпи по най-очевидния начин: да си намери подходяща стая и да се наспи. Последващите си действия щеше да обмисля на следващия ден. Той ѝ се струваше по-подходящ за търсенето на кораб, който да я отведе в Бингтаун колкото се може по-бързо.

Бингтаун. Нейният дом. Завръщане, което щеше да означи и зачеркването на мечтите ѝ да си върне Вивачия.

Не, тя нямаше да мисли за това сега.

По смрачаване Алтея беше обиколила шест различни пансиона. Почти всички стаи бяха разположени над пивници. Всяко едно от тези заведения се бе отличавало с шум и дим, а някои дори предлагаха собствени курви. Онова, на което тя в крайна сметка се спря, също не се отличаваше от останалите, само че в него неотдавна се бе разразило сбиване, наложило пристигането на градската стража. Онези, които не бяха отведени, бяха или прекалено изнурени, или препили. В един от ъглите стояха трима музиканти, които свиреха за себе си, защото клиентите си бяха отишли. Тримата тихо разговаряха помежду си и често прекъсваха изпълненията си, за да опитат нещо различно.

Алтея се настани достатъчно близо до тях, за да слуша, но без да им пречи. Точно сега тя им завиждаше. Дали някога и тя щеше да има подобни приятели? Всички онези години, прекарани в плаване, ѝ бяха изключително скъпи, ала бяха взели своята цена. Нейният баща бе останал нейният единствен приятел. Но капитанът и неговата дъщеря не могат да споделят приятелството на екипажа. И в Бингтаун Алтея бе оставала отчуждена, отдавна изгубила връзка с останалите момичета на нейната възраст. Повечето от тях вече имаха собствени семейства, най-вероятно омъжени за някогашните момчета, които бяха обсъждали с кискане. А пък Алтея се беше озовала насред чужд пристанищен град, в западнала кръчма и преоблечена като момче. Сама. И само с една вероятност за бъдещето си: да се прибере у дома с подвита опашка и сведена глава.

С всяка изминала минута тя се чувстваше все по-покрусена. Най-добре щеше да бъде да си легне. Да, тази халба щеше да бъде последната за днес, след нея Алтея щеше да се оттегли в стаята, която бе наела.

В този момент Брашън прекрачи прага. Погледът му веднага се закова на Алтея. За един застинал миг помощникът спря. По стойката на тялото му личеше, че е ядосан. Вероятно в проява на същия гняв той се бе сбивал — утре сутринта лявото му око щеше да е посиняло. Ядът му още не беше отминал; това личеше и в положението на раменете под чистата моряшка фланела, и по блясъчето в очите му.

Алтея нямаше причина да изпитва вина или срам. Тя не беше обещала, че ще се срещне с него, а само бе изтъкнала възможност. Затова неочакваното ѝ трепване я изненада.

Брашън се приближи към нея, оглеждащ се в дирене на нестрошен стол. Дирене, оказало се напразно, поради което той трябваше да седне на нейната пейка.

Помощникът се приведе към Алтея и каза отсечено:

— Можеше просто да ми откажеш. А не да ме караш да чакам и да се притеснявам за теб.

В продължение на няколко мига тя барабани с пръсти по масата; преди да повдигне очи към него.

— Простете, сър — високо му напомни тя за ролята си. — Не подозирах, че вие ще седнете да се притеснявате за сополанковци като мен.

Брашън хвърли бърз поглед към музикантите, които изобщо не им обръщаха внимание.

— Разбирам — сухо отвърна той. А погледът му беше далеч по-красноречив. Тя го беше наранила: нещо, за което дори не се беше замисляла.

Брашън се надигна от масата. Алтея реши, че той ще си отиде, но помощникът не оправда очакванията ѝ, а се отправи към гостилничаря, разчистващ парчетата глина. Сдобил се със собствена бира, помощникът се върна обратно и заговори пръв:

— Понеже се притесних, отидох на кораба и попитах помощника за теб.

Алтея възкликна.

— Да. Онова, което той каза за теб… — Брашън замълча и докосна синината върху лицето си. — Повече няма да плавам с Жътвар — рязко каза той и я изгледа обвинително. — Защо си им казала истинското си име?

— Помощникът ти е разказал? — вместо отговор запита тя. Настроението ѝ съумя да постигне невъзможното, като се развали още повече. Това щеше да намали шансовете ѝ да си намери работа на борда на някой друг кораб. Отчаянието започна да я дави.

— Не. Капитанът ми каза. След като помощникът ме заведе при него и двамата попитаха дали съм знаел за теб.

— И ти си им казал истината?

Не, още по-лошо ставаше. Сега те бяха уверени, че тя е преспала с Брашън, за да си осигури мълчанието му.

— Нямаше смисъл да лъжа.

Останалите подробности от историята му не я интересуваха — нямаше значение кой кого е ударил първи. Тя поклати глава.

Но Брашън нямаше намерение да остави собствения си въпрос. Той отпи от халбата си и попита:

— Защо си им дала истинското си име? Как си очаквала да си намериш нов кораб под истинското си име? — В тона му личеше неподправено удивление от глупостта ѝ.

— Щях да го използвам, за да си върна Вивачия — промълви Алтея. — Тя щеше да бъде следващият ми кораб.

— Как? — с подозрение попита Брашън.

И тя му разказа. Разказа му всичко, макар че той клатеше глава, докато слушаше за необмислената клетва на Кайл и за наивния ѝ план да се възползва от нея. Защо изобщо тя му разказваше всичко това? На какво се дължеше тази ѝ склонност да му разкрива неща, които изобщо не го засягаха?

След като я изслуша, той не отвърна веднага, а помълча няколко секунди и поклати глава.

— Кайл никога не би удържал думата си за подобна клетва. Съмнявам се, че и самият Търговски Съвет би сторил нещо, дори и да разполагаш с подкрепата на майка си и племенника си. В гнева си хората изричат какво ли не. Ако Съветът започне да изисква подобно спазване на всички клетви, половината Бингтаун ще бъде избит. — Той сви рамене. — Не съм изненадан, че си направила подобен опит. Знаех си, че рано или късно ти ще опиташ да си върнеш кораба. Ала не и по такъв начин.

— А по какъв? — остро се осведоми тя. — Да се прокрадна на борда някоя нощ и да го заколя в каютата му?

— Значи все пак си обмисляла и този вариант — сухо подметна Брашън.

Тя не можа да сдържи усмивката си.

— Още в самото начало — призна Алтея. Подир това усмивката ѝ угасна. — Трябва да си върна Вивачия. Макар сега да осъзнавам, че още не съм готова за капитанския пост. Не, не ми се смей. Може да съм глупава, но мога да се уча. Тя е моя. Моя е по начин, по който никой друг кораб не би могъл да бъде. Ала законът не ме подкрепя, а семейството ми стои срещу мен. С една от двете неправди бих могла да се боря. Но с двете вкупом…

Тя заглъхна.

— Трудно ми е да не мисля за нея, Брашън — каза Алтея.

— На мен също.

Вероятно той бе искал да изрази състрадание, ала казаното само я разгневи. Какво право имаше Брашън да се изказва така? Вивачия не беше неговият родов кораб. Как би могъл той да се чувства като нея?

Двамата се умълчаха. В пивницата пристигнаха група моряци, заели съседна маса. А Алтея продължаваше да се взира в Брашън мълчаливо. Следващите клиенти на заведението — трима от местните — пристигнаха също сред тяхното мълчание. За компенсация още с влизането си те се развикаха за бира. Музикантите се оживиха и подеха веселяшката мелодия, която бяха репетирали по-рано. Много скоро пивницата щеше да придобие предишната гълчава.

Брашън чертаеше с пръст по влажния плот.

— И какво ще правиш сега?

Това беше въпросът, който я преследваше цял ден.

— Ще се върна вкъщи — тихо каза Алтея. — Както ти ми каза да постъпя преди месеци.

— Защо?

— Защото ти може би си бил прав. Може би ще бъде по-добре да се върна, да се постарая да изгладя нещата и да продължа да живея живота си.

— Не си длъжна да живееш живота си там — отвърна Брашън. — Пристанището е пълно с кораби, които ще отплават към най-различни места. — С пресилена небрежност той додаде: — Бихме могли да отидем на север. Както ти казах. В Шестте херцогства не се интересуват от пола ти, стига да умееш да работиш. Какво като не са цивилизовани. Надали ще е по-лошо от Жътвар.

Тя мълчаливо поклати глава. Разговорът на тази тема само усилваше мъката, вместо да я облекчава. И въпреки това Алтея я засегна:

— Вивачия спуска котва в Бингтаун. Ако се върна там, поне ще мога да я виждам. — Девойката се усмихна по ужасяващ начин. — Освен това Кайл е по-възрастен от мен. Вероятно ще го надживея. Ако и тогава се намирам в добри отношения с племенника си, той може да позволява на побърканата си стара леля да плава с него.

Брашън я гледаше втрещено.

— Кажи ми, че се шегуваш! — възкликна той. — Възнамеряваш да прекараш живота си в чакане на нечия смърт?

— Естествено, че се шегувам — изсумтя Алтея. Ала това беше лъжа. — Днес беше отвратителен ден — рязко каза тя. — Възнамерявам да му сложа край и да си лягам. Лека нощ.

— Защо? — тихо попита Брашън.

— Защото съм уморена, глупчо.

Наистина беше така. Умората се бе наслоила до мозъка на костите ѝ. Тя беше уморена от всичко.

Бившият помощник нетърпеливо изясни:

— Защо не дойде при мен?

— Защото не исках да спя с теб — каза тя. И любезността ѝ бе изместена от умората.

Брашън успя да си придаде наскърбен вид.

— Аз просто те поканих на вечеря.

— Но в действителност имаше предвид вечеря с продължение.

За момент той се поколеба; в крайна сметка откровеността спечели.

— Мина ми през ума, признавам. Струва ми се, че последния път ти не остана неудовлетворена…

Тя не искаше да си спомня за това, защото се срамуваше от удоволствието, което бе изпитала, а също и от осъзнаването, че той също знаеше това.

— Ако си забравил, тогава ти казах, че това не бива да се повтаря.

— Сметнах, че имаш предвид да се повтаря на кораба.

— Където и да е. Брашън… Тогава и двамата бяхме уморени, измръзнали, пияни и замаяни от ударите, приспивателното и киндина. — Тя замълча в търсене на отклоняващи обидата думи, които така и не откри. — Това е всичко.

Ръката му се раздвижи върху масата. Алтея усети, че в този момент той иска да я докосне, да стисне пръстите ѝ. Тя отпусна ръце върху коленете си.

— Сигурна ли си? — бавно попита той.

— Нима ти не си? — Алтея се взираше в очите му открито, в противоречие на намиращата се там нежност.

Брашън първи отмести поглед, пое си дъх и отпи голяма глътка от чашата си. Облегнал лакът на масата, той направи опит да се усмихне.

— Бих купил киндин, ако ти осигуриш бирата.

Тя се усмихна на свой ред.

— Надали.

Събеседникът ѝ раздвижи рамене.

— А ако бирата също е от мен?

— Брашън. — Тя поклати глава. — Реално погледнато, ние с теб почти не се познаваме. Нямаме нищо общо. Не сме…

— Добре, разбрах — прекъсна я той. — Ти ме убеди. Идеята беше лоша. Но пък не можеш да ме виниш, че съм опитал. — Брашън допи бирата си и се надигна. — Ще те оставям. Може ли да ти дам един последен съвет?

— Разбира се. — Тя се приготви да изслуша препоръка, съветваща я да се пази.

— Изкъпи се, защото миришеш зле.

И той провлачи крак към вратата, без да се обърне нито веднъж, включително и по време на излизането си. Едно съвсем кратко спиране край нея, придружено с помахване, би превърнало обидата в шега. Вместо това Алтея остана да се чувства наскърбена. Заради отказа ѝ той я беше наскърбил. И се бе престорил, че не проявява интерес към нея заради нечистоплътността ѝ. При предишната им среща това не бе го обезпокоило. Да не говорим, че тогава самият той не бе ухаел особено приятно. Не, някои хора определено не можеха да се оплачат от липса на дързост.

— Още бира! — провикна се Алтея, повдигнала чаша към намусения съдържател.

Брашън се постара да приведе глава между раменете си, та поне отчасти да се предпази от дъжда. По време на обратния път той се стараеше да не мисли за нищо. И се отби единствено да купи парче долнокачествен киндин от някакъв уличен продавач.

Вратата на „Червената стряха“ се оказа залостена за през нощта. Морякът започна да блъска по нея и да крещи — неоправдано високо, ала разбираемо с оглед на времето.

Над него се отвори прозорец, от който надникна главата на хазяина.

— Кой е там?

— Аз съм. Брашън. Пуснете ме да вляза.

— Бяхте оставили банята разхвърляна. Не бяхте почистили коритото. И кърпите лежаха захвърлени.

Брашън раздразнено присви очи нагоре.

— Пуснете ме да вляза — повтори той. — Не виждате ли, че вали!

— Вие не сте прибран човек! — извика в отговор съдържателят.

— Но аз вече ви платих!

От прозореца изхвърча торбата му, приземила се с весел плясък. Брашън отново започна да крещи, ала прозорецът се затръшна. Известно време морякът продължи да блъска и рита по вратата и да запраща псувни към затворения прозорец. Тъкмо бе заменил последните с шепи кал, когато градските стражи изникнаха, привлечени от врявата, и със смях го посъветваха да върви другаде. Видно беше, че тази ситуация те са виждали и друг път.

Брашън метна на рамо окаляната си торбица и пое да търси друго място за нощувка.

Глава двадесет и шеста

Дарове

— Зимната луна е съвсем ясна. Нейната светлина прави сенките да изглеждат резки, тъмни. Скалите са обгърнати от мастило, а твоят корпус е изграден от пълна чернота. А моят огън поражда друг тип сенки. Трептящи сенки, които никога не застиват. И когато погледна към теб, някои твои части се очертават рязко в лунното сияние, а други изглеждат смекчени от отблясъка на пламъците.

Гласът на Янтар бе почти омаен. Светлината на огъня ѝ, накладен с отломки и запален с големи усилия по-рано привечер, леко достигаше до него. И топлината, и студа бяха понятия, които Парагон бе усвоил от хората, едното от тях приятно, а другото неприятно. Ала дори самото разбиране, че топлината е за предпочитане, той беше усвоил от тях. За дървото това нямаше значение. Ала в нощ като тази топлината наистина изглеждаше приятна.

Тя седеше кръстато — така бе му рекла — върху килим, разпънат връз влажния пясък, и се облягаше върху корпуса му. Допирът на косата ѝ бе по-мек и от най-нежните водорасли. Кичурите оставаха прилепени за момент, когато Янтар се раздвижеше.

— Ти почти ме накара да си спомня какво е да виждаш. Не просто да разпознаваш форми и цветове, но и да можеш да оцениш онези гледки, които го заслужават.

Жената мълчаливо повдигна ръка и допря длан до корпуса. Не за първи път тя прибягваше до този жест. В някои отношения този допир напомняше на Парагон за допира на погледи. Безока размяна на погледи. Той се усмихна.

— Донесла съм ти нещо — каза тя.

— Наистина ли? — изненада се Парагон и направи опит да задържи вълнението далеч от гласа си. — Не помня някой друг да е правил това.

Янтар се надигна.

— Никой не ти е подарявал нещо?

Корабът сви рамене.

— Къде бих могъл да съхранявам подаръците си?

— Моят подарък е съобразен с това. Подай ми ръката си. Искам да знаеш, че това е нещо, с което съм много горда, затова ще ти го показвам постепенно. Отне ми известно време да го изработя, защото трябваше наново да съобразя мащаба. Ето първото. Можеш ли да отгатнеш какво е?

Ръцете ѝ изглеждаха толкова дребни, докато пускаха нещо в огромната му длан. Нещо, чийто допир приличаше на дървен. В предмета имаше дупка, през която бе прокарана дебела връв. Повърхността на дървото бе оформена и загладена.

Парагон внимателно прокара пръсти. Предметът бе извит, с раздвоение в единия си край.

— Делфин — каза той. Пръстите му отново проследиха извивката на гръбнака, перката. — Удивително. — И корабът се засмя.

— Има и още — обяви възторженият ѝ глас. — Придърпай следващото.

— И още ли?

— Разбира се. Това е огърлица. Хайде, опитай се да отгатнеш следващото зърно.

— Искам да си я сложа — каза той. А ръцете му трепереха. Току-що бе получил огърлица, специално за него.

Без да дочака отговор, Парагон я разгърна и внимателно я намести над главата си. За момент накитът увисна пред разрушените му очи, преди да се намести на гърдите. Там пръстите отново подириха елементите ѝ. Те бяха пет. Цели пет! Той започна да проверява очертанията им.

— Делфин. Чайка. Морска звезда. А това… това е рак. И накрая риба. Камбала. Познавам я по люспите и по окото. А очите на рака са разположени върху стъбълца. А морската звезда е с груба повърхност, с вендузи. Този подарък е прекрасен, Янтар. Наистина ли изглежда красиво? Добре ли ми стои?

— Ама че суетен си бил. — До този момент Парагон не бе чувал подобно удовлетворение в гласа ѝ. — Да, стои ти прекрасно, сякаш е част от теб. Това беше нещо, за което самата аз се притеснявах. Ти си рожба на истински майстор; имах основания да се опасявам, че на фона на това изящество собственото ми творение би изглеждало глупаво. И макар да не е особено подобаващо, аз не мога да не похваля работата си. Всяко от зърната на огърлицата е изработено от различен материал. Усети ли? Морската звезда е от дъб, а рака съзрях да се крие в един голям боров чвор. Делфинът се криеше в извивката на върбов клон. По време на допира си сигурно си усетил различните текстури. Цветовете им също са различни. Всяко зърно е запазило оттенъка на своя материал: аз не обичам да насилвам дървото с чужди цветове. Смея да твърдя, че те стоят по прекрасен начин върху кожата ти.

Тя обясняваше бързо, с охота. Интимността в гласа ѝ загатваше, че само той би могъл да я разбере напълно. Трудно можеше да се намери нещо тъй ласкателно като бързото леко докосване на обясняващата ѝ ръка.

— Може ли да те попитам нещо? — каза Янтар.

— Разбира се. — Парагон продължаваше да мести пръсти върху очертанията на дара си, за да открива нови детайли от текстурата и формата.

— Чувала съм, че при изработването фигурата на съответния жив кораб бива боядисана. Ала когато корабът се съживи, фигурата придобива собствен цвят. Както теб. Как става това? И защо само фигурата променя цвета си, а не всички останали части, изработени от магическо дърво?

— Не зная — смутено отвърна той. Понякога тя му задаваше подобни въпроси. Те не му се нравеха, защото прекалено остро изтъкваха различията между двама им. И освен това Янтар имаше навика да ги задава точно в моментите, в които той се чувстваше особено близък с нея. — Защо твоите очи и кожа са в настоящия им цвят?

— Разбирам. — Тя помълча за момент. — Помислих си, че това е нещо, което сам избираш. Ти си същинско чудо. Можеш да говориш, да мислиш, да се движиш… А можеш ли да се движиш целия? Не само фигурата, а и самия кораб?

Понякога. Един гъвкав кораб по-добре умееше да се съпротивлява на стихиите от някой стегнат до принудителна цялост. Дъските можеха да се движат по малко, за да успокояват водата с отстъпването си. А в някои случаи те можеха да се раздвижат и допълнително, за да допуснат мълчаливия прилив на солена вода, студена и мрачна като самата нощ. Ала това би била непростима, безсърдечна измяна. Непростима. Непоправима.

Парагон се откъсна от острия спомен и не отговори на въпроса ѝ.

— Защо питаш? — вместо това каза той, разбудил подозренията си. Какво всъщност искаше тя от него? Защо му носеше подаръци? Парагон знаеше, че никой не би могъл да го харесва. Може би това беше някакъв номер; може би тя работеше за Рестарт и Мингсли. Вероятно те я бяха изпратили тук, за да може тя да узнае тайните му и да научи всичко за магическото дърво.

— Не исках да те разстройвам — тихо каза Янтар.

— Нима? А какво си искала тогава? — изсумтя корабът.

— Да те разбера.

Тя не се присъедини към тона му. В гласа ѝ нямаше гняв, само мекота.

— По свой собствен начин аз съм тъй различна от жителите на Бингтаун, колкото съм и от теб. Тук аз съм чужденка. Колкото и дълго да живея тук, колкото и честно да търгувам, аз винаги ще си остана новодошла. Бингтаун не приветства новодошлите. — Думите ѝ бяха придобили успокояващ ритъм. — Затова се обръщам към теб. Защото смятам, че ти си също толкова самотен, колкото съм и аз.

Самотен. Излизаше, че тя го смята за жалък. И за глупав. Достатъчно глупав да повярва, че тя го харесва, след като в действителност просто се опитваше да научи тайните му.

— И защото ти се иска да узнаеш повече за магическото дърво — изпробва я той.

Мекият му тон успя да я заблуди. Янтар се засмя тихо и каза:

— Бих излъгала, ако кажа, че това не ме интригува. Що за материал е способен да оживява? От какво дърво произлиза той; къде растат тези дървета? Дали са редки? Сигурно са редки. Семействата са склонни да струпват поколения дълг, за да се сдобият с кораб от такъв материал.

Думите ѝ страшно се доближаваха до изреченото от Мингсли. Парагон се засмя гръмко; подетият от ехото грохот блъсна скалите и сепна подирилите укритие птици.

— Сякаш не знаеш! — навъси се той. — Защо Мингсли продължава да те изпраща тук? Да не си мисли, че ще успееш да ме приласкаеш да заплавам за вас? Плановете му са ми известни. Той смята, че ако разполага с мен, ще може спокойно да плава по Дъждовната река и да заграби търговията, която принадлежи единствено на Търговците от Бингтаун и Дъждовните земи. — Корабът продължи със замислен глас, по-тихо: — Той си мисли, че след като съм безумен, ще предам семейството си. Смята, че щом моите близки ме мразят, проклинат и изоставят, аз ще постъпя по същия начин.

Той откъсна огърлицата и я хвърли на пясъка.

— Ала аз оставам верен. Какъвто винаги съм бил, каквото и да се говори за мен. Бил съм и все още съм. — Парагон отново повиши глас. — Чувате ли, Лъдчънсови? Аз още съм ви верен. Аз плавам единствено за своето семейство! Единствено за вас!

Целият му корпус потръпна от крясъка.

Корабът замълча, дишащ тежко. Той стоеше заслушан, ала не долавяше Янтар. До него долитаха единствено пукотът на огъня, шуменето на отново унасящите се птици и вечното мълвене на вълните. Но от нея нямаше нито звук. Вероятно тя бе избягала по време на крясъците му. Или бе напуснала безшумно, със страхливо сведена глава.

Парагон потърка чело. Начинът на оттеглянето ѝ не беше от значение. И самата тя не беше от значение. Нищо нямаше значение. Нищо.

Той докосна шията си на мястото, където бе лежала огърлицата, и се заслуша в настъпващия прилив. Вълните се приближаваха плавно; подредените в огнището отломки рухнаха сред прилив на дим.

Гласът на Янтар го сепна.

— Мингсли не ме е изпратил. — Тя се надигна рязко и се приближи до огъня, където започна да намества подпалките. С тих и овладян глас жената продължи. — При първото си идване тук той ме доведе. Искаше да те насече, за да използва материала ти. Но сърцето ми не би допуснало това още от първия миг, в който те видях. И аз наистина искам да те опозная. За мен ти си и чудо, и мистерия. А моето любопитство винаги е надделявало над мъдростта ми. А най-масивна е самотата ми. От моя дом и близките ме делят не само разстояние, а и години.

Тя говореше бързо, с натъртени срички. И се движеше, шумолейки с пола. Изостреният му слух долови потракването на дърво. Това беше огърлицата му. Янтар я събираше, за да си я отнесе.

— Янтар? — поде той. Гласът му се задави подир изричането на името ѝ. Типично за моментите, в които той се страхуваше. — Огърлицата ми ли събираш?

Имаше дълго мълчание, преди тя да отвърне с почти груб глас:

— Мислех, че ти не я искаш.

— Напротив.

Тъй като тя не каза нищо, Парагон събра смелост.

— Ти вече ме мразиш, нали? — попита той. Гласът му бе съвсем спокоен, но пак оставаше леко писклив.

— Парагон… — Янтар помълча за момент. — Не те мразя — продължи тя с мек глас. — Но и не мога да те разбера. Понякога думите ти отразяват мъдростта на цели поколения. А друг път се държиш като глезено десетгодишно хлапе.

Вече си на дванадесет. Почти си мъж. Ако по време на това пътуване не се научиш да се държиш като мъж, ти никога няма да станеш мъж, лигаво пале такова. Той повдигна длани към лицето си и покри мястото, където бяха се намирали очите му. Мястото, от което биха изникнали предателските сълзи. Едната си ръка Парагон премести над устата, за да не допусне риданието. Дано в този момент тя не гледа към мен, молеше се той. Дано да не ме види.

Янтар продължаваше да говори.

— В някои моменти просто не зная как да се държа с теб… Тъй, ето го и рака. Събрах и петте. Би трябвало да се засрамиш, да хвърлиш такава огърлица както бебе захвърля играчки. Сега ще трябва да изчакаш да пристегна връвта.

Парагон отдръпна ръка от устата си и вдиша бавно, преди да изрече най-голямото си опасение:

— Огърлицата, тя… Строшил ли съм нещо?

— Не. Аз съм предвидлива жена. — Янтар отново бе заела мястото си върху одеялото. От нейната посока започна да долита тихото потракване на дървените украшения. — Знаех, че накитите ще бъдат изложени на дъжд и вятър, затова използвах много масло и восък. Освен това те паднаха на пясъка. Но след един сблъсък със скалите не биха останали цели, така че на твое място не бих повтаряла.

— Няма — обеща Парагон. И предпазливо попита: — Сърдиш ли ми се?

— Преди — призна тя. — Вече не.

— Ти не ми крещя, а остана тъй тиха, че реших, че си се махнала.

— Бях на път да се махна. Не понасям крещенето. Мразя някой да ми крещи, а самата аз никога не крещя на някого. Но това не означава, че не се ядосвам. — Тя помълча за миг. — Или че никога не се наскърбявам. Ала моята болка е по-мълчалива от гнева ми. Това е цитат от поета Тини. Или по-скоро буквален превод.

— Кажи ми цялата поема — помоли Парагон, бързо съзрял безопасен разговор. Той не искаше двамата да разговарят за гняв, омраза и глезени деца. Може би покрай рецитирането Янтар щеше да забрави, че той не ѝ се е извинил. А намерение да се извинява той нямаше.

— Бавачката заяви, че е готова да остане на половин заплата, стига да можем да си я позволим — каза Роника. Кефрия седеше на стола от отсрещната страна на камината, където бе обичал да сяда баща ѝ. Тя държеше малък гергеф, а върху подлакътника на креслото бе подредила конци, ала вече бе изоставила тази преструвка. И ръцете на майка ѝ също бяха застинали.

— А можем ли? — попита Кефрия.

— Само ако бъдем склонни да се храним скромно и да живеем още по-скромно. Почти ме е срам да призная колко благодарна се почувствах, когато тя предложи това. Чувствах се страшно виновна да я отпращам. Повечето семейства искат млада жена, която да се грижи за децата им. За нея би било трудно да си намери нов дом, където да постъпи.

— Така е. Пък и Силдин би бил съкрушен. — Тя прочисти гърло. — А с Рейч какво ще правим?

— Същото — лаконично отвърна майка ѝ.

Кефрия поде предпазливо:

— След като положението ни е толкова сериозно, заплатата на Рейч не е сред най…

— Аз не гледам на ситуацията по такъв начин — остро я прекъсна Роника.

Дъщеря ѝ мълчаливо се вторачи в нея.

Възрастната жена първа отклони поглед.

— Прости ми. Зная, че напоследък съм прекалено рязка. — Старицата трябваше да се напрегне, за да не позволи на тази острота да се прояви и сега. — Чувствам, че е важно Рейч да получава заплата. Важно е за всички ни. Не толкова важно, че да изложа Малта на риск, но далеч по-важно от нови роклички и панделки.

— С това съм съгласна — тихо каза Кефрия. — Просто исках да го обсъдим. Та, с оглед на тези разходи, ще можем ли да платим на семейство Фестрю?

Роника Вестрит кимна.

— Да, Кефрия, разполагаме с нужното злато. Заделила съм цялата сума: и дължимото, и компенсацията. Така че ще можем да платим. Проблемът е друг, не можем да платим на останалите. А сред тях има кредитори, които са от особено настойчивите.

— И какво ще правиш? — попита Кефрия. Но веднага след това се усети и се поправи. — Какво предлагаш да сторим?

— Предлагам да чакаме и да видим кой ще се появи — въздъхна Роника. — И колко е настойчив. Вивачия би трябвало да се върне скоро. Някои ще склонят да изчакат пристигането ѝ, други ще поискат допълнителна лихва. В най-лошия случай може да има и такива, които да поискат незабавно да им се издължим. За тях ще трябва да продадем някои от имотите си.

— Но ти си на мнение, че към подобна продажба трябва да прибегнем само в краен случай.

— Да — решително отвърна майка ѝ. — Коне, карети, бижута: това са все преходни неща, чиято липса почти не се усеща. Известно ми е как се тръшкаше Малта, че тази зима е останала без нови дрехи, но и за нея това представляваше далеч по-малък проблем, отколкото изглежда покрай вайканията ѝ. Пък и е добре тя да се учи на пестеливост; това е нещо, което не ѝ се е удавало до този момент.

Кефрия прехапа устни. Дъщеря ѝ се бе превърнала в неприятна тема, която тя се стараеше да обсъжда колкото се може по-малко.

— Ами земята? — подсети тя. Този разговор двете с майка ѝ бяха провеждали и преди. Не съществуваха действителни основания за повторно провеждане.

— Имотите са нещо съвсем друго. В Бингтаун непрекъснато пристигат нови и нови люде, което повишава цената на най-добрите земи. Ако се наложи да продаваме сега, най-добрите предложения ще дойдат от новодошлите. А ако продадем на тях, не само ще изгубим благоразположението на старите си съседи, но и ще допринесем за разрушаването на някогашния Бингтаун. Защото в случая ще сме се разделили с нещо, което никога не може да бъде заменено. Човек винаги би могъл да си купи нова карета или нови обици. Но земята не изниква от нищото. Веднъж закупили, новодошлите не биха склонили да ни я продадат обратно.

— За съжаление трябва да се съглася с теб. А наистина ли смяташ, че ще успеем да удържим положението до завръщането на Вивачия?

— Да. Нали получихме вести, че тя се е разминала с Вестрой в Маркамовия пролив. Това означава, че е пристигнала в Джамаилия точно по график. Пътуването на юг е най-трудно по това време на годината.

Майка ѝ изричаше неща, които и двете знаеха. Защо тяхното често изричане бе тъй успокояващо? Може би увереността, че повтарянето им би убедило съдбата да избере именно този си развой?

— Ако Кайл действително се прояви като умел в търговията с роби, завръщането му би трябвало да ни донесе достатъчно, за да удовлетворим най-належащите си кредитори.

Гласът на Роника запазваше предпазлива неутралност при споменаването на робите. Тя все още не одобряваше тази търговия. Самата Кефрия също не проявяваше одобрение. Ала и двете не можеха да сторят нищо.

— Да, тогава бихме получили достатъчно — повтори тя. — Но нищо повече. Майко, колко дълго ще можем да задържаме глави над водата? Ако цените на зърното спаднат отново, ние ще се окажем неспособни да изплащаме задълженията си. Какво ще стане тогава?

— Тогава няма да бъдем сами в нещастието си.

Кефрия бавно си пое дъх. Двете често разговаряха за нещата, които се надяваха да се случат. Ала сега тя се осмели да облече в думи неизричания им страх.

— Наистина ли смяташ, че ще има въстание срещу сатрапа? Война?

Трудно беше дори да се мисли за конфликт с Джамаилия. Кефрия бе родена в Бингтаун, ала пак смяташе Джамаилия за свой дом. Това беше родината, първоизворът, гордостта на всички тукашни преселници. Джамаилия, бляскавият град на юг, център на цялата цивилизация.

Майка ѝ мълча дълго, преди да отговори.

— Много зависи от начина, по който сатрапът ще приеме нашите пратеници. Напоследък е изникнал нов смущаващ слух; говори се, че сатрапът щял да наема калсидски наемници, които да придружават търговците и каперите във Вътрешния проход. Още сега хората започват да се възмущават и да твърдят, че не бива да допускаме въоръжени калсидски кораби в своите води и пристанища. Ала аз не мисля, че ще се стигне до война. Ние сме търговци, а не войнолюбци. Сатрапът трябва да разбере, че ние искаме от него единствено да спази дадената дума. Нашите пратеници ще отнесат със себе си оригиналната харта, за да я прочетат пред владетеля и неговия двор. Никой не може да отрече обещаното. Той ще трябва да прогони новодошлите.

Ето, майка ѝ го правеше отново: изричаше надеждите си гласно, та думите да се превърнат в реалност.

— Някои смятат, че той ще ни предложи финансови компенсации — рече Кефрия.

— Ние не бихме приели — бързо каза Роника. — Аз останах искрено шокирана, когато Давад Рестарт предложи да търсим именно такова разрешение. Дадената дума не може просто така да бъде откупена. — Следващите ѝ думи бяха изречени с горчилка. — Понякога ми се струва, че Давад е забравил кой е. Той прекарва прекалено дълго време с новодошлите и твърде често заема тяхната страна. Ние сме единственото, което предпазва нашите роднини от Дъждовните земи. Нима трябва да продадем близките си?

— Малко ми е трудно да изпитвам загриженост към тях. В сегашните обстоятелства аз гледам на тях като на заплаха за Малта.

— Заплаха? — едва ли не наскърбено възкликна Роника. — Кефрия, не забравяй, че те просто се придържат към условията на някогашното споразумение. Абсолютно същото нещо, което ние изискваме от сатрапа.

— И не ти се струва, че я изпращаме в робство?

Роника замълча.

— Не — отвърна накрая тя. И въздъхна. — Не бих се радвала на напускането ѝ. Но трябва да знаеш, Кефрия, че никога не съм чувала за някой наш съгражданин, който да е задържан насила от народа на Дъждовните земи. Те търсят съпруги и съпрузи, а не слуги. Кой би искал да сключи брак с човек, който се противи на съюза? Има хора, които доброволно отиват там. А други, отпратени като част от изплащане, избират да се върнат. Спомняш ли си Сцила Епълби? Нейните близки не успяха да изплатят една от вноските и я отпратиха да замине. Осем месеца по-късно тя се върна в Бингтаун. След още два месеца тя размисли и отново се върна в Дъждовните земи. Така че не може да е толкова лошо.

— Аз разбрах, че нейните близки са я принудили да се върне. И баба ѝ, и майка ѝ се отнасяли с нея отвратително, защото смятали, че със завръщането си тя била посрамила целия си род.

— Възможно е — колебливо се съгласи майка ѝ.

— Аз не искам Малта да отиде там насила — заяви Кефрия открито. — Нито от чувство за дълг, нито от гордост. Дори и не заради доброто име на семейството ни. Ако се стигне до подобно нещо, аз самата бих ѝ помогнала да избяга.

— Прости ме, Са, аз също бих го сторила.

Този отговор на майка ѝ дойде почти минута по-късно, изречен със задавен глас. Думите смаяха Кефрия: не просто заради самото им значение, а и заради придружавалото ги чувство. А Роника продължи.

— Имало е моменти, в които аз ненавиждах този кораб. Как е възможно нещо да има тъй висока цена? Да струва не само злато, а и собствените потомци!

— Ако татко бе продължил да търгува с Дъждовните земи, в този момент Вивачия щеше да е изплатена — изтъкна Кефрия.

— Вероятно. Ала на каква цена?

— Тате винаги казваше така — бавно изрече младата жена. — Но аз така и не разбрах защо. Татко нито веднъж не ни обясни; той избягваше да говори за това пред мен и пред сестра ми. Само един път се осмелих да го попитам, а той ми отвърна, че въпросният маршрут носел нещастие. А пък всички останали родове, притежаващи живи кораби, търгуват със семействата от Дъждовните земи. На нас също се полагаше това право. И въпреки това баща ми отказваше да се възползва от него. — Следващите си думи тя изрече с отчетливо, но и предпазливо. — Струва ми се, че това е нещо, което трябва да преосмислим. Кайл е склонен да поеме този риск. Той демонстрира това в деня, когато поиска картите на Дъждовната река. По-рано двамата с него не бяхме обсъждали тази тема. Аз смятах, че татко му е обяснил. Пък и самият Кайл нито веднъж не се осведоми за причината, поради която нашето семейство не плава по Реката. Не се е налагало.

— И ако проявиш разумност, никога няма да ни се налага да плаваме по нея — сухо каза Роника. — Кайл би предизвикал същинско бедствие.

Ето поредната тягостна тема. Кайл.

Кефрия въздъхна:

— Спомням си, че когато дядо беше жив, той плаваше по Реката. И винаги ни носеше подаръци. Веднъж той ми беше донесъл една музикална кутийка, която ми беше много скъпа. — Жената поклати глава. — Дори не помня какво стана с нея.

Следващите си думи тя изрече още по-тихо.

— И така и не разбрах защо татко отказва да навлиза в Дъждовната река.

Роника стоеше загледана в огъня, както би подобавало за разказването на приказка. Ала подетото от нея не беше приказка.

— Баща ти… Той мразеше договора със семейство Фестрю. Самия кораб той обожаваше, не би го разменил за нищо на света. Но своите деца обичаше още повече. И също като теб виждаше в това отдавнашно споразумение заплаха за тях. Никак не му харесваше да бъде обвързан от условията на договор, в чието сключване той не е участвал. — Роника снижи глас. — До известна степен той имаше ниско мнение за рода Фестрю, задето неговите представители не се противят на несправедливост, която им носи облаги.

Старицата замълча.

— Разбирам, че говоря объркано. Аз говоря по начина, по който зная, че трябва да мисля: че сделката си е сделка, а договорът си е договор. Ала този договор е бил сключен в отминали, по-тежки времена. А въпреки това продължава да ни обвързва.

— Но татко го е ненавиждал — напомни Кефрия, за да поднови повествованието.

— Да, той ненавиждаше условията му. И често изтъкваше, че никой не е успял да изчисти дълга си към Дъждовните земи. Нови задължения неизменно се трупат връз старите, така че веригите, стягащи родовете, само се заякчават с течение на времето, вместо да отслабват. Той искаше да настъпи време, в което корабът ще принадлежи изцяло на нас и в което нищо не би ни пречило да напуснем Бингтаун, стига да пожелаем.

Тази идея разтърси Кефрия с необичайността си. Да напуснат Бингтаун? Баща ѝ е обмислял да отведе семейството си?

Роника продължаваше:

— Макар неговият баща и баба му да бяха търгували със стоки от Дъждовните земи, той смяташе тези стоки за покварени. Точно така ги наричаше, покварени от прекалено много магия. Той беше уверен, че в един или друг момент за тази магия ще трябва да бъде заплатено. Освен това не му се струваше… достойно да продава в нашия свят магията от друго място и друго време; магия, може би предизвикала падението на някой предишен народ, вероятно и на целите Прокълнати брегове. Понякога късно през нощта той споделяше тези свои опасения. Казваше, че се опасява да не би да унищожим себе си и обграждащия ни свят, както са сторили Древните.

Роника замълча. И двете жени притихнаха — всяка вглъбена в своите мисли. Това бяха неща, които изключително рядко намираха място в разговорите им. Търговците от Бингтаун и Дъждовните земи притежаваха рядко познание, което далеч не се ограничаваше само до безопасно плаване сред каналите. Тук ставаше дума за тайни, чиято значимост не отстъпваше на стойността на редките им стоки.

— Затова той стори нещо, което беше едновременно и дръзко, и трудно — продължи старицата. — Той престана да търгува по Реката. Това означаваше, че му се налага да работи два пъти по-усилено и да отсъства три пъти повече, за да получи същата печалба, която би му донасял един курс по нея. Той замени Дъждовните земи с чудати места сред вътрешните канали, на юг от Джамаилия. С тамошните жители той разменяше редки и екзотични стоки. Но никога вълшебни, така се беше зарекъл баща ти. И щеше да изпълни намерението си, ако беше останал жив.

— Да не би татко да е смятал, че червената чума е била предизвикана от магия? — предпазливо попита Кефрия.

— Това път откъде ти хрумна? — остро каза Роника.

— Спомням си времето, когато бях много малка. Точно след като момчетата бяха починали. Помня, че Давад също беше тук. Татко плачеше, а аз се криех пред вратата. Всички вие се бяхте събрали в стаята. Аз исках да вляза, но се страхувах, защото никога не бях виждала баща си да плаче. Чух Давад Рестарт да проклина Дъждовните Търговци и да казва, че те били изровили заразата в мините си. Неговите деца и съпругата му също бяха починали. Давад каза още…

— Спомням си — прекъсна я Роника. — Спомням си какво каза той. Ти си запомнила правилно. Но си била прекалено малка да разбереш, че тогава той е бил съкрушен от мъка. Ужасяваща мъка. — Старицата поклати глава, загледана в миналото. — В подобни моменти човек казва неща, в които не вярва в действителност. В онзи момент Давад се нуждаеше от нещо, което да обвини за загубата си. Известно време той винеше Търговците от Дъждовните земи. Но от дълго време е престанал.

— А истина ли е, че неговият син…

— Какво беше това?

Внезапното възклицание на майка ѝ я прекъсна. И двете жени се бяха привели напред, заслушани. В сепването си Роника бе отворила очи.

— Звучеше като гонг — прошепна Кефрия. Стряскащо беше да чуят Дъждовен гонг точно по времето на такъв разговор. Стори ѝ се, че е доловила нечии стъпки в коридора.

С един стреснат поглед към майка си тя скочи на крака и се насочи към вратата. Роника се повдигна почти едновременно с нея.

Малта тъкмо завиваше в края на коридора.

— Малта! — повика я Кефрия.

— Какво има, майко? — Девойката изникна отново иззад завоя. Тя беше по нощница и носеше чаена чаша.

— Защо си будна по това време?

В отговор момичето леко повдигна чашката.

— Не можех да заспя и станах да си запаря малко лайка.

— Чу ли някакво издрънчаване преди малко?

Малта сви рамене.

— Не. Може би котката е блъснала нещо.

— А може би не — разтревожено промърмори Роника, избута дъщеря си встрани и се отправи към кухнята. Кефрия я последва, а Малта, все така понесла чашата си, любопитно се понесе подире им.

Кухнята бе осветена единствено от сиянието на тлеещото огнище. Изпълваха я познатите миризми: дъхавата топлина на живия огън, втасващото тесто, задържалата се миризма от изминалата вечеря. Роника бе донесла кандило със себе си; тя прекоси помещението и открехна вратата. Зимният хлад побърза да се стрелне вътре.

— Има ли хора? — попита Кефрия. Пламъкът на свещта трепна.

— Вече не — мрачно отвърна старицата и прекрачи прага. Тя се огледа, сетне неочаквано се наведе, за да вземе нещо от земята. Подир това се върна обратно в кухнята и залости вратата.

— Какво е това? — в един глас запитаха Кефрия и Малта.

Роника остави кандилото върху плота, заедно с дървена кутийка. Старицата остана загледана в нея за момент, преди да насочи подозрителния си поглед към девойката.

— Адресирано е до Малта.

— За мен ли? — възторжено възкликна момичето. — От кого е? Какво е?

И девойката се стрелна към масата, с блеснало от нетърпение лице. Тя обожаваше изненадите.

Дланта на баба ѝ я изпревари и решително обгърна подаръка.

— Какво е? — С леден глас повтори старицата. — Ако не греша, тази кутийка съдържа съновидение. Традиционен дар, който ергените от Дъждовните земи изпращат на онези, които ухажват.

Сърцето на Кефрия изстина. Тя не можеше да си поеме дъх, а през това време Малта се опитваше да изтръгне кутийката изпод ръката на баба си.

— Какво има вътре? — попита тя. — Дай ми я.

— Не — непоколебимо възрази Роника. — Да вървим в кабинета на дядо ти. Ще трябва да ни обясниш някои неща, млада госпожице.

И старицата сама се насочи към мястото, отнасяйки неочаквания подарък със себе си.

— Това не е честно! Подаръкът е за мен! Мамо, кажи ѝ! Накарай я да ми го даде! Не чуваш ли?

Кефрия осъзна, че в слабостта си се е опряла на масата. Тя бавно се изправи.

— Не чу ли какво каза баба ти току-що? Това е подарък от ухажор! Как е възможно това?

Момичето сви рамене.

— Не зная! Дори не зная от кого е или какво има вътре! Как бих могла да ти кажа, след като баба дори не ми позволи да надзърна.

— Да вървим в кабинета — въздъхна жената. Малта се втурна напред. Докато Кефрия пристигне, дъщеря ѝ вече бе подновила спора си.

— Не може ли поне да погледна вътре? Все пак е изпратена на мен.

— Не, не може. Малта, става дума за нещо много сериозно, далеч по-сериозно, отколкото ти можеш да разбереш. Това е съновидна кутийка с герба на рода Купрус. Едно от най-въздигнатите Дъждовни семейства. Не е случайно, че точно те се явиха като представители на последната среща. Това не е род, който можем да си позволим да наскърбим. След като знаеш това, пак ли искаш да задържиш подаръка? — Старицата протегна ръка към нея.

— Да! — възмути се Малта и понечи да я грабне от ръката ѝ. Роника се дръпна назад.

— Малта! — смъмри я Кефрия. — Не се дръж като глупачка. Този подарък е израз на недвусмислен интерес. Трябва да го върнем, но по изключително деликатен начин. Трябва да покажем, че ти си прекалено млада, за да отвърнеш на подобно внимание.

— Не съм — протестира девойката. — Още съм прекалено млада, за да бъда обещана някому, но защо това да ми пречи да оценявам показаното ми внимание? Моля те, бабче, поне ми позволи да надникна вътре.

— Това е съновидна кутия — процеди Роника. — Вътре има сън. Човек не я отваря, за да наднича вътре, а за да сънува.

— Сън в кутия? Как така? — попита Кефрия.

— Магия — със същия тон обясни майка ѝ. — Дъждовна магия.

Рязкото вдишване на Малта издаде вълнението ѝ.

— Може ли да я отворя тази нощ?

— Не! — избухна старицата. — Малта, ти не ме слушаш. Ти не бива да отваряш кутията. Трябва да я върнем неотворена, заедно с изключително деликатно обяснение, че е станала някаква грешка. Да отвориш кутията би означавало, че позволяваш на дарителя да те ухажва.

— И какво му е лошото на това? То не е обещание за женитба!

— Това разрешение би показало, че те смятаме за жена. Което далеч не е така — заключи Роника.

Малта скръсти ръце и тежко се стовари в един стол, където се намуси.

— Страшно ще се радвам, когато татко се върне — изтърси тя.

— Нима? — процеди Роника.

Сред този сблъсък на воли Кефрия се чувстваше излишна, невидима. В момента тя присъстваше на битка, на стълкновение между две решителности, всяка от които се стараеше да налага правилата в домакинството по време на отсъствието на Кайл. Не, внезапно осъзна тя. Кайл беше единствено една от фигурите на Малта, която вече бе открила, че е в състояние да манипулира баща си. Той не можеше да се мери с нейното девическо хитроумие; впоследствие щеше да я затруднява още по-малко. Беше видно, че единствената пречка тя вижда в лицето на баба си. Дори собствената си майка бе отхвърлила като незначителна.

Но нима действително не беше така? С години Кефрия се бе оставяла на течението. Баща ѝ бе плавал, а майка ѝ се бе занимавала с домакинството и със земите. Понастоящем баща ѝ бе починал; Кайл и Роника бяха започнали да си оспорват последната дума, а Малта се опитваше да измести баба си от водещата роля вкъщи. Какъвто и развой да достигнеха в бъдеще, никой нямаше да обърне внимание на Кефрия. Дори Малта не обръщаше внимание на опитите ѝ да придобие авторитет. Никой не го правеше.

С решителни крачки Кефрия се приближи към майка си.

— Дай ми подаръка — със заповеднически глас настоя жената. — Моята дъщеря е предизвикала това недоразумение; на мен се пада да загладя ситуацията.

За момент изглеждаше, че старицата няма да се подчини. Едва в следващия миг Роника хвърли бърз поглед към Малта и протегна кутийката. Кефрия я пое. Тя беше съвсем лека и излъчваше сладостен аромат; нещо, наподобяващо сандалово дърво, но далеч по-уханно.

Погледът на дъщеря ѝ жално проследи размяната.

— Ще им пиша още утре сутринта. Ще мога да го изпратя на борда на Кендри.

Старицата кимаше:

— Но се постарай да опаковаш кутията добре. Никой не бива да вижда пратката. Отхвърлянето на подобен дар е нещо изключително деликатно. Не е нужно да става достояние и на трети страни.

Кефрия потвърди, а Роника се обърна към внучката си.

— Разбра ли, Малта? Никой не бива да узнава за това, нито някоя от приятелките ти, нито прислугата. Недоразумението трябва да бъде разрешено бързо и категорично.

Сърдитата девойка мълчеше.

— Малта! — кресна Кефрия, с което накара дъщеря си да подскочи. — Попитаха те нещо. Отговори.

— Разбрах — промърмори девойката, изгледа я мрачно и се постара да се зарови по-дълбоко в креслото.

— Радвам се. Значи всичко е решено. — Кефрия възнамеряваше да приключи битката, докато развоят все още е благоприятен. — И аз възнамерявам да си лягам.

— Почакай — спря я Роника. — Има още нещо, което трябва да знаеш за тези подаръци, Кефрия. Тези кутийки не са нещо обичайно. Всяка от тях се изработва по предназначение, за определен човек.

— Как? — попита жената.

— Не бих могла да ти кажа. Но ми е известно, че за направата е необходима някаква вещ, принадлежала на получателя. — С въздишка старицата се отпусна в стола си. — Този дар не се е озовал на прага ни случайно, а беше адресиран до Малта. — Роника бавно поклати глава. — Явно тя е дала нещо свое на някой мъж от Дъждовните земи. Нещо, което той е сметнал за дар.

— Малта! — възкликна Кефрия.

— Не съм! — развика се девойката. — Не съм!

Кефрия се надигна и се приближи до вратата, за да се увери, че е затворена плътно. Подир това тя отново се обърна към дъщеря си.

— Кажи ми истината — тихо каза тя. — Какво и кога се случи? Как си срещнала въпросния младеж? Защо той е решил, че ти би приела негов подарък?

Малта бе започнала да мести поглед между двете жени.

— На онова глупаво събрание — натърти тя. — Аз излязох да се поразведря. Поздравих един кочияш, който се беше облегнал на каретата на Купрус. Това е всичко.

— Как изглеждаше той? — осведоми се Роника.

— Не зная — саркастично провлачи девойката. — Той беше от Дъждовните земи. Те носят качулки, ако не ти е известно.

— Да, зная — отвърна баба ѝ. — Но това не се отнася за кочияша им. Да не мислиш, че те пътуват с карета чак от Дъждовните земи, глупачке? Те оставят колите си тук и ги използват само за пътуване из самия ни град. Техните кочияши са тукашни. Щом си разговаряла с покрит мъж, значи той е бил Търговец от Дъждовните земи. Ти какво му каза? И какво си му дала.

— Нищо — избухна Малта. — Просто го поздравих, а той отвърна на поздрава ми. Това е всичко.

— Тогава откъде той знае името ти? Защо ти е изпратил сън? — настояваше Роника.

— Не зная — настояваше девойката. — Може би е разбрал семейството ми по цвета на робата и е питал някого. — И за огромно изумление на Кефрия тя се разрида. — Докога ще се отнасяте с мен по такъв начин? Никога не чувам добра дума от вас, само обвинения и мъмрене. Мислите ме за някаква курва и лъжкиня. Някой ми изпраща подарък, а вие дори не ми давате да го разгледам. И веднага започвате с обвиненията. Просто не зная какво искате от мен. Очаквате от мен да бъда малко момиченце, а в същото време искате да зная всичко и да поемам отговорност за всичко! Това не е справедливо, просто не е!

Тя отпусна лице сред шепите си и продължи да ридае.

— Малта — уморено въздъхна Кефрия и се приближи до дъщеря си, за да погали раменете ѝ. — Ние не те смятаме за някаква курва или лъжкиня, просто се притесняваме за теб. Ти тъй настойчиво бързаш да пораснеш, без да разбираш толкова много неща.

— Съжалявам — изхлипа момичето. — Онази нощ не трябваше да излизам. Но вътре беше толкова задушно. И всички онези крясъци бяха започнали да ме плашат.

— Разбирам те — утешаваше я Кефрия. Тя не обичаше да вижда дъщеря си в подобно състояние; дразнеше се от факта, че двете с майка ѝ я бяха притиснали по такъв начин. И в същото време изпитваше нещо, наподобяващо облекчение. Непоколебимата и озлобена Малта беше непозната за нея. Ала това ридаещо дете ѝ беше познато. Може би тази вечер нещо се беше променило. Може би с тази Малта можеше да бъде постигнато разбиране.

Тя се приведе и прегърна дъщеря си, която за момент сковано отвърна на жеста.

— Виж, Малта — меко каза Кефрия. — Ето кутията. Не можеш да я отваряш или да я задържиш, утре ще трябва да я върнем. Но можеш да я разгледаш.

Девойката преглътна част от сълзите си, повдигна очи към кутията върху дланта на майка си, но не посегна към нея.

— Това е обикновена кутийка — каза тя. — Аз очаквах, че вътре ще има някакви украшения. — И Малта отмести поглед. — Вече може ли да си лягам? — промълви тя.

— Разбира се. Върви да се наспиш. Утре сутринта ще поговорим на свежи глави.

Смирената Малта преглътна още сълзи и кимна. Когато вратата се затвори след нея, Кефрия въздъхна и се обърна към майка си.

— Понякога ми е толкова трудно да я гледам как расте.

Роника кимна с разбиране. Но след това добави:

— Прибери кутийката на сигурно място за през нощта. Рано сутринта ще повикам вестоносец, който да отнесе нея и писмото до пристанището.

По времето, когато Малта отнесе кутийката в стаята си, до разсъмване оставаха само няколко часа.

Тя бе открила подаръка на очакваното място: в тайното чекмедже на майчиния дрешник в гардеробната. Именно там Кефрия криеше подаръците за рождените дни и най-скъпите си масла. Малта се бе опасявала, че майка ѝ ще прибере кутията някъде в спалнята си, може би под възглавницата си, или че ще използва съня. Но тези ѝ опасения не се бяха оправдали.

Девойката безшумно затвори вратата след себе си и се настани върху кревата, сложила кутийката в скута си. Каква олелия за тъй нищожен подарък.

Тя доближи кутията до лицето си и вдъхна. Да, от нея действително се излъчваше приятна миризма. Малта се надигна от леглото и се приближи до своя гардероб. В една кутия в ъгъла, под няколко захвърлени кукли, бе скрит шалът с бижуто. В мрака на стаята ѝ кристалът сияеше още по-ярко. Дълго време тя остана загледана в това сияние, забравила причината, накарала я да извади шала. Тя доближи и него до носа си, а сетне го отнесе обратно до леглото, за да сравни уханието му с това на подаръка. Двете миризми бяха различни, с екзотичен оттенък. Сладостни, но не си приличаха.

Излизаше, че тази кутия може изобщо да не е изпратена от мъжа, подпирал се на каретата. Символът върху нея действително приличаше на онзи върху колата, но може би това просто означаваше, че тази кутийка е била изработена от семейство Купрус. Може би този подарък бе дошъл от Керуин: с течение на годините Малта бе оставила не една своя вещ в дома на Дело. Сега като се замислеше, този подател изглеждаше далеч по-вероятен. Защо му е на човек, разговарял няколко минути с нея, да ѝ изпраща тъй скъп дар? Не, Керуин трябваше да е изпратил подаръка. Това обяснение пасваше идеално. Защото, ако качулатият непознат бе открил коя е и ѝ бе изпратил подарък, нима би пропуснал да придаде и послание, в което да си иска шала? Естествено, че не би пропуснал. Следователно този подарък не беше от него, а от Керуин.

Тя пъхна шала под възглавницата си и легна на една страна, оставила кутийката пред себе си. И замислено допря пръст върху устните си. Керуин. Девойката плъзна пръста по шията си и се усмихна. Какъв ли сън ѝ бе изпратил той? Тя подозираше, че знае отговора. Сърцето ѝ пърхаше нетърпеливо.

Малта затвори очи и отмести капака на кутийката. Или поне се опита. Наложи ѝ се да отвори очи и да се вгледа по-внимателно. Когато най-сетне успя да го стори, част от вълнението ѝ преля в раздразнение. На всичкото отгоре кутията се оказа празна. Съвсем празна. Девойката бе очаквала, че вътре ще открие някакъв сияен прашец. Или че поне вълшебен проблясък ще съпроводи отварянето на капака. Или пък някаква нежна музика.

Тя пъхна два пръста, за да се увери, че не е пропуснала нещо. Не, кутийката действително се оказваше празна. Какво означаваше това? Дали не беше някаква шега? А може би самата кутийка представляваше подарък? Може би тя изобщо не съдържаше сън, а просто баба ѝ си беше измислила. Самата Малта никога не бе чувала за подобни дарове. Този ред на мисли отново припали раздразнението ѝ. Разбира се. Баба ѝ бе използвала тази измислица като предлог да задържи кутията.

А може би някоя от двете жени вече бе отворила кутийката и бе задържала съдържанието ѝ за себе си…

— Мразя ги. И двете ги мразя — злостно процеди тя, захвърли кутийката край леглото си и се тръшна обратно върху възглавницата. Знаеше, че трябва да се надигне и да върне кутията обратно в гардероба, ала част от нея не се интересуваше. Какво пък, нека да разберат. Тя искаше да им покаже, че знае за кражбата им. За открадването на нейния подарък.

И Малта невъзмутимо скръсти ръце и започна да се унася.

Спокойствие. Празнота. До нея долиташе единствено глас. Шепот.

Малта Вестрит, ти прие моя дар. Тук двамата с теб ще общуваме. Дали общият ни сън ще бъде приятен? Нека да видим.

Дори тънката нишка разбиране, че това е само сън, изчезна от съзнанието ѝ.

Тя бе обгърната от зеблен чувал. Чувалът обгръщаше главата ѝ и стигаше почти до коленете. И миришеше на прах и картофи. Малта бе сигурна, че той е бил използван по съответното предназначение.

В момента тя се поклащаше върху нечие рамо, победоносно и бързо отвеждана далеч. Мъжът, който я носеше, водеше със себе си и спътници. Те възклицаваха и се смееха гръмко, ала самият ѝ носител бе прекалено доволен, за да изразява удовлетворението си по такива начини.

Нощта беше хладна и влажно лепнеше по краката ѝ. Устата на Малта бе запушена; ръцете ѝ стояха пристегнати зад гърба. Тя искаше да се мята, но в същото време се страхуваше, че ако го стори, мъжът може да я изпусне. Освен това тя си нямаше представа къде се намира и какво може да ѝ се случи, ако избяга от своя похитител. Колкото и да беше ужасяващо това изживяване, то пак си оставаше най-безопасното място, където можеше да се намира. За мъжа, който я носеше, тя не знаеше нищо освен увереността, че той е готов да се сражава до смърт, за да я задържи.

В един момент те спряха. Онзи, който я носеше, я отпусна на краката ѝ, макар да продължаваше да я държи. Малта долови приглушен разговор, бързи думи, изречени на непознат за нея език. Останалите смеешком настояваха за нещо, на което отвлеклият я се противеше спокойно, но решително. Скоро след това тя долови отдалечаващи се стъпки. Другите си бяха отишли. Тя бе останала насаме с мъжа, който все още стискаше вързаните ѝ китки. Тя трепереше.

Студеният допир на метал се допря до китките ѝ; в следващия миг ръцете ѝ бяха свободни. Малта побърза да изтръгне чувала от себе си и да отпуши уста. По лицето ѝ все още лепнеше прах. Тя изчисти очи и се обърна към своя поробител.

Двамата бяха сами сред мрачна и мъглива нощ. Град и пресичащи се улици. Само това можеше да различи тя. Мъжът стоеше неподвижно, загледан в нея. Девойката не можеше да види лицето му, но усещаше взора, който изникваше от дълбините на придърпаната напред качулка. Самата тъма носеше в себе си блатиста миризма; единствените околни светлини идваха от факлите на улицата, затъмнени от мъгла. Ако Малта побегнеше, дали той щеше да се хвърли подире ѝ? Може би той бе решил да се забавлява, като ѝ даде напразни надежди? И ако все пак тя успееше да избяга, нямаше ли с това да се изложи на още по-голяма опасност?

Той продължаваше да я наблюдава мълчаливо и да я оставя да премисля. Докато в един момент не се раздвижи и не ѝ направи знак да го последва. Непознатият бързо пое сред една от улиците, а Малта тръгна след него. Мъжът се движеше бързо и уверено сред лъкатушещите улици. Вървейки, той взе ръката ѝ. Девойката не се възпротиви. Мъглата беше гъста, лепкава и почти давеща. Мракът покриваше всичко. На места сред ниските облаци неяснота личаха постройки, обгърнали улицата. Ала те изникваха рядко: и мракът, и тишината изглеждаха всевластни. И въпреки това спътникът ѝ крачеше уверено. Ръката му беше голяма и суха и сгряваше нейната изстинала длан.

В един момент той се отклони от пътя си — за да я поведе надолу по стълбище, в края на което ги очакваше врата. Отвъд тази врата се разля глъчка: музика, смях и оживено говорене, ала в непознати за нея стил и език. Тази врява бе оглушителна; Малта не можеше да чуе стъпките на придружителя си, та какво оставаше за гласа му. Очевидно това беше някаква пивница. Наоколо имаше множество малки и кръгли маси, върху всяка от които бе поставена свещ. Мъжът я поведе към една от празните и ѝ направи знак да седне. Подир това той последва примера ѝ и свали качулката си.

Дълго време в този сън двамата останаха неподвижни. Вероятно непознатият успяваше да извлече някакво удовлетворение от музиката, ала за Малта тя звучеше прекалено еднотипно. И прекалено силно.

Поне сега тя можеше да види лицето му, подчертано от мъждукането на свещите. Той притежаваше красива бледност. Рус, безбрад, с топли кафяви очи. Над горната му устна стоеше малък мустак. Раменете му бяха широки, а ръцете криеха мускули.

Той продължаваше да мълчи и да се взира в нея. Говореше единствено десницата му, която се протегна над масата. Малта я прие. Мъжът се усмихна. С допира тя почувства, че двамата са достигнали съвършено разбиране, в което не са нужни думи. Сред този допир за тях времето отново застина. То потече отново в мига, в който непознатият се раздвижи за пореден път, изваждайки пръстен с малък диамант. Девойката погледна накита и поклати глава. Тя не го отказваше; само искаше да изтъкне, че не ѝ е нужен подобен символ. Разбирането, достигнато от тях, бе достатъчно въздигнато, та да бъде утежнявано по излишен начин.

Мъжът прибра пръстена и се приведе към нея. С разтуптяно сърце Малта се приведе напред. И той я целуна. Само устите им се докоснаха.

Това беше първата ѝ целувка и я накара да настръхне — заради непознатата мекота на мустака край устната му, на допира на езика, повеляващ на устните ѝ да се разтворят пред неговите. Времето застина изцяло, като птица, пиеща нектар, пред един сладостен момент на решение — да се разгърне или да остане затворена.

Тя долови нечия веселост, ала не насмешлива, а одобрителна. Ти имаш щедра същина, Малта. Много щедра. Дори и ако идеите ти за ухажване се простират до древния обичай на отвличане. Съновидението избледняваше, образите му изчезваха, единствено приятният гъдел върху устните ѝ оставаше. Мисля, че двамата с теб ще бъдем прекрасни партньори в този танц. Прекрасни.

Глава двадесет и седма

Затворници

Уинтроу се намираше в голяма барака. Тя имаше само три стени, така че нищо не възпираше зимния мраз да нахлува вътре. Това дори не беше барака, а по-скоро навес, защото само покривът беше достатъчно масивен, самите стени бяха сковани набързо. И преградите на отделенията, изпълващи вътрешността, също бяха съвсем символични, неспособни да предоставят уединение. Подът бе покрит с тънък слой слама, а в единия ъгъл стоеше кофа.

Ако не бяха оковите, стегнали глезените му, нищо не би попречило на Уинтроу да напусне отделението си, да прекоси навеса и да си иде. Ала въпросните окови бяха прикрепени към масивна скоба, вложена в греда от желязно дърво. По трудния начин юношата бе установил, че човешкият напор не е в състояние да откъсне скобата. Той бе разполагал с цели четири дни, за да се убеди в това.

Ако и през следващия ден никой не го потърсеше, Уинтроу щеше да бъде продаден в робство.

Това му бе обяснено от веселия надзирател още през първия ден от това затворничество, а впоследствие и през втория. Въпросният надзирател пристигаше веднъж дневно с кошница хлебчета. Заедно с него идваше и синът му, полуидиот, който наливаше по черпак вода.

Още в първия ден Уинтроу го бе помолил да съобщи за него в храма на Са, уверен, че жреците ще му се притекат на помощ. Ала надзирателят бе отказал да си губи времето. Жреците, разясни той, вече не си правели труда да се замесват в граждански дела. А затворниците на сатрапа, както личало от името им, представлявали точно негова собственост; те нямали нищо общо със Са. Непотърсените затворници се превръщали в роби на сатрапа, чиято продажба да обогати държавната хазна. А това би бил тъй тъжен край на един тепърва започващ живот.

Вместо това надзирателят го посъветва да се обърне към някакви роднини. Тонът на тази препоръка показваше, че той е повече от склонен да им предаде съобщение, стига това да му донесе известно възнаграждение. Или подкуп. В склонността си дори бе започнал да изрежда най-вероятните кандидати. Нима майката на Уинтроу не се притеснявала? Той нямал ли братя, които да платят за освобождаването му?

Юношата бе отвръщал с мълчание. И бе убеждавал себе си, че все още разполага с време да измисли собствено решение. Лесно би било да изпрати надзирателя при баща си, ала това само би възобновило предишното му робуване. Така че това решение отпадаше. И Уинтроу продължаваше да мисли. Той бе сигурен, че при достатъчно усилен размисъл ще намери решение.

А настоящата му ситуация определено бе подходяща за размисъл, защото алтернативите не бяха много. Момчето можеше да избира начина, по който да се разположи върху сламата. Това беше. Можеше и да спи, ала сънят не докарваше отмора. Звуците от другите отделения се просмукваха в сънищата му, изпълваха ги с дракони и змии, които спореха помежду си и умоляваха. Самият Уинтроу нямаше с кого да разговаря: зад гърба му се издигаше външната стена на бараката, а килийките от двете му страни не бяха задържали дълго потенциалните събеседници: разбунтувал се пияница, спасен от ридаещата си съпруга; проститутка, наръгала клиента си и за наказание дамгосана; конекрадец, който бе обесен. Тук правосъдието — наказанието — не закъсняваше.

Отвъд килийката на Уинтроу минаваше коридор, също покрит със слама. От другата му страна се простираше друга редица подобни килии. Те бяха заделени за робите. За непокорни и долнокачествени роби с белязани гърбове и задраскани лица. Тези роби също не се задържаха дълго — продавани евтино и използвани без пощада. По-голямата част от времето си тук те прекарваха в мълчание. Пък и за какво можеха да говорят? Лишеният от правото на собствен избор е в състояние единствено да се оплаква. И те се оплакваха, ала унило, което издаваше, че са престанали да очакват някаква промяна. На Уинтроу те напомняха за приковани кучета. Мрачните, белязани лица насреща му щяха да бъдат подходящи за чисто физическа работа, но нищо повече. Това той бе разбрал от дочутите разговори. Повечето от мъжете и жените, приковани насреща му, бяха прекарали години в робство. И очакваха по същия начин да приключат живота си.

Уинтроу изпитваше изключително отвращение към идеята за робство, ала в същото време му беше трудно да изпитва съжаление към някои от тях. Някои се бяха превърнали в обикновени скотове, оплакващи трудния си живот, ала изгубили склонността си да се борят. През тези няколко дни юношата можа да разбере основанията, според които някои следовници на Са твърдяха, че робството е Негова воля. Трудно му беше да си представи тези хора като свободни, с близки, домове и собствени животи. Не, той не мислеше, че те са били родени без души, предопределени да станат роби. Ала никога преди не бе съзирал човеци, тъй лишени от човешкото у себе си.

Близостта до тях бе започнала да поражда и страх у него. Кога ли и той щеше да се превърне в нещо като тях?

Оставаше му само един ден, през който да измисли нещо. Защото утре сутринта щяха да го отведат за татуиране. Щяха да приковат крайниците му, а главата да стегнат в онова обгърнато от кожа менгеме. И тогава щяха да бележат лицето му със знак, обявяващ го за собственост на сатрапа. Ако сатрапът избереше да го задържи, това щеше да остане единствената татуировка върху лика на Уинтроу. Ала това нямаше да се случи. Юношата не притежаваше някакви специални умения, с които да бъде от полза в двора на владетеля. Не, той щеше да бъде изложен за продан. Когато това станеше, върху лицето му щеше да изникне нова татуировка, знак на новия му собственик.

В продължение на няколко часа той бе измъчван от нерешителност. Ако повикаше надзирателя, а въпросният изпратеше вестоносец до пристанището, бащата на Уинтроу щеше да дойде. Или да изпрати човек, който да го откупи. Тогава юношата отново щеше да се окаже на борда на съда, в предишното си затворничество. Ала поне лицето му щеше да остане недокоснато. Ако не се обърнеше за помощ към баща си, Уинтроу щеше да бъде белязан, продаден и отново белязан. Тогава, освен ако не избягаше или не успееше да получи свободата си, той щеше да остане нечия собственост, поне в очите на закона. И в двата случая той никога нямаше да стане свещеник. И тъй като Уинтроу възнамеряваше да стори точно това, да се върне в манастира, дилемата му се свеждаше до следното: да определи коя от двете възможности му предоставя по-големи шансове за бягство.

Ала тук мислите му се поколебаваха. На този въпрос му беше невъзможно да отговори.

Затова той седеше на пода и безучастно наблюдаваше купувачите, които идваха да разгледат евтините роби. Беше му студено, измъчваше го и глад. А нерешителността бе най-лоша от всичко. Именно тя не му позволяваше да се свие на земята и да заспи.

В продължение на няколко минути той не разпозна Торг, бавно обхождащ отсрещната редица. А закъснялото разпознаване бе придружено от усещане, което почти приличаше на радост. Уинтроу прояви закъснение и в разпознаването на това чувство: облекчение.

Облекчение, защото Торг щеше да го види и да каже на баща му. И на Уинтроу нямаше да се налага да се проявява като страхливец. Помощникът щеше да го стори вместо него. И когато баща му дойдеше да го прибере, нямаше да разполага с основания да се подиграва на беглеца, сам помолил за помощ.

Едно вглеждане в тези мисли би разкрило на Уинтроу много неща за самия него, ала той не се впусна в подобно анализиране, може би защото не възнамеряваше да се опознава тъй добре. Вместо това той рязко се изправи, застана в ъгъла на килийката си и дръзко се облегна на стената. Там скръсти ръце пред гърдите си и зачака Торг да го забележи.

Това му чакане се оказа изненадващо мъчително. Помощникът напредваше съвсем бавно, спираше се дълго пред всеки роб, спореше с надзирателя и едва тогава кимваше или поклащаше глава. Надзирателят си отбелязваше нещо върху плочка.

Видяното объркваше Уинтроу. Видно бе, че Торг е пристигнал с намерението да закупи значителна бройка от тукашните пленници. Ала тези хора далеч не бяха образованите роби и занаятчиите, които Кайл бе възнамерявал да закупи.

А Торг продължаваше да крачи бавно и самодоволно, видимо удовлетворен от позицията си на купувач. Той се стараеше да си придаде вида на човек, когото си струва да бъде впечатлен, а равнодушието, с което разглеждаше робите, бе неподправено. Презрението на Уинтроу нарастваше непрекъснато. Пред него стоеше противоположното съответствие на лишените от дух роби: човекът, чиято самооценка се подхранва от чуждото унижение.

Изчакването бе съпроводено и от чувство на нарастващ страх. Ами ако Торг не се обърнеше? Какво трябваше да стори юношата тогава? Да се унижи и сам да го повика? Или да остане незабелязан и да се насочи към бъдеще, изпълнено с други като Торг?

Точно когато Уинтроу почувства, че ще го повика, точно когато прехапа езика си, за да не допусне тази измяна, погледът на Торг мина край него. И отново се върна, за да се вторачи, невярващо. За миг помощникът застина; сетне широка усмивка разцепи лика му. Той веднага се приближи към редицата на Уинтроу.

— Гледай ти — самодоволно обяви помощникът. — Кой си спечели бонус току-що? Да, тлъстичък бонус.

Очите му бавно започнаха да обхождат Уинтроу, за да се насладят на сламките, прилепнали по захабената роба, на оковите, разранили кожата, и на пребледнялото от студ лице.

— Изглежда, че твоята свобода не изглежда да е продължила дълго, малки ми светецо.

— Познавате ли този затворник? — попита надзирателят, последвал с малко закъснение.

— И още как. Неговият баща е мой… мой съдружник. И се чудеше какво е станало със сина му.

— В такъв случай имате късмет, че го открихте. Утре той щеше да бъде татуиран като роб на сатрапа поради неспособност да плати глобата си. И щеше да бъде продаден.

— Роб на сатрапа. — Торговото лице получи ново основание да се усмихне. Рехавите вежди трепнаха над сивите очи. — Това вече е забавно.

Бавното движение на мислите му почти можеше да бъде проследено.

— Колко е глобата му? — неочаквано се обърна той към надзирателя.

Запитаният направи справка с една от вървите на колана си.

— Дванадесет сребърни монети. Той е убил роб на сатрапа.

— Какво направил? — Торг го погледна невярващо и избухна в смях. — В това се съмнявам, но съм сигурен, че историята е забавна. Тъй значи, ако тази вечер дойда с дванадесет сребърни, ще го откупя. А какво ще стане, ако не го сторя? — Той присви очи, усмихна се и попита, без да отделя поглед от Уинтроу: — За колко би се продал утре?

Другият сви рамене.

— За колкото може. Новите роби ги поставят на търг. Като последен шанс за закъснелите близки все пак да ги откупят. Понякога техни врагове също участват в наддаването. Случва се то да стане особено ожесточено. И доста забавно. — Надзирателят бе доловил нещо от настроението на Торг и се стараеше да му угоди. — Бихте могли да изчакате търга и да го откупите тогава. В този случай има вероятност да спестите пари, но може да се окаже, че ще се наложи да платите повече. Само че по това време той ще носи знака на сатрапа. Вие или баща му ще имате право да го освободите, разбира се. Но преди това той ще трябва да получи татуировка, която да го бележи като ваша собственост, и документ или пръстен, който да удостоверява, че приносителят е свободен човек.

— А не може ли просто да обгорим татуировката? — безмилостно попита Торг. Очите му се взираха с неистова настойчивост в лицето на Уинтроу, търсещи страх. Юношата отказваше да му достави това удоволствие. Торг нямаше да се осмели да стори подобно нещо. В случая ставаше дума за обичайните му гаври и дразнения. И ако Уинтроу по някакъв начин издадеше, че те му влияят, помощникът щеше да се постарае да удължи удоволствието си.

Затова той стоеше загледан в нищото и оставаше с вида на незаинтересован.

— Заличаването на робска татуировка е незаконно — тежко обяви надзирателят. — Всеки с обгорен белег от лявата страна на носа се смята за избягал опасен роб. Момчето би се озовало отново тук, за да бъде белязано повторно.

Торг тъжно поклати глава, ала усмивката му бе злобна.

— Срамота, да белязват такова сладко личице. — Той рязко се обърна и кимна към отсрещната редица. — Ще продължим ли?

Надзирателят се навъси.

— Да изпратя ли вестоносец при бащата на момчето?

— Не е необходимо, не си прави труда. Аз ще се погрижа баща му да научи. Разбира се, той никак няма да остане доволен… Кажи сега за тази жена. Тя притежава ли някакви специални умения?

Само човек, който зърнеше въпросната грохнала робиня, можеше да разбере, че тонът на любезен интерес представлява убийствена подигравка.

Уинтроу остана да трепери в килийката си. Натрупвалият се в него гняв заплашваше да го разкъса с изблика си. Торг щеше да го остави тук, сред мраз и мръсотия, колкото се може по-дълго. Но също така щеше да каже на баща му и щеше да го доведе, за да присъства на сблъсъка между двамата. Каква ли проява щеше да намери яростта на баща му? Това представляваше нова тревога. Той щеше да се чувства унизен. А Кайл Хейвън не обичаше да бъде унижаван. И несъмнено щеше да открие начин да изтъкне това по недвусмислен начин пред сина си.

Юношата отчаяно се облегна на стената. Бе допуснал грешка с това си бягство. До петнадесетия му рожден ден оставаше по-малко от година. С настъпването на този момент той щеше да стане независим и просто да напусне кораба. Глупавият му опит да избяга само щеше да накара оставащите месеци да текат по-бавно. Защо просто не беше изчакал?

Той бавно се отпусна в ъгъла и затвори очи. Сънят беше за предпочитане пред очакването на бащиния гняв.

— Махай се — повторно процеди Кенит. Ета не помръдна, все така стиснала устни. В едната си ръка тя носеше купа с вода, а от другата висяха бинтове.

— Реших, че би предпочел нова превръзка — дръзна да каже тя. — Старата е покрита със засъхнала кръв и…

— Вън! — изрева той. Жената се обърна рязко, разливайки част от съдържанието на купата. Вратата на каютата се затръшна след нея.

Кенит се намираше в съзнание още от утрото, ала това бяха първите думи, които бе изрекъл до момента. По-голямата част от изминалото време той бе прекарал загледан в стената, неспособен да проумее, че късметът го е изоставил. Как бе възможно да му се случи подобно нещо? Как можеше подобно нещо да връхлети капитан Кенит?

Беше време. Време да види какво му е причинила кучката, време отново да придобие инициатива. Той сви юмруци около завивката и се надигна. Болката от отместването на ранения крак едва не го накара да изреве отново. Прясна пот се вля в лепнещата риза. Време беше. Кенит дръпна завивката настрани и погледна към крака, който тя бе разрушила.

Кракът го нямаше.

Нощната му риза бе внимателно сгъната от страната на раната. А краката си започваха по обичайния начин, смугли и космати. Ала единият от тях изчезваше неочаквано, прекъснат от зацапани ивици плат, обвили коляното.

Кенит се приведе напред, ала не успя да се насили да докосне мястото. Вместо това ръката му се отпусна, в глупав жест, върху празното място, където би трябвало да се намира продължението на долния крайник. Той постъпи така с абсурдната надежда, че съзираното ще се окаже някаква илюзия.

В гърлото му започна да се заражда крясък, който пиратът задуши. Не, той нямаше да издаде нито звук. Никакъв звук. По-скоро трябваше да си припомни как се е стигнало до това. Защо изобщо бе оставил побърканата кучка на борда? Защо те си губеха времето да нападат робски кораби? Търговските съдове носеха истинската плячка. Подир търговските съдове не се тътреха змии, готови да ти отхапят крака. Соркор и Ета бяха виновни. Ако не бяха те, Кенит все още щеше да бъде пълноценен.

Не. Спокойствие. Спокойствие. Той трябваше да запази спокойствие, да избистри ума си. Той беше затворен тук, в тази каюта, неспособен да се бие, неспособен дори да ходи. А Ета и Соркор бяха се обърнали срещу него? Дали те работеха заедно? Това трябваше да установи той. И защо му бяха причинили това? Защо? Може би се надяваха, че ще му отнемат кораба?

Кенит си пое нов дъх, постара се да успокои мислите си.

— Тя защо ми е причинила това?

Хрумна му и нова мисъл.

— Защо просто не ме е убила тогава? Може би се е бояла от хората ми…

Тогава излизаше, че тя не се намира в съдружие със Соркор…

— Тя го стори, за да спаси живота ти — обяви гласец откъм китката му. Изненадан гласец. — Нищо ли не си спомняш? Змия беше захапала крака ти, опитваше се да те откъсне от кораба и да те налапа. Ета трябваше да ти отреже крака. Нямаше друг начин да те спаси от змията.

— Трудно ми е да повярвам в това — изсумтя Кенит към талисмана.

— Защо?

— Защото я познавам.

— Аз също. Това е причината този отговор също да изглежда безсмислен — весело отбеляза личицето.

— Млъкни. — И Кенит се насили да хвърли нов поглед към омотания чукан. — Много ли е зле? — тихо се обърна той към талисмана.

— За начало, кракът го няма — безсърдечно обяви лицето. — Замахът на Ета беше единственият по-сносен момент от отделянето му. Захапаното от змията бе започнало да се разлага. Напомняше ми на разтопена мас. Онези кафеникави петна върху превръзката не са от кръв, а от гной.

— Млъкни.

Кенит оставаше загледан в зацапаните бинтове и се опитваше да отгатне криещото се под тях. Под ранения крак бе поставена кърпа, но дори и тя не бе смогнала да предпази чаршафа; петната бяха плъзнали и по него. Отвратително.

Личицето се усмихваше широко насреща му.

— Нали ме попита.

Кенит изпълни дробовете си и изрева:

— Соркор!

Вратата се отвори почти веднага, ала на прага ѝ изникна Ета, насълзена, с притеснен вид.

— Кенит, боли ли те? — Тя веднага пристъпи вътре.

— Повиках Соркор! — заяви той. И сам осъзнаваше, че в момента звучи като капризно дете.

Първият му помощник на свой ред изникна в рамката на вратата. Кенит с отвращение установи, че заместникът изглежда не по-малко притеснен от Ета.

— Мога ли да направя нещо за вас, капитане?

Той приличаше на човек, който си е късал косите (заради рошавостта си), а белязаното му лице бе пребледняло.

Кенит се опита да си припомни причината, поради която го бе повикал.

— Почистете — каза той, поглеждайки към кревата си. Съумяваше да звучи уверено, като човек, който се възмущава от състоянието на зацапана палуба. — Някой от моряците да нагрее вода. Ще ми трябва чиста риза.

Невярващият поглед на Соркор го накара да осъзнае, че в този момент той се обръща към него по-скоро като лакей, отколкото като свой заместник.

— Сам знаеш, че е важно в какъв вид се явявам пред пленниците. Нямам намерение да видят някакъв сакателник сред куп мръсни чаршафи.

— Пленниците? — неразбиращо повтори помощник-капитанът.

— Да, пленниците — натърти Кенит. — Наредих трима от екипажа да бъдат пощадени, нали така?

— Тъй вярно, капитане. Но…

— Е, те налице ли са?

— Разполагам с един — неохотно призна Соркор. — Или по-точно с онова, което е останало от него. Вашата любовница се погрижи за него.

— Какво?

— Всичко се случи заради него — тихо просъска Ета. — Заради него ти пострада.

Очите ѝ оставаха присвити до заплашителни цепки.

— Един да бъде — рече Кенит.

Що за създание той бе довел на кораба си? Не мисли за това сега. Поеми командването.

— Сега върви да изпълниш нареждането — продължи капитанът. — Когато се приведа в по-подобаващ вид, ще искам пленникът да ми бъде доведен за разпит. В този момент не искам да парадирам пред екипажа. Как мина останалата част от пленяването?

— Гладко като по омазнена палуба, сър. Дори се оказа, че получаваме малък бонус. — Макар и все още притеснен, Соркор се усмихна. — Оказа се, че този кораб е специален. Пренасял е не само обикновени роби, но и група, която е била изпратена от сатрапа на Джамаилия и е била предназначена за някаква важна клечка от Калсид. Цяла трупа танцьори и музиканти, с всичките им там инструменти и мацаници. Освен това намерихме и скъпоценности, няколко ковчежета… Тях съм скътал под кревата ви, сър. Намерихме малко скъпи платове, дантели, някакви сребърни статуетки и бутилки скъп алкохол. Хубава плячка. Малка като обем, ама все от най-доброто. — Той хвърли бегъл поглед към чукана на Кенит. — Предполагам, че ще искате да опитате брендито.

— Малко по-късно. Разкажи ми повече за танцьорите и музикантите… Те проявяват ли послушание? Как приеха факта, че пътуването им бе прекъснато по подобен начин? И как така не са се озовали зад борда, заедно с останалите от екипажа?

— Те също са много доволни, сър. Те също пътуваха като роби. Трупата им била задлъжняла; собственикът ѝ не могъл да се издължи, та сатрапът наредил тя цялата да бъде продадена. Това не е съвсем законно, само че него тази част не го притеснява. Така че те бяха повече от радостни да бъдат пленени от пирати. Техният началник вече ги е подкарал да съчиняват танци и песни. Във ваша възхвала, разбира се.

— Разбира се. — Песни и танци. Кенит се чувстваше страшно уморен. — Ние сме пуснали котва. Къде? И защо?

— Заливчето няма име, но е плитко. Корпусът на Сикерна пропускаше, отдавна е прогнил. Робите в най-долното ниво бяха постоянно потопени. Струваше ми се най-разумно да го оставим на котва тук, където корабът няма да може да потъне дълбоко, докато приготвим допълнителни помпи. След това възнамерявам да се отправим към Биволския залив. С допълнителните помпи Сикерна ще издържи пътуването.

— Защо Биволския залив? — попита Кенит.

Соркор сви рамене.

— На тамошния бряг лесно ще издърпаме кораба. — И той поклати глава. — Ще му е нужна доста работа, преди отново да стане сносен. А Биволският залив бе двукратно нападан от търговци на роби, така че там ще ни приветстват.

— Виждаш ли — промърмори капитанът и се усмихна. Соркор бе прав. И очевидно бе научил много неща от него. С това посещение и малко убеждаване Кенит можеше да привлече на своя страна още един градец. — Ако Пиратските острови имаха един владетел… от когото нападателите се страхуваха… хората биха…

Връхлетяха го тръпки.

— Не се напрягай толкова, мили. Целият си пребледнял. Соркор, върви да се погрижиш за водата и за останалото. И донеси купата, която оставих отвън. Тя ще ми трябва.

Кенит с отвращение слушаше как тя си позволява да нарежда на заместника му, загърбила протокола.

— Соркор сам може да ме превърже — с недоверие изтъкна капитанът.

— Аз ще се справя по-добре — спокойно отвърна Ета.

— Соркор… — поде Кенит, подминал репликата ѝ, ала сега първият помощник се осмели да го прекъсне.

— Тя наистина се справя много добре, капитане. Тя се погрижи за нашите ранени. Ще се погрижа за водата.

И той изчезна, оставяйки Кенит насаме с кръвожадната харпия.

— Лежи мирно — заръча Ета. Сякаш той можеше да скочи и да хукне нанякъде. — Сега ще повдигна крака ти и ще поставя нова подложка, за да не цапа чаршафите. Когато приключим с превръзката, ще сменим и чаршафите.

Той стисна зъби, присви очи и съумя да не издаде нито звук, докато тя повдигаше чукана и умело подпъхваше още парцали.

— Сега ще навлажня бинтовете, за да ги отстраня по-лесно.

— Изглежда имаш голям опит в тази област — процеди Кенит.

— Курвите често ядат пердах — прагматично изтъкна тя. — Ако жените от даден дом не се грижат една за друга, кой ще го стори?

— И очакваш от мен да поверя грижите за раната ми на жената, която ми отряза крака? — със спокоен тон се осведоми капитанът.

Тя застина. Като вехнещо цвете се отпусна на пода до леглото му. Пребледняла, Ета сведе глава и допря чело до кревата.

— Това беше единственият начин, по който можех да те спася. Ръцете бих си прегризала, ако това можеше да те спаси.

Кенит остана безмълвен, поразен от нелепостта на тези думи. Ала талисманът не бе изгубил дар слово.

— Понякога капитан Кенит се държи като безсърдечно прасе. Но аз разбирам, че ти стори единственото възможно в онзи момент, за да ме спасиш. И ти благодаря.

Вцепенението на пирата се удължи още миг, този път примесено с гняв, породен от начина, по който талисманът току-що се беше издал. Той веднага го покри с длан; в нея немилостиво се впиха зъбки. С тихо изохкване Кенит отдръпна ръка. А Ета повдигна глава и го погледна с насълзени очи.

— Разбирам — каза тя дрезгаво. — Човек трябва да играе много роли. Вероятно се налага капитан Кенит да бъде безсърдечно прасе. — Жената сви рамене и опита да се усмихне. — Не бих винила за това онзи Кенит, който е мой.

Носът ѝ се беше зачервил, а капещите очи го смущаваха. На всичкото отгоре тя смееше да вярва, че той изпитва към нея благодарност за касапското ѝ изпълнение. Мислено Кенит наруга лукавия талисман, поставил го в подобно положение. Поне можеше да се убеди, че тя наистина е отнесла изреченото към самия него.

— Нека не говорим повече за това — бързо рече той. — Погрижи се за остатъка от крака ми.

Водата, с която тя навлажни бинтовете, бе топла като кръв. Кенит почти не усети допира ѝ — докато Ета не започна бавно да отлепва ивиците чаршафи и марля. Той трябваше да извърне глава и да стиска устни, близо до припадъка. За пореден път по тялото му избиха капчици. Дори не усети завръщането на Соркор: осъзна присъствието на помощника едва когато последният протегна пред него отворена бутилка бренди.

— Без чаша? — презрително попита Кенит.

Соркор безшумно прочисти гърло.

— По вида на крака ви реших, че би било напразно.

Ако заместникът му не бе рекъл това, Кенит щеше да успее да сдържи погледа си. Но не и сега. Докато морякът тромаво трополеше из едно от шкафчетата в търсене на чаша, капитанът бавно извърна глава по посока на раната.

Оказа се, че превръзките са му правили услуга. Едно беше да види как кракът му приключва рязко сред ивици плат, а съвсем друго — да зърне същинската проява на сдъвкано и раздрано месо. Самият край дори изглеждаше отчасти сварен.

С усилие Кенит потисна гаденето си. А ръката на подаващия чашата Соркор трепереше. Нелепо. Та един заместник-капитан на пиратски кораб бе нанасял далеч по-жестоки рани от тази, която гледаше сега.

Кенит пое чашата, погълна брендито и бавно си пое дъх. Може би късметът му все още работеше, макар и в едно чудато отношение. Поне курвата можеше да го лекува.

Ала Ета шепнешком се обърна към Соркор, тозчас унищожила и тази надежда.

— Раната само се влошава. Ще трябва да го отведем при целител, и то скоро.

Трижди той си пое дъх, преди да направи знак на Соркор с чашата. Когато другият се опита да му налее, Кенит грабна бутилката от ръцете му. Едно отпиване. Три вдишвания. И ново отпиване. Три вдишвания. Това помогна.

Той приседна в леглото, хвърли един последен поглед към остатъка от крака си и започна да развързва нощната си риза.

— Къде ми е водата за миене, която заръчах? — остро попита той. — Нямам намерение да се мариновам сред собствената си воня. Ета, изчакай да се измия. Приготви ми чисти дрехи, приготви и чисти чаршафи. Искам да изглеждам подобаващо, докато разпитвам пленника.

Соркор хвърли бърз поглед към Ета, преди да отвърне:

— Простете, сър, но един слепец не би забелязал облеклото ви.

Кенит го погледна безизразно.

— Кой е пленникът?

— Капитанът на Сикерна, сър. Ета ни накара да го извадим от водата.

— Той не бе ослепен в битката. Беше невредим, когато падна.

— Да, сър. — Соркор отново погледна към Ета.

Тъй значи. Ето на какво се основавала плахата почтителност, която заместникът му демонстрираше по адрес на курвата. Това беше почти забавно. Явно помощникът придаваше някакво специално значение на факта, че повлеканата си е позволила да измъчва пленник. Соркор се оказваше тъй любезен…

— За един слепец може и да няма значение, но за мен самия има — натърти Кенит. — Върви.

В този момент на вратата се почука. Соркор я отвори; вътре влезе Опал, понесъл две кофи димяща вода. Морякът ги остави на пода, без да се осмелява да поглежда към Кенит, какво остава да дръзва да го заговаря.

— Господин Соркор, сър, свирачите искат да свирят на палубата за капитана. Те искаха да измоля разрешението ви. И — момчето се навъси в опит да си припомни непознатите за него думи — искаха да ви предам, че те изразявали най-искрени благодарности и комплименти… Нещо такова.

Кенит почувства някакво раздвижване върху китката си и погледна към талисмана, укрит между скръстените му ръце. Главата трескаво гърчеше лице насреща му в одобрителни гримаси. Дребният негодник явно смяташе, че Кенит ще се вслуша в препоръката му. И дори се опитваше да му каже нещо.

— Сър? — почтително се извърна Соркор.

Пиратът престорено разтърка ухо, за да доближи талисмана.

— Един крал трябва да проявява великодушие към благодарните си поданици. Отказаният дар е в състояние да озлоби всяко сърце — рече фигурката.

Кенит реши, че съветът е добър, без значение от източника.

— Предай им, че за мен ще бъде удоволствие — обърна се капитанът направо към Опал. — Суровостите на живота ми не са успели да угасят способността ми да ценя изкуството.

Момчето възкликна възхитено и кимна, изчервило лице от гордост, че има такъв капитан. Някаква змия можеше да му отхапе крака, ала той пак щеше да намери време за култура.

— Сар! Веднага ще им кажа, сър. Суров живот, ценено изкуство — напомни си Опал и бързо излезе.

Веднага след излизането му Кенит се обърна към Соркор.

— Върви при пленника. Погрижи се той да получи храна и вода. Ета, банята ми, ако обичаш.

Когато заместникът се махна, тя му помогна да свали нощната риза и го изми с гъба, по калсидски. Кенит винаги бе смятал, че този метод е недостатъчен, че той просто размазва потта и мръсотията, вместо да ги отстрани. И все пак Ета се постара достатъчно, за да предизвика истинско усещане за чистота. През времето, което тя отдели за почистването на по-интимните места, капитанът разсъждаваше над откритието си, че една жена би могла да бъде полезна и за неща извън очевидното.

Измиването и смяната на превръзката го напрегнаха до степен, изтръгнала поредната пот от гърба, челото и гръдта му. Вън се разнесе тиха музика, съставена от звъна на струнни инструменти и камбанки. В мелодията приятно се преплитаха женски гласове.

Ета небрежно разпра единия крачол на панталоните му, за да му ги облече почти безболезнено, след което отново ги заши. Тя му закопча ризата и среса косата и брадата му с умение, което не отстъпваше на никой лакей. И прие върху себе си почти цялата му тежест по време на прехода от кревата до капитанското кресло, за да може да смени завивките. Кенит никога не се бе замислял, че тя може да притежава подобни таланти. Очевидно той не бе оценил същинската ѝ полезност.

В края на мъчителната процедура Ета излезе, но само след секунди се завърна с пълен поднос. Едва при миризмата на горещата супа и пресния хляб пиратът осъзна глада си.

Успокоил първоначалния устрем на апетита си, Кенит ненадейно остави лъжицата си и попита:

— Какво те накара да се занимаваш с пленника?

Тя тихо въздъхна.

— Бях толкова бясна — поклати глава Ета. — Много се ядосах, когато те те нараниха. Когато ме накараха да те нараня. Зарекох се, че ще ти намеря жив кораб, дори и ако това се окаже последното нещо в живота ми. Очевидно беше, че ти възнамеряваш да разпитваш пленниците за това. И в моментите, когато бях изнурена да бдя край теб, но пак не можех да заспя, отивах при тях.

— При тях?

— В началото бяха трима. — Тя небрежно сви рамене. — Вярвам, че притежавам информацията, която ти е нужна. Проверих я внимателно. И все пак се погрижих да оставя един от тях жив, защото бях сигурна, че ти ще искаш да го чуеш лично.

Жена с многобройни таланти. И освен това интелигентна. Най-вероятно в скоро време щеше да му се наложи да я убие.

— И какво научи?

— Те бяха чували само за два живи кораба. Първият е малък, нарича се Офелия. Този кораб напуснал столицата преди тях, но все още разполагал със стоки от Бингтаун, което означава, че му предстоят още спирания в пристанища на север. — Ета сви рамене. — Възможно е корабът още да се намира зад тях, възможно е вече да ги е изпреварил. Това не се знае. Другият жив кораб, който видели неотдавна, също бил в Джамаилия. Влязъл в пристанището в деня преди заминаването им. Нямало да остане там дълго. Собствениците му разтоварвали и преустройвали трюма, за да превозват роби към Калсид.

— Това е нелепо: да използват жив кораб за продажба на роби — отвратено възкликна Кенит. — Излъгали са те.

Ета отново сви рамене.

— Възможно е. Но те лъжеха много убедително, отделени едни от други. Убедиха ме.

— Лесно е да убедиш жена. Това ли беше всичко, което ти казаха?

Тя си позволи да го изгледа хладно.

— Най-вероятно и останалото е било лъжа.

— И все пак искам да го чуя.

Тя въздъхна.

— Те не знаеха много, предимно слухове. Останали са с живия кораб за няма и ден. Съдът, наречен Вивачия, бил собственост на бингтаунско семейство Търговци. Семейство Хейвън. Корабът ще се отправи към Калсид през Вътрешния проход колкото се може по-бързо. Собствениците възнамерявали да закупят предимно опитни роби, но щели да закупуват и обикновени. Начело на натоварването бил човек на име Торг, но той не бил капитан, а само един от помощниците. А корабът бил неотдавна съживен, това било първото му пътуване.

Кенит поклати глава насреща ѝ.

— Хейвън не е Търговско име.

Ета разпери ръце.

— Да, явно са ме излъгали. — Тя извърна лице и се втренчи в една от стените. — Съжалявам, че съм объркала разпита.

Тя започваше да става раздразнителна. Ако беше здрав, Кенит щеше да се приближи до нея, да я блъсне върху леглото и да ѝ напомни за ролята, в която тя присъства на борда. Ала в сегашното си състояние трябваше да я ласкае. Той се опита да измисли някаква любезност. Напразно, защото неприятните пулсации в крака му бяха започнали да се усилват. В този момент на капитана се искаше единствено да се отпусне и да заспи, за да забрави всичко това. А за това трябваше да иска помощта ѝ.

— Аз съм безпомощен. Дори не мога да се върна сам в леглото си — с горчилка в гласа обяви Кенит. И в нетипично откровение додаде: — Не ми е приятно да ме виждаш така.

Вън музиката се промени. Нечий звънък и ясен мъжки глас поде напев, едновременно силен и нежен. Кенит наклони глава и се опита да се съсредоточи в думите, които му се струваха познати.

— Да, сещам се — промърмори той на себе си. — Посланието на Китрис до неговата любима. Прекрасна поема.

Капитанът отново направи опит да измисли някакъв комплимент, напразно.

— Можеш да излезеш, за да слушаш по-добре, ако искаш — предложи ѝ той. — Тази поема е много красива.

Пред очите му започваше да притъмнява, а болката изтръгваше от тях сълзи.

— Чувала ли си я преди? — попита Кенит.

— Кенит… — Тя поклати глава в неочаквано и необяснимо разкаяние. — Точно тук, с теб искам да я слушам. Прости ми. Понякога съм толкова безсърдечна. Ти си пребледнял като платно, а аз съм седнала да се цупя. Нека ти помогна.

И тя действително го стори, с цялата възможна нежност. И приближи хладна гъба до лицето му.

— Не — немощно възрази Кенит. — Студено ми е.

Ета внимателно го зави и легна откъм здравата му страна. Топлината на тялото ѝ беше приятна, ала дантелите, красящи ризата ѝ, го деряха по лицето.

— Съблечи се — каза ѝ той. — Гола ти си най-топла.

Ета се засмя, едновременно изненадана и доволна.

— Ама че човек — меко го смъмри тя. И се надигна, за да изпълни нареждането.

На вратата се почука.

— Какво? — тросна се Кенит.

— Доведох пленника, сър — с известна изненада обясни Соркоровият глас.

Ала в този момент капитанът се чувстваше прекалено изнурен.

— Остави го — тихо каза той. — Ета вече го е разпитала. Повече не ми е нужен.

Дрехите ѝ падаха на пода край нея. Тя внимателно се върна в леглото, където отново се притисна до него. Успокояващият допир на кожата ѝ го накара да усети умората си още по-ясно.

— Сигурен ли сте, капитане? — настойчиво се обади Соркор.

— Влез — размисли Кенит.

Заместникът му отвори вратата. Зад него двама моряци придържаха каквото бе останало от капитана на Сикерна. Те уловиха погледа на своя капитан, а в следващия миг удивено се загледаха в нещо до него. Кенит изви глава, проследявайки очите им. Излегналата се до него Ета придържаше одеялото точно над гърдите си. Музиката от палубата долиташе по-ясно.

Ета не се бе ограничила да ослепи пленника, тя го бе разчленявала парче по парче. Отвратително… Точно сега на Кенит не му беше до подобни гледки. Но той трябваше да мисли за репутацията си. Да приключи по-бързо.

— Пленнико, истина ли са нещата, които си казал на моята любовница?

Подобието на човек повдигна обезобразеното си лице по посока на гласа.

— Кълна се, че бях искрен. Всеки път. Защо ми е да лъжа? — И той започна да ридае шумно, чудат звук заради разрязаните му ноздри. — Умолявам ви, дръжте я далеч от мен. Казах ѝ истината. Казах ѝ всичко, което зная.

Не, Кенит повече не можеше да се разправя с тези неща, не и в това си състояние. Този човек очевидно беше излъгал Ета, а сега лъжеше и него самия. От него полза нямаше.

А болката от осакатения крак скачаше нагоре, блъскаше се в самия череп!

— Сега съм зает — рече капитанът. Не искаше да признае, че едно нищожно миене го е изтощило до такава степен. — Предавам го на твоите грижи, Соркор. Постъпи с него по свое усмотрение.

Смисълът на думите му беше очевиден; пленникът отново започна да хленчи и да се моли.

— И затвори вратата след себе си — додаде капитанът.

— Сар! — долетя удивеният глас на един от моряците, когато вратата се затвори. — Той вече я е почнал. Нашият капитан не дава пет пари за нищо!

Кенит леко се извърна към топлината до себе си, затвори очи и се потопи в дълбок сън.

Глава двадесет и осма

Превратности

Струваше му се нереално, когато те изникнаха да го отведат. Със самия възрастен надзирател Уинтроу би се справил лесно, ала останалите бяха огромни зрели мъже, натрупали мускули и значителен опит в работата си.

— Пуснете ме! — гневно крещеше Уинтроу. — Баща ми идва да ме отведе! Пуснете ме!

Впоследствие самият той бе признал това си поведение за глупаво. Наивно бе очакването му, че с голи думи би могъл да им попречи да използват силата си. Наивно. Думите на един роб не значеха нищо. Неговите гневни крясъци по нищо не се отличаваха за тях от ревовете на магаре.

С небрежно умение те извиваха ръцете му и го принуждаваха да крачи в желаната от тях посока. Уинтроу не бе успял да се отърси от изненадата и по времето, когато се озова пред татуировчика.

— Мирувай — нареди му един от хората, докато приковаваше китките му. Уинтроу се изви с надеждата, че ще успее да се измъкне. Напразно, съумя единствено да разрани кожата на ръцете си. Само след секунди крайниците му се оказаха обездвижени, а главата му лежеше върху нашийник от дебела кожа, прикрепен перпендикулярно на земята. Тази каишка бе стегната почти до задушаване. Стига да не се мяташе, юношата можеше да диша. А в тази принудена поза той не можеше да си поема дълбоко дъх.

Тези хора работеха със същото опитно безсърдечие като селските доктори, които кастрираха добитъка. Уинтроу се съмняваше, че някой от тях изобщо се е изморил.

— Сатрапов знак — обърна се един от тях към татуировчика. Специалистът кимна и намести къс киндин в устата си.

— Тази плът не е била създадена от мен. Аз не ще я пробивам да носи накити, не ще изменям с добавки лика си. Аз съм творение на Са, създадено такова, каквото е трябвало да бъде. Тази плът не принадлежи на мен, да я изменям.

Недостигът на дъх му позволи да изрецитира свещения текст под формата на шепот. Въпреки това Уинтроу изрече думите и остана да се надява.

Татуировчикът се изхрачи встрани. Капчици кръв багреха слюнката му. Явно той беше силно пристрастен, щом продължаваше да дъвче киндин дори и с тъй разранена уста.

— То таз плът не е и моя — със суха насмешка вметна мъжът. — Тя е на сатрапа. Неговия знак и със завързани очи мога да очертая. Ти много не шавай, така ще стане по-бързо и по-малко ще боли.

— Баща ми ще дойде, за да ме откупи — изрече Уинтроу на пресекулки.

— Много се е замотал баща ти. Не шавай.

Юношата нямаше време да се замисли дали застиналостта би представлявала съгласие с това богохулство. Първото пробождане на иглата прободе встрани от възнамерявалото място — в носа. Момчето изохка и трепна. В отговор татуировчикът го перна по главата.

— Не шавай бе! — тросна се той.

Уинтроу стисна очи и скръцна със зъби.

— Ох, как мразя като ми се сбърчат така! — гневно промърмори татуировчикът и продължи работата си. Десетина пробождания, бързо обърсване на кръвта и щипещият допир на боята. Зелено. И пак: бодове, бърсане, жилване. Уинтроу се бореше с усещането, че всяко следващо негово вдишване донася все по-малко дъх. Той се чувстваше отвратително: виеше му се свят, боеше се, че ще припадне, а освен това гореше от гняв към себе си, че изпитва срам от евентуалния си припадък. С какво загубата на съзнание щеше да го изложи? Та нали други му причиняваха неправда. И къде беше баща му, защо се бавеше? Нима не осъзнаваше какво би се случило със сина му?

— Не я закачай. Не я докосвай и не я разчесвай, иначе само ще боли повече — долетя далечен глас. — Готов е, махайте го и водете следващия.

Нечии ръце откачиха веригите и нашийника и отново го принудиха да закрачи нанякъде. Уинтроу вървеше замаян, препъвайки се. Дори и в това си състояние успя да установи, че е отведен в друг, подобен на предишния навес. Но това не можеше да се случва в действителност, казваше си той. Баща му не би допуснал Уинтроу да бъде татуиран и продаден.

Уинтроу бе отведен до ограждение, заделено за нови роби. И петимата, намиращи се вътре, носеха пресни зелени татуировки върху лицата си.

Тук оковите му бяха прикрепени към пода; мъжете го оставиха. В мига, в който ръцете му се оказаха свободни, юношата внимателно докосна татуировката. Възглавничките на пръстите му усетиха сълзенето на възмутената му плът. Розова течност бавно се стичаше по страната му и капеше по челюстта. Но той нямаше с какво да я обърше.

Той се обърна към останалите роби, осъзнал, че от сблъсъка с татуировчика насам не е промълвил и дума.

— Какво ще стане сега? — замаяно ги попита той.

Отвърна му едно високо момче, което си бъркаше в носа.

— Продават ни — саркастично обясни то. — И си оставаме роби до края на живота си. Освен ако не убиеш някого и не се измъкнеш.

Говорещият бе мрачно упорит, ала Уинтроу усети, че това са празни думи. Думите бяха единственият начин за съпротива. Останалите четирима бяха изоставили дори това. Те стояха прави, облегнати или седяха на земята, до един изчакващи следващия развой на събитията. Юношата познаваше това състояние. Жестоко ранените люде изпадаха в него. Те стояха мълчаливо, взираха се в една точка и понякога трепваха.

— Не мога да повярвам — прошепна Уинтроу. — Не мога да повярвам, че Торг не е казал на баща ми.

И в следващия момент се зачуди на увереността, с която бе очаквал това. Как бе могъл да прояви подобна наивност, да остави съдбата си да зависи от един садистичен идиот? Защо просто не бе казал на надзирателя още през първия ден? И всъщност защо изобщо бе избягал от кораба? Нима там беше толкова лошо? На борда Уинтроу поне бе имал на какво да се надява, да очаква петнадесетия си рожден ден, който щеше да му донесе свободата. Сега свободата му бе отложена някъде в неопределеното бъдеще. И я нямаше Вивачия, която да го подкрепя.

Мисълта за нея породи остра самота. Той я бе предал и се бе озовал в робство. Да, това се случваше в действителност. Сега той беше роб. И щеше да остане роб до края на живота си.

Уинтроу се отпусна сред мръсната слама и обви коленете си с ръце. Струваше му се, че някъде в далечината се заражда буря.

Вивачия се поклащаше неутешимо в притихналото пристанище. Денят беше прекрасен. Слънцето блестеше по прословутите бели постройки на Джамаилия. Днес вятърът идваше от юг, смекчаващ зимния ден и миризмата на останалите закотвени робски кораби. Личеше, че пролетта е близо. Още по̀ на юг, из местата, където Ефрън я бе отвеждал, в този момент плодовите дръвчета щяха да преливат от розови и бели цветове. На юг се криеше топла красота. Ала Вивачия щеше да се отправи на север, към Калсид.

Трополенето из трюма ѝ най-сетне бе притихнало; превръщането ѝ в робски кораб бе приключено. Днес щяха да бъдат натоварени последните припаси, а утре живият ѝ товар щеше да бъде прикован към утробата ѝ. И тя щеше да отплава от Джамаилия сама. Без Уинтроу.

И веднага щом тя вдигнеше котва, някоя от ленивите пристанищни змии щеше да се разгърне и да я последва. А може би повече от една. От този момент нататък водните змии щяха да бъдат нейни постоянни спътници. Миналата нощ, насред покоя, една малка змия се бе надигнала и се бе плъзнала сред привързаните робски кораби. Близо до Вивачия змията бе повдигнала муцуна над повърхността и се бе втренчила в нея. Нещо в този поглед я бе вцепенило от ужас. Застиналата Вивачия дори не бе могла да повика вахтените. Ако в този момент Уинтроу се бе намирал на борда ѝ, той щеше да усети тревогата ѝ и да се отзове…

Не, тя нямаше повече да мисли за него. Щеше да се оправя сама. Мъката продължаваше да подкопава душата ѝ, но Вивачия не обръщаше внимание. Та нали денят бе толкова прекрасен. Тя се заслуша във вълните, които обливаха корпуса ѝ. Те звучаха тъй успокояващо.

— Корабе? Вивачия?

Тя бавно повдигна глава и се извърна назад. Гантри се бе облегнал на перилото край носа, приведен.

— Бих ли могъл да те помоля да престанеш? Целият екипаж се изнервя. Вече изгубихме двама, те не се върнаха от брега. Мисля, че е защото си ги изплашила.

Изплашила. И какво толкова плашещо имаше в самотата, изолацията и змии, които никой друг не виждаше?

— Ще повикам Финдоу да ти посвири. Днес аз получих разрешение да сляза на брега. И ти обещавам, че през цялото време ще търся Уинтроу. Обещавам ти.

Нима те мислеха, че това ще я направи щастлива? Че ако те намереха Уинтроу и го довлечаха обратно, несклонен, тя отново щеше да бъде покорна? Да, Кайл несъмнено вярваше в това. Точно по тази причина той бе насилил сина си да дойде на борда. За него съществуваше единствено принудата.

— Моля те, Вивачия — отчаяно говореше Гантри. — Би ли спряла да се поклащаш? Днес водата е гладка като стъкло. Ти си единственият кораб в цялото пристанище, който се движи.

Стана ѝ жал за Гантри. Той беше добър човек и си разбираше от работата. Той нямаше вина за случващото се и не биваше да страда заради това.

Но нима самата Вивачия имаше вина?

Тя направи усилие да се съсредоточи. Гантри беше добър моряк и заслужаваше някакво обяснение.

— Аз губя себе си — поде тя, макар веднага да осъзна чудатия начин, по който прозвучаха думите ѝ. — Не е толкова трудно, когато зная, че някой ще се върне. Но когато съм сама, за мен е трудно да оставам онова, което съм. Започвам да си мисля… не, това не са мисли. По-скоро прилича на сън, ала тези като мен не могат да спят. Става дума за нещо различно. А когато змиите ме докосват, става още по-лошо.

Гантри бе придобил още по-тревожен вид.

— Змиите — със съмнение повтори той.

— Гантри… — промълви Вивачия. — В пристанището има змии. Те лежат сред калта на дъното.

Помощникът въздъхна.

— Ти вече ми каза за това. Но никой друг не е виждал и следа от тях. Затова си мисля, че се лъжеш. — Морякът замълча, изчакващ отговор.

Фигурата му обърна гръб.

— Ако Уинтроу беше тук, той също щеше да ги почувства. Щеше да знае, че казвам истината.

— Може би — колебливо се съгласи Гантри. — Ала се боя, че него го няма. Зная, че ти страдаш заради това. И че в негово отсъствие се страхуваш. — Сега гласът му придоби нотките на предпазливо успокояване. — Възможно е на дъното да има змии. Но какво бихме могли да направим? А и те не ни закачат. Най-добре би било и ние да отвърнем със същото.

Тя отново извърна глава към него, ала този път Гантри отбягваше погледа ѝ. Той какво си мислеше за нея, че змиите ѝ се привиждат? Че в мъката си тя е започнала да полудява?

— Не съм луда, Гантри — тихо промълви тя. — За мен е изключително трудно да оставам сама. Но не съм луда. Дори може да виждам нещата по-ясно. Да ги виждам по своя собствен начин, а не… а не като един Вестрит.

Усилията ѝ да обясни само го объркаха.

— Да. Разбира се.

— Гантри, ти си добър човек. Харесваш ми. — Тя почти успя да премълчи следващите думи. Но все пак не го стори. — На твое място бих си потърсила място на друг кораб.

Тя долавяше страха в избилата го пот.

— Кой друг кораб би могъл да се сравнява с теб? — бързо рече той. — Няма има нещо, което би ме накарало да те заменя?

Готовността в думите му бе неискрена.

— Има. Желанието да останеш жив — съвсем тихо рече тя. — Имам много лошо предчувствие за това пътуване. Много лошо. Особено ако се наложи да продължа сама.

— Не говори така! — тросна се Гантри, сякаш се обръщаше към някой непокорен моряк. Но веднага след това се усети. — Ти няма да си сама. Аз ще бъда с теб. Сега ще отида да повикам Финдоу, става ли?

Тя сви рамене. Бе опитала. Тя се извърна и се загледа в далечната кула на двореца.

След няколко мига Гантри я остави.

Алтея се опасяваше, че капитан Тенира ще я разпознае. На зимния бал преди три години тя бе танцувала със сина му. Ала бингтаунският Търговец с нищо не показа, че е открил прилика между моряка Ател и дъщерята на Ефрън Вестрит. Той само я огледа преценяващо и поклати глава.

— Ти ми изглеждаш свестен моряк, момче. Само че не са ми нужни хора. Екипажът ми е в пълен състав.

Думите му загатваха, че той смята въпроса за приключен.

Алтея продължаваше да се взира в земята. Преди два дни тя бе зърнала Офелия в пристанището. Видът на сребристия корпус и усмихнатата фигура я бяха покъртили по шокиращ начин.

Няколко въпроса из пристанищните кръчми ѝ бяха предоставили цялата нужна информация. Живият кораб щеше да отплава към дома, към Бингтаун, до няколко дни. И Алтея бе решила, че по един или друг начин тя ще се озове на борда му. И бе останала да се навърта около кораба, дебнейки възможност да разговаря с капитана насаме. А планът ѝ бе прост: в началото тя щеше да опита да си намери работа като юнга. Ако това не проработеше, щеше да се разкрие пред него и да го помоли да я вземе. Той надали щеше да ѝ откаже. И все пак тя се бе нуждаела от цялата си храброст, за да го последва до тази кръчма и да го изчака да се навечеря, преди да се обърне към него.

— Сър, не е нужно да ме зачислявате към екипажа, готов съм да работя безплатно, само за пътуването.

Капитанът се обърна към нея и скръсти ръце.

— И защо? — с подозрение попита той.

Алтея се втренчи в участъка дъсчен под между босите си стъпала и прехапа устна. Подир това тя повдигна очи към капитана.

— Все още си пазя заплатата от Жътвар… или поне част от нея. Бих искал да я отнеса у дома, да я дам на майка си. — Алтея преглътна смутено. — Преди всичките пари да са отишли. Обещах ѝ, че ще се върна с пари, капитане. С баща ми тя много се измъчи, той винаги се връщаше с празна кесия. А колкото повече стоя тук и търся кораб за Бингтаун, толкова по-малко пари ще занеса. — Тя отново се загледа в пода. — Дори и да не ми платите нищо, аз пак ще се върна с повече пари, отколкото ако продължа да чакам и си намеря платено място.

— Разбирам. — Капитан Тенира отмести чинията си и за момент изчисти зъбите си с език. — Това е похвално. Само че аз ще трябва да ти плащам дажби, нали така? Освен това работата на борда на жив кораб е по-различна. Тези съдове са особено чувствителни. А Офелия е особено своеволна дама.

Алтея отново прехапа устна, този път за да прикрие усмивката си. Офелия бе сред най-старите живи кораби, от първото поколение. Настроенията на тази грубовата старица варираха от нецензурно веселие до аристократична презрителност. Своеволна дама бе най-неутралното определение, което девойката бе чувала по неин адрес.

— За нейните моряци не е достатъчно да бъдат бързи и умни — обясняваше капитанът. — Тук е нужна стабилност. Не бива да се боиш от нея или да проявяваш суеверие. Не бива и да ѝ позволяваш да те сплаши. Ти някога качвал ли си се на жив кораб, момче?

— Случвало се е — призна Алтея. — А преди да започна да плавам, понякога отивах до Северната стена и разговарях с тях. Аз ги харесвам, сър, не се боя от тях.

Тенира прочисти гърло и с различен глас продължи.

— Един Търговски кораб е съвсем различен от един ловен съд. Ние се движим много по-бързо и поддържаме далеч по-голяма чистота. И никакво колебание. Би ли се справил с това?

— Да, сър. Освен това аз обичам чистотата — кимаше Алтея.

— И помни, че не си ми нужен. Работата на борда на жив кораб е нещо, за което не един и двама биха били готови на всичко. Дори и да имах нужда от теб, във всеки един момент бих могъл да те заменя с далеч по-опитен човек.

— Зная това, сър. И оценявам жеста ви.

— Погрижи се да проличи. Аз изисквам много от хората си, Ател. Много е вероятно да съжаляваш за решението си далеч преди да сме достигнали Бингтаун.

— С ваше разрешение, капитане, това ми е известно. Чувал съм, че сте строг, но справедлив. — Тя отново повдигна очи към него. — За такъв човек не ме е страх да работя.

Вметнато точно на място. Капитанът почти се усмихна.

— Върви да се представиш на помощника. Той се казва Граг Тенира. Кажи му, че съм те наел и съм ти възложил да остъргваш ръжда от котвената верига.

— Слушам, сър — отвърна Алтея с добре отмерена гримаса. Остъргването на ръжда представляваше безконечна задача. Но тази задача щеше да бъде изпълнявана на борда на жив кораб, което я правеше далеч по-добра от всичко, което младата жена бе вършила на борда на Жътвар. — Благодаря ви, сър.

— Хайде, върви — благоразположено каза капитанът, приведе се да вземе халбата си и я повдигна към едно от прислужващите хлапета.

Когато се озова отвън, Алтея въздъхна облекчено. Покрай възторга си тя не обръщаше внимание на хладния вятър. Тенира не я беше разпознал, а това означаваше, че няма да я разпознае и занапред. На един юнга не се налагаше да се среща с капитана. А след като самият капитан не я беше разпознал, то и Граг Тенира нямаше да я познае. Ател юнгата по нищо не приличаше на Алтея от бала.

Тя беше успяла, беше си осигурила пътуването до Бингтаун. И ако нещата, които бе чувала за капитан Тенира бяха истина, в края на пътуването тя щеше да получи известно възнаграждение. Той ценеше трудолюбието.

Офелия отплаваше утре. От Алтея се искаше единствено да отнесе багажа си на борда и да си намери място, където да опъне хамака си. А утре по същото време щеше да е поела към дома.

И отново щеше да се намира сред жив кораб.

Към този факт сърцето ѝ се отнасяше със смесени чувства. Офелия не беше Вивачия. Връзка между Алтея и кораба нямаше да съществува. Но пък Офелия нямаше да бъде някакво мъртво парче, тласкано от стихиите. Хубаво беше да стъпи на борда на жив съд. И с огромна радост щеше да напусне този противен, мазен градец.

Тя се отправи към долнопробната пивница, където беше отседнала. Тази вечер щеше да се качи на борда на Офелия, а утре сутринта щеше да е отплавала. Нямаше да ѝ остане време да намери Брашън и да се сбогува с него. Нямаше време и да го търси. Нищо чудно той вече да беше отплавал. Пък и какъв смисъл имаше да го дири? Той бе поел по своя път, също като нея. А и тя не се чувстваше истински свързана с него. Дори не знаеше защо си мисли за него в този момент. Двамата нямаше повече какво да си кажат. Пък и една евентуална тяхна среща само би породила напрегнат разговор.

Кантората на пристанищния агент бе тясна и задушна — в огнището бе накладен прекалено силен огън. Особено потискаща беше тази стая в сравнение със свежия зимен ден.

Брашън намести яката си и отново отпусна ръце в скута.

— Аз набирам хора за кораба Пролетна вечер. Ето какво доверие ми оказва капитанът. И това е доверие, към което аз се отнасям изключително сериозно. Ако му изпратя някой ленивец или пияница, на риск са изложени време, пари и животи. По тази причина съм много предпазлив.

Агентът, оплешивяващ дребосък, поспря да натъпче лулата си. Мълчанието му изглеждаше подканящо, затова Брашън се постара да измисли отговор.

— Голяма отговорност е — рискува той.

Другият изпусна облак жълтеникав дим. Неговата острота се вряза в гърлото и очите на Брашън, който от своя страна се постара да си придаде невъзмутим вид. Той бе влязъл тук единствено заради позицията на заместник, обявена отвън. Пролетна вечер беше малък товарен съд, следвал крайбрежния маршрут между Кандило и Бингтаун. Товарът, поет или оставен в съответното пристанище, определяше следващата спирка. За Брашън това звучеше подозрително, досущ като поведението на прекупвач, който купува и продава откраднати от пиратите стоки. А в подобна работа Брашън определено не искаше да се замесва. В действителност той нямаше желание да се занимава с каквато и да било работа, ала и парите, и киндинът му бяха на свършване. Така че той не разполагаше с избор.

Посредникът говореше отново; Брашън се постара да изглежда заинтересован.

— … и го изгубихме. Жалко, защото той беше с нас години наред. Ала вие и сам знаете — той отново дръпна от лулата и изпусна дима през носа. — Времето никого не чака. Същото важи и за товара. Пролетна вечер трябва да продължи пътя си и се нуждае от нов помощник. Вие изглеждате запознат с маршрутите, които обсъждахме. Може би няма да сме в състояние да ви платим онова, което смятате, че ви се полага.

— Колко сте готови да ми плащате? — прямо попита Брашън. И се усмихна, за да смекчи остротата на думите си. Тя бе обусловена от рязкото завръщане на главоболието му; ако дребосъкът още веднъж издишаше зловонието си в лицето му, морякът просто щеше да повърне.

Агентът не отговори веднага.

— Това зависи, разбира се. Вие имате препоръка от Жътвар, но не и същински доказателства за способностите си. Ще трябва да помисля.

Това означаваше, че той се надява на кандидат, служил на повече кораби.

— Разбирам. И кога ще знаете със сигурност?

Още един зле оформен въпрос. Брашън усети това още при самото изричане на думите, ала не бе могъл да се сдържи. Той се усмихна отново, с надеждата, че мимиката не е излязла прекалено жална.

— Най-вероятно утре сутринта.

Когато мъжът дръпна за пореден път, Брашън се приведе и престорено оправи подгъва на панталона си. Той се изправи едва след издишването, макар че наглият жълтеникав облак се бе задържал. Това го накара да се задави, което той прикри в прочистване на гърлото.

— В такъв случай ще дойда тогава — с привидно спокоен глас каза морякът. Ала смущението започваше да гризе същината му. Предстоеше му още един ден без храна, още една нощ на открито. С всеки изминал ден, прекаран по такъв начин, шансовете му да си намери работа на борда на сносен кораб намаляваха. Никой агент не би подбрал гладен, немит и небръснат кандидат за подобна длъжност.

— Точно така — разсеяно каза посредникът. Той вече се бе обърнал към документите върху бюрото си, забравил за посетителя. — И елате с багажа си; ако решим да ви вземем, ще започнете веднага. Приятен ден.

Брашън бавно се надигна.

— Ама че глупости. Вие не казвате дали искате да ме наемете, нито колко сте готови да ми плащате, но очаквате от мен да се ослушвам и да бъда готов да напусна веднага. Не мисля така.

Държиш се като пълен глупак, крещеше по-разумната част от него. Млъкни, просто млъкни! Ала думите вече бяха изречени. И Брашън само щеше да влоши положението си още повече, ако веднага се отречеше от тях. Оставаше му единствено да продължи в същата посока.

С вида на човек, който вече обмисля следващия си ангажимент (какво пък, Брашън нямаше да остане по-назад от някакъв си чиновник!), той се обърна към вратата.

— Приятен ден и на вас, сър. Съжалявам, че не успяхме да се спогодим.

Посредникът бе придобил едновременно наскърбен и притеснен вид.

— Почакайте! — с едва ли не гневен глас възкликна той. — Почакайте за момент.

Брашън спря на прага и се извърна, въпросително повдигнал вежда.

— Нека не избързваме. — Агентът колебливо местеше поглед из помещението. — Ето какво. Днес по някое време ще говоря с капитана на Жътвар. Ако той потвърди казаното от вас, ще получавате същата заплата като там. Това е справедливо.

— Не, не е. — В тази ситуация Брашън имаше още по-големи основания да разгърне дързостта си. Освен това той не искаше посредникът да разговаря с хора от Жътвар. — Там аз бях трети помощник. На Пролетна вечер бих изпълнявал задълженията на заместник-капитан. Той носи отговорност за всичко, което се обърка. Пролетна вечер може да е по-малък кораб, ала задълженията са по-големи. Екипажът на един търговски съд трябва да работи по-усилено и по-отзивчиво от моряците на борда на ловен кораб. Освен това съм готов да се обзаложа, че Пролетна вечер донася много по-големи печалби от Жътвар. Ако ще плавам като помощник-капитан, то ще бъде срещу същите пари като моя предшественик.

— Но той имаше години опит на този пост! — с писклив глас възрази посредникът.

— А аз имам години опит като помощник на борда на Вивачия, далеч по-голям и освен това жив съд. Платете ми колкото сте плащали и на моя предшественик. Ако сте изкарвали пари с него, гарантирам ви, че ще изкарвате толкова и с мен.

Другият се облегна в креслото си.

— Вие притежавате арогантността на добър помощник — неохотно призна той. — Така да бъде. Явете се утре сутринта. Ще получавате исканата от вас заплата. Но ви предупреждавам, че ако се представите зле, капитанът ще ви свали на първото пристанище, без значение кое е то.

— Имам друго предложение, за да ви демонстрирам честността си — каза Брашън. — Ще се кача на кораба още сега. Щом като той отплава другиден, искам да имам колкото се може повече време да се убедя, че последните приготовления ще протекат безпогрешно. И екипажът ще може да започне да свиква с мен. Тъкмо капитанът ще получи възможност да прецени работата ми. Ако тя не му се понрави, корабът вдига котва без мен. Как ви се струва това?

Този момент бе подходящ за подобна отстъпка; тя позволяваше на посредника да запази част от гордостта си. Няколко мига дребосъкът мълча, замислено присвил очи, а след това кимна.

— Разумно. Знаете ли къде е закотвен съдът?

Брашън се усмихна широко насреща му.

— Нима ви приличам на човек, който би се явил да търси работа на съд, който не е виждал? Да, зная. Ако впоследствие си промените мнението, ще можете да ме намерите на борда му. Но се съмнявам, че това ще се случи.

— В такъв случай ви желая приятен ден.

— Лек ден и на вас.

Брашън напусна кантората и закрачи с енергичната походка на човек с цел. За негово облекчение моряшката му торба все още се намираше в купчината слама зад конюшнята. Евентуалното ѝ задигане би го поставило в много неудобно положение.

За всеки случай той я отвори, за да провери съдържанието. Вътре нямаше кой знае какви ценности, но все пак…

Киндинът беше налице. Запасите бяха намалели драстично, ала щяха да му стигнат на първо време. Така или иначе Брашън никога не дъвчеше киндин по време на плаване. През годините на служба на Вивачия той не бе употребявал и през свободното си време на брега.

Споменът за Вивачия породи тъпа болка. С изгубването на тамошното си място той бе изгубил много неща. Ако Ефрън Вестрит не се беше разболял, всичко щеше да се е развило по съвсем друг начин. Самият Брашън все още би плавал на стария си пост. И Алтея също.

Нова неприятна мисъл. Къде ли беше тя сега? Брашън бе постъпил глупаво в упоритостта си. Не бе имал основателна причина да си тръгва тъй рязко онази вечер. Тя бе казала, че двамата не се познават, ала и двамата знаеха, че това не е така.

Алтея го познаваше достатъчно добре, за да не иска да има нищо общо с него.

Той спря на улицата, свали торбата си и отчупи късче от последната пръчка киндин. Малко късче, колкото да изглежда оживен на гладен стомах. Странно е как две нощи почти празен стомах са способни да направят сухарите и осоленото говеждо привлекателни. За момент киндинът ужили лигавицата, сетне Брашън го измести с език и бавно вдиша сред горчивината, изпълваща устата му. Светът придоби по-голяма острота.

Отново нарамил торбата, той се отправи към кейовете.

Хубаво беше отново да има място в света. Пък и Пролетна вечер се очертаваше като интересен съд. Вивачия често бе прекосявала Вътрешния проход, но не бе спирала. Капитан Вестрит бе търгувал предимно на юг от Джамаилия, склонност, благодарение на която Брашън бе разгледал десетки екзотични пристанища в тази част на света. Сега му предстоеше да се запознае отново с Пиратските острови. Интересно дали някой от тамошните го помнеше?

Пладнето бе дошло и отминало, поне доколкото Уинтроу можеше да прецени — по усещанията на стомаха си. Той отново докосна лице и погледна пръстите си. Покриваше ги лепкав слой.

Как ли изглеждаше татуировката му? Същия зелен знак той можеше да види върху лицата на останалите затворени с него, ала не можеше да си го представи върху собствения си лик. Останалите бяха роби, за Уинтроу не беше изненада да ги види татуирани. Ала самият той не беше роб. Случилото се по-рано днес беше грешка. Баща му трябваше да дойде и да го спаси.

Тази му представа се спука като сапунен мехур и той сам прозря нелогичността на мислите си. Вчера лицата на тези хора не бяха белязани, досущ като неговото. Те също бяха роби едва от тази сутрин.

И пак му беше трудно да мисли за себе си като за роб. Всичко това бе недоразумение.

От известно време той дочуваше глъчка, мърморенето на тълпа, чиито членове се надвикват. Ала никой не идваше при тях. Само един пазач летаргично се разхождаше.

Уинтроу прочисти гърло. Никой не се обърна към него. Въпреки това юношата каза:

— Защо няма купувачи? В другите килии имаше купувачи, които подбираха.

Изцапаното момче отговори с уморен глас:

— Явно си бил при задрасканите лица. Те биват продавани почти на безценица. Опитните роби биват изкупувани от компании, които впоследствие ги отдават под наем. Изкупуват ги на търг. Новите роби…

Той неочаквано замлъкна, сам затруднен да говори. Следващите му думи бяха малко по-глухи.

— Новите роби също ги предлагат на търг. Смята се, че това е последна проява на милост. Понякога твои приятели или близки те купуват и ти връщат свободата. Някога това ми се струваше много забавно. Аз и приятелите ми идвахме на тези търгове и наддавахме за новите роби, за да вдигнем цената. Обичахме да гледаме как братята и бащите се потят. — Младежът отново прочисти гърло и се извърна към ъгъла. — Никога не си бях помислял, че един ден самият аз ще се озова на подиума.

— Може би твоите приятели ще те откупят — тихо каза Уинтроу.

— А може би да взема да ти строша зъбите, та да млъкнеш? — изръмжа момчето. Уинтроу разбра, че никакви близки или приятели няма да наддават за този му другар по съдба. А по отчаяния вид на останалите роби личеше, че и те не могат да подхранват подобни надежди. Сред тях имаше жена на средна възраст. Нейното лице изглеждаше весело, но бе изгубило основанията за тази мимика. Тя седеше сред сламата и леко се поклащаше. Двама свенливи младежи, някъде в средата на двадесетте, облечени в груби селски дрехи, седяха един до друг, с празни погледи. Имаше и още една жена, на неопределена възраст, излъчваща цинично примирение. Тя бе прегърнала коленете си, а очите ѝ стояха вечно присвити. Около устата ѝ личаха язви.

Едва в края на зимния ден дойде и техният ред. Дошлите да ги отведат бяха непознати на Уинтроу. Те носеха къси тояги и тежка верига, към която намиращите се в ограждението бяха привързани.

— Насам — каза единият от надзирателите. Другият дори не си направи труда да говори, а мълчаливо побутна Уинтроу с тоягата, за да ускори крачките му.

Уинтроу се измъчваше между нежеланието да бъде изложен за продан като скот и втръсналата му от изминалите дни несигурност. Поне сега предстоеше да се случи нещо, дори и намиращо се извън неговия контрол.

Затова той мълчаливо стискаше веригата си и се тътреше подир останалите. И се оглеждаше, макар че нямаше какво да види. Повечето от огражденията, край които минаваха, бяха празни.

С напредването им шумът на тълпата ставаше все по-силен, достигайки връхната си точка с навлизането в отворено пространство, обградено от навеси. В средата му бе разположена платформа, до която отвеждаха стъпала. Досущ като място за екзекуции. Посетителите бяха обградили сцената, смееха се, отпиваха и разговаряха. И купуваха други човеци. До Уинтроу достигна уханието на бира и тлъсто месо — сред тълпата се разхождаха продавачи. Зад платформата имаше редица татуировчици, до един заети.

Оживен пазарен ден. Мнозина от присъстващите тук несъмнено бяха се надигнали с очакване. Един ден, през който да се срещнат с приятели, да сключат обичайните сделки. И да наминат към пазара на роби.

Те не бяха изведени на платформата веднага, а бяха оставени да изчакват в подножието на стълбите — на сцената все още имаше неразпродадени роби. Неколцина сериозни купувачи си проправиха път напред, за да започнат огледа си веднага. Част от тях подвикваха въпроси, касаещи възрастта, качеството на зъбите и предишния опит на робите. Тези питания надзирателите повтаряха към съответните роби — изглежда татуировката им отнемаше правото да общуват пряко със свободни люде.

Един от евентуалните купувачи прояви интерес към възрастта на Уинтроу.

— Четиринадесет — тихо отвърна юношата.

Купувачът изсумтя.

— Повече от дванадесет не бих му дал. Навий му ръкава, да му видим ръката. — След като надзирателят се подчини, онзи продължи. — Има малко мускули. Какво умееш да правиш, момче? Да помагаш в кухнята? Да се грижиш за птици?

Уинтроу се поколеба. Как можеше да опише себе си? Той бе чувал, че робите с добри умения се продават добре.

— Обучавах се за жрец. Работил съм в овощни градини. Мога да изработвам стъклописи. Зная да чета, да пиша и да смятам. И съм работил на борда на кораб — неохотно добави той.

— Много е самонадеян — озъби се купувачът и се извърна, поклащайки глава към един от спътниците. — Трудно би било да се обучи, защото си мисли, че знае достатъчно.

Уинтроу се замисли за подходящ отговор, ала размислите му бяха прекъснати от рязко подръпване на веригата. Останалите от синджира вече бяха започнали да се изкачват по стълбите. За следващите няколко мига той можеше да мисли единствено за стръмните стъпала и сковаващите краката му букаи. След това той зае мястото си върху осветената от факли сцена.

— Нови роби, още пресни, без лоши навици — на тях ще трябва да ги приучите сами! — поде аукционерът. Тук-таме тълпата се позасмя. — Сами виждате какво се предлага. Огледайте добре и решете с кого ще започнете наддаването. Виждате двама яки работници; добродушна бабичка, която е идеална да наглежда дребосъците; жена, която вече е поизстискана, но далеч не изцедена; и накрая две млади момчета, които само чакат да бъдат обучени. Кой иска да започне наддаването? Не се срамувайте, просто извикайте предложението си и за кого се отнася то.

И аукционерът подканящо закима към морето от лица.

— Мейвърн! Възрастната жена! Три сребърни!

Уинтроу бързо откри провикналата се жена. Най-вероятно тя бе дъщеря на старицата, а може би нейна по-млада приятелка. Самата старица скри лицето си зад длани — може би се срамуваше, а може би се боеше да се надява. Във всеки случай този незначителен жест изразяваше изключителна мъка.

В следващия момент юношата зърна нещо, накарало мъката му да изчезне. Сред главите на тълпата той различи онази на баща си, издигаща се над повечето лица. Тя приличаше на маяк, сочещ към дома.

Баща му обсъждаше нещо с човек зад себе си.

— Татко! — провикна се Уинтроу. Главата на Кайл Хейвън смаяно се извърна към платформата. До него стоеше Торг, който повдигна ръка към устата си в престорено удивление: прекрасно изпълнена роля.

Един от надзирателите сръга Уинтроу в ребрата.

— Мълчи и си чакай реда — нареди мъжът.

Юношата не усети удара. И думите почти не чу. Той се бе втренчил изцяло в бащиното лице, извърнато към него. То изглеждаше тъй дребно и далечно сред обграждащите го ликове. А заради настъпващия мрак Уинтроу не можеше да разчете израза му.

Той сведе поглед към дъските на платформата и започна да се моли. Нито умът, нито устните му оформяха думи към Са; това беше безмълвна молба.

Баща му се обърна към Торг, за да се посъветва с него. Интересно дали по това време на деня на баща му бяха останали пари. Най-вероятно, защото иначе щеше да е отвел закупеното на кораба. Уинтроу опита да се усмихне, но не можеше да си припомни как. Какво ли чувстваше баща му в този момент? Гняв, облекчение, срам, съжаление? Нямаше значение. Баща му не можеше да го види и да не го купи. Не можеше. Какво би казала майка му?

Но какво би могла да каже тя, ако не научи? Кайл просто можеше да ѝ каже, че синът ѝ е изчезнал в столицата.

Камшикът на аукционера удари масичката.

— Продадено! — изрева той. — Тя е ваша срещу десет сребърни монети, госпожо. Кой иска да започне следващото наддаване? Погледнете само какви роби. Вижте какви мускули имат тези работници. До засяването остават само няколко месеца, земеделци! Никога не е рано човек да се подготви.

— Татко, моля те! — изкрещя Уинтроу. И потрепна заради следващия удар.

Кайл Хейвън бавно повдигна ръка.

— Пет къса за момчето.

Това обидно ниско откриване накара тълпата да избухне в смях. За пет медни къса се купуваше чиния супа, а не роб.

Аукционерът драматично притисна ръка към гърдите си.

— Пет къса? — в престорена възмута попита той. — Какво си сторил, момче, та така си ядосал баща си? Какво пък, пет къса ми предлагат, с пет къса започваме наддаването. Някой друг интересува ли се от това тъй скъпо момче?

— Това ли е момчето, което умеело да чете, пише и смята?

Уинтроу замълча, но един от надзирателите услужливо отвърна:

— Да. Щяло да става свещеник. И каза, че можело да прави стъклописи.

Последните думи изглежда събудиха съмненията на обадилия се глас (подобно умение не изглеждаше вероятно за един хлапак), който не се обади повече.

— Цяла медна монета! — смеешком предложи някой.

— Две!

— Изправи се — подкани го надзирателят, съпроводил думите си с практическа помощ.

— Три — мрачно каза баща му.

— Четири!

Последното предложение дойде от смеещ се младеж, застанал в края на тълпата. Той и другарите му наблюдаваха Уинтроу и баща му. Сърцето на юношата се сви. Ако Кайл се досетеше за шегата им, не беше ясно как ще реагира.

— Две сребърни — обяви женски глас. Очевидно тя смяташе, че с едно бързо увеличаване ще сложи край на наддаването. По-късно Уинтроу щеше да узнае, че и такава цена все още се смята за ниска, дори и за нов роб, но е далеч по-допустима.

— Две сребърни! — ентусиазирано повтори аукционерът. — Сега вече, скъпи приятели и съседи, започваме да вземаме този млад човек сериозно. Той умее да чете, пише и смята. И освен това твърди, че умее да изработва стъклопис, но ние няма да обръщаме голямо внимание на това му твърдение. И все пак става дума за полезно момче, което тепърва ще расте допълнително. Някой предложи ли три сребърни?

Някой действително го стори, и това не беше бащата на Уинтроу или тарикатът. Наддаването достигна до пет сребърни, преди купувачите да започнат да клатят глави и да насочат вниманието си към останалите роби. Хлапаците в края на тълпата продължиха да наддават, докато намръщеният Торг не се приближи към тях. Уинтроу ясно видя как помощникът им подава монети. Ето значи каква бе същинската цел на това им забавление.

В същото време баща му предложи седем сребърни и пет медни монети. Уинтроу бе отделен от синджира и завлечен за веригите си, досущ като добиче. В подножието на стълбището той бе предаден на Торг: баща му дори не си беше направил труда да го посрещне.

Нападнат от нови лоши предчувствия, юношата повдигна ръце към Торг, за да бъде освободен от веригите, ала помощникът се направи, че не е разбрал. Вместо това той се зае да оглежда Уинтроу, точно както би постъпил всеки нов собственик на роб.

— Стъклопис, а? — навъси се той, спечелвайки си смеха на надзирателите и околните зяпачи. Подир това морякът стисна веригата, съединяваща китките на Уинтроу, и го повлече след себе си. Юношата бе принуден да се препъва подире му заради окованите си глезени.

— Свали ми веригите — каза момчето веднага щом двамата се отдалечиха.

— Та да избягаш отново? Няма да стане — отвърна Торг, ухилен.

— Ти не си казал на баща ми, че съм тук. Изчакал си, за да бъда белязан и да му се наложи да ме откупува.

— Нямам представа за какво говориш — великодушно отвърна морякът. Личеше, че той е в добро настроение. — На твое място бих се радвал, че баща ми е решил да остане достатъчно дълго, видял ме е и ме е откупил. Ние вдигаме котва утре сутринта, за твое сведение. Трюмът ни е вече пълен, баща ти просто искаше да закупи още неколцина изгодни. Вместо това си спечели теб.

Уинтроу не отвърна нищо. Дали трябваше да каже на баща си за постъпката на Торг? Дали това нямаше да прозвучи като хленчене? Може би Кайл изобщо нямаше да му повярва.

Той се взираше в околните лица, търсейки да зърне баща си. Какво ли изражение щеше да носи лицето му? Гняв? Облекчение? Самият Уинтроу изпитваше смесица от благодарност и безпокойство.

В един момент Уинтроу действително забеляза лицето на баща си, ала то се намираше далеч от тях и дори не беше извърнато в тяхната посока. Кайл наддаваше за двамата полски работници, без да се интересува от окования си син.

— Баща ми е там — изтъкна Уинтроу и спря. — Искам да говоря с него, преди да се върна на кораба.

— А пък аз не мисля, че той иска да говори с теб — весело отвърна Торг. — Съмнявам се, че той все още смята, че от теб би излязъл добър първи помощник. Мисля, че той възнамерява да повери тази длъжност на мен, когато предаде капитанството на Гантри.

Той изрече това с голямо задоволство, очакващо смайване.

Уинтроу спря.

— Искам да говоря с баща си.

— Не — лаконично отвърна другият. По-едрото му тяло лесно преодоля съпротивлението на Уинтроу. — За мен е все едно дали ще вървиш, или ще се влачиш — увери го морякът. Той се оглеждаше, търсеше нещо. И неочаквано се отправи в нова посока.

Двамата спряха пред един татуировчик. Майсторът тъкмо освобождаваше замаяна жена от нашийника, а нетърпеливият ѝ стопанин вече я дърпаше подире си.

Татуировчикът погледна Торг и кимна; очевидно го познаваше.

— Знакът на Кайл Хейвън, нали? — попита той, демонстриращ, че е запомнил.

— Този е специален — отвърна Торг.

Уинтроу се разтърси от облекчение. Вероятно при татуировчиците човек можеше да се сдобие и с някакъв документ, указващ свободата. Не че баща му щеше да се радва за тези разходи…

Може би съществуваше някакъв метод за отстраняването на пресните татуировки, някакво избелване. Подобен процес несъмнено би бил болезнен, ала беше за предпочитане пред носенето на робски знак до края на живота. Колкото по-бързо Уинтроу оставеше тази случка зад себе си, толкова по-добре. Той вече бе решил, че когато баща му реши да разговаря с него, ще му даде искрено обещание да остане на борда на кораба и да служи до навършването на петнадесетата си година. Може би беше време да приеме ролята, която волята на Са му бе отредила. Може би това трябваше да бъде неговата възможност да се помири с баща си. В крайна сметка жречеството не бе обвързано с някакво конкретно място, а със самото поведение. Уинтроу щеше да открие начин да продължи да учи на борда на Вивачия. Завръщането при нея бе още една полза. Мисълта за нея го накара да се усмихне. По един или друг начин той щеше да се извини за бягството си, щеше…

Торг го сграбчи за косата и наведе главата му над нашийника, който татуировчикът пристегна. Паникьосаният Уинтроу започна да се мята, успявайки единствено да се задави. Каишката бе стегната прекалено силно, той щеше да припадне — макар че се опитваше да остане неподвижен и просто да диша: дори и в това положение той не можеше да си поеме въздух. Не му беше останал и дъх, с който да изрече това.

Гласът на Торг долетя глухо:

— Бележи го със знака на тази обица. Той ще принадлежи на кораба. Бас държа, че за първи път в град Джамаилия жив кораб си купува собствен роб.

Глава двадесет и девета

Насън и наяве

— Кутийката е изчезнала.

Малта местеше поглед между двете притеснени лица. И майка ѝ, и баба ѝ се взираха напрегнато в нея.

Самата тя ги погледна изненадано.

— Как е възможно това? Сигурна ли си?

— Напълно съм сигурна — натърти майка ѝ.

Малта поднови влизането си и се присъедини към закусващите. Още първият поглед след повдигането на похлупака над чинията ѝ ѝ даде повод за оплакване.

— Пак ли овесена каша? Не е възможно да сме чак толкова бедни! И как така кутията е изчезнала?

Тя отново погледна към тях. Присвила очи, баба ѝ отвърна:

— Смятах, че ти би могла да ни кажеш.

— За последно кутията беше у мама. Тя не ми я даде, дори не ми позволи да я докосна — изтъкна Малта. И отново смени темата. — Нямаме ли някакви пресни плодове или сладко към кашата?

— Не, няма. Ако искаме да изплатим дълговете си навреме, ще трябва да живеем скромно. Казвали сме ти това.

Малта въздъхна.

— Съжалявам — оправда се тя. — Понякога забравям. Иска ми се татко да се върне скоро. Много ще се радвам, когато нещата отново тръгнат по нормалния начин. — Девойката се усмихна към двете жени. — А дотогава явно ще трябва да бъдем благодарни за онова, което притежаваме.

С примерен вид момичето напълни първата си лъжица овесена каша.

— И нямаш представа какво би могло да се е случило с изчезналата кутийка? — настояваше баба ѝ.

Малта поклати глава, докато преглъщаше.

— Не, но… слугите може да знаят нещо. Говорихте ли с Рейч или с бавачката?

— Аз я прибрах. Не беше оставена на място, където да бъде преместена случайно. Някой трябва да е влязъл в стаята ми, да я е потърсил и да я е взел.

— Нещо друго изчезнало ли е? — бързо попита Малта.

— Не.

Девойката си взе нова лъжица каша.

— Възможно ли е просто да е изчезнала? — попита тя с наченките на усмивка. — Звучи глупаво, но за Дъждовните стоки всичко е възможно. За тях човек чува какви ли не неща.

— Не, не е възможно — бавно отвърна баба ѝ. — Дори и след отварянето си тези кутийки не изчезват.

— А ти откъде знаеш толкова много за тях? — любопитно се осведоми девойката. Едновременно с това тя си наля чай и прибави мед.

— Моя приятелка получи подобен дар. Тя отвори кутийката, сънува съня и прие ухажването. Но младежът умря преди сватбата. Няколко години по-късно тя се омъжи за брат му.

— Ух — потрепери Малта. Едновременно с поредната лъжица каша тя отбеляза: — Не мога да си представя да се омъжа за човек от Дъждовните земи. Те са наши роднини, но все пак… Как бих могла да целуна някой, който е покрит със струпеи? Или дори да сядам с него на закуска?

— Външният вид далеч не е всичко за мъжете — студено каза баба ѝ. — Когато осъзнаеш това, ще започна да се отнасям към теб като към жена.

Неодобрителния си поглед Роника премести върху дъщеря си.

— Какво ще правим сега? — попита старицата.

Майката на Малта поклати глава.

— Какво бихме могли да направим? Ще обясним с подобаващата любезност, че по някакъв начин дарът е изчезнал, преди да успеем да го изпратим обратно. Но въпреки това не можем да го приемем, защото Малта е прекалено малка.

— Не бихме могли да кажем, че подаръкът е изчезнал! — възкликна възрастната жена.

— А какво друго ни остава? Да излъжем? Да им кажем, че подаръка ще задържим, но жеста отказваме? Или да се престорим, че изобщо не сме го получавали? — С всяко следващо предложение гласът на Кефрия ставаше все по-саркастичен. — Така само ще се изложим още повече. Тъй като вината е моя, аз ще поема отговорността за случилото се. В писмото си ще пиша, че съм оставила кутията на място, което съм смятала за безопасно, ала на сутринта не съм могла да я открия. Ще им предоставя най-искрени извинения. Но освен това ще отхвърля поканата и тактично ще изтъкна, че изпращането на подобен дар тъй рано в ухажването далеч не е подобаващо…

— Не и по Дъждовните стандарти — възрази старицата. — И особено за рода Купрус. Техните богатства са легендарни. За момчето подобна кутия най-вероятно е била обикновена играчка.

— Тогава да вземем да омъжим Малта за него — хапливо каза Кефрия. — Един заможен роднина би ни помогнал значително.

— Майко! — ядосано възкликна Малта. Тя се дразнеше, когато майка ѝ говореше така.

— Това беше шега, Малта. — Кефрия се надигна от масата. — Писмото няма да бъде лесно за съставяне, а нямам много време, ако искам то да пристигне на борда на Кендри. Най-добре да се захващам веднага.

— Увери ги, че ако впоследствие открием кутията, тя ще им бъде върната — предложи Роника.

— Разбира се. Аз така или иначе възнамерявам да претърся стаята си отново. Но писмото е по-важно. Поне него искам да изпратя навреме.

И майката на Малта побърза да излезе.

Девойката бързо погълна последната лъжица каша, ала пак не беше достатъчно чевръста.

— Малта — поде баба ѝ с тих, но непоколебим глас. — Ще те попитам още веднъж: ти ли си откраднала кутията от покоите на майка си? Не, помисли си, преди да ми отговориш. Помисли какво означава това за честта на нашия род, за твоята собствена чест. Отговориш ли ми искрено, обещавам, че няма да ти се сърдя за предишната ти лъжа.

Старицата зачака, вперила змийски поглед в нея.

Малта остави лъжицата си.

— Нищо не съм откраднала — с треперещ глас каза тя. — Не проумявам как можеш да мислиш подобни неща за мен. Какво толкова съм ти направила, за да заслужа тези постоянни обвинения? Така ми се иска татко да беше тук. И да можеше да види как се отнасяте с мен в негово отсъствие. Готова съм да се обзаложа, че той далеч не е възнамерявал единствената му дъщеря да води подобен живот!

— Не. Той отдавна щеше да те е продал като крава — отвърна баба ѝ. — Не се прави на възмутена пред мен. Майка си може и да успееш да заблудиш, но не и мен. Ще ти кажа още нещо. Ако си откраднала кутийката и си я отворила, това ни поставя в изключително трудно положение. Но нещата стават още по-сложни, ако продължиш да лъжеш и задържиш кутийката. Малта, към интереса на едно от най-заможните семейства на Дъждовните Търговци не бива да се отнасяш с подобно лекомислие. Тук не е моментът за детинските ти игри. Във финансово отношение ние се намираме на ръба. До този момент ни е спасявала единствено непоклатимата ни репутация на хора, които винаги удържат на думата си. Ние не лъжем, не мамим, не крадем, а винаги и по честен начин изплащаме задълженията си. Но ако хората престанат да вярват в това, ако започнат да смятат, че ние не удържаме на думата си, с нас ще бъде свършено, Малта. Свършено. И ти също, колкото и да си млада, ще трябва да понесеш последиците от това.

Девойката се надигна бавно. И рязко захвърли лъжицата си, карайки чинията да зазвънти.

— Баща ми скоро ще се върне с натежала кесия. Той ще изплати дълговете ви и няма да допусне разрухата, довлечена от вашето твърдоглавие, да ни сполети. Нямаше да имаме тези нелепи проблеми, ако дядо беше плавал по Дъждовната река, като всички останали собственици на живи кораби. А ако ти беше послушала Давад и беше продала крайбрежната земя или поне му беше позволила да я обработва с робите си, нямаше да ни се налага да мизерстваме. Не моята упоритост заплашва това семейство, а твоята.

Суровостта върху лицето на баба ѝ бе отстъпила пред шок. А устните ѝ бяха пребледнели от гняв.

— Нима ти имаш навика и да подслушваш, скъпа ми внучке? Да подслушваш какво казва един умиращ мъж на съпругата си? Много неща си мислех за теб, Малта, и добри, и лоши. Но никога не си бях помисляла, че ще седнеш да подслушваш като някаква долна прислужничка.

Малта студено отметна глава и отвърна със спокоен глас:

— Непрекъснато чувам как една истинска жена трябвало да познава паричното положение на семейството, да бъде способна да усеща опасностите и възможностите. Обаче ми се струва, че ти си по-скоро готова да пропуснеш всяка възможност, само и само за да държиш баща ми в неведение. Ти не го смяташ за член на това семейство, нали? Него го бива да ти прави внучета и да занимава майка ми. Но да не е посмял да мисли за нещо друго! Защото тогава е възможно да застраши собствените ти намерения. Ти възнамеряваш да задържиш контрола над това семейство на каквато и да било цена. По-скоро си готова да разрушиш всички в него, отколкото да отстъпиш.

Дори самата тя не бе осъзнавала дълбочината на разяждащия гняв.

С треперещ глас баба ѝ отвърна:

— Баща ти не познава нашите обичаи, защото не си е правил труда да се запознае с тях. Ако беше го сторил, аз не бих се опасявала от положението му, Малта. — Тя си пое дъх. — В този момент ти ми показваш, че притежаваш разбиране, каквото аз не подозирах. Ако беше го демонстрирала по-рано, двете с майка ти щяхме да се отнасяме с теб като с възрастна. А сега искам да разбереш следното. Когато Ефрън… Когато дядо ти почина, аз можех да придобия много по-голям контрол над семейното богатство. Той искаше да остави кораба на Алтея, не на Кефрия и баща ти. Аз бях тази, която го убеди, че баща ти би бил по-добър капитан. Щях ли да сторя това, ако желанието ми беше да задържа властта за себе си? Ако не исках баща ти да стане истински член на това семейство? Аз се осланях на мъдростта му. Ала той не се ограничи единствено да наследява, а започна да внася промени, без да притежава същинско разбиране за онова, което променя. И защо тези промени ще се отразят негативно. Той не се консултира с никого. Просто смяташе, че неговото разбиране е най-добро. Аз нямам намерение да крия неща от него, Малта. Неговото невежество е крепост, която той сам издигна около себе си и сам защитава ожесточено.

Малта я слушаше, ала неволно. Тя знаеше, че старицата притежава много по-голям опит от нея, че в изреченото се крият лъжи, които тя завистливо изричаше по адрес на дръзкия и красив мъж. Ала девойката не беше достатъчно умна, за да ги открие сама. Затова тя се усмихна:

— В такъв случай ти няма да имаш нищо против да му кажа всичко, което ми е известно, за да отстраня тъй наскърбяващото те невежество. Няма да имаш нищо против, ако му кажа, че за Дъждовната река няма никакви карти; че живият кораб сам намира пътя си. От това незнание определено трябва да го отърва.

През цялото време тя напрегнато наблюдаваше лицето на баба си, търсейки реакцията. Ала опитната дъртуша не се издаде, а само поклати глава:

— Ти изричаш заплаха, дете, без дори да осъзнаваш, че заплашваш себе си. Общуването с народа от Дъждовните земи носи своите цени и опасности. Те са наш род; аз няма да говоря зле за тях. Договорите, сключени с тях, ще продължавам да спазвам. Ала двамата с Ефрън отдавна решихме, че няма да сключваме нови споразумения с тях. Защото искахме нашите деца и внуци, да, внуци, сами да определят живота си. По тази причина живяхме по-тежко от необходимото, а изплащането на дълговете ни се проточи излишно. Тогава ние нямахме против тази саможертва. — Гласът на баба ѝ започна да трепери. — Саможертва, която ние направихме и заради теб, капризна глезло! И за какво? В твоите жили тече калсидска морска вода, а не бингтаунска кръв.

Възмутената старица бързо напусна стаята — оттегляне без никакво достойнство. Малта знаеше, че това издава победата ѝ. Най-сетне тя се бе изправила лице в лице с деспотичната старица и я бе надвила. От този момент всички те трябваше да се отнасят с нея по различен начин. Защото Малта бе доказала, че волята ѝ по нищо не отстъпва на волята на баба ѝ. А думите, които възрастната жена бе изтърсила на излизане, не я интересуваха. Така или иначе те бяха лъжа.

И като ставаше дума за лъжи… тя не бе възнамерявала да лъже за кутията. Не би излъгала, ако старицата не беше изглеждала тъй уверена във вината ѝ. Ако Роника Вестрит я бе погледнала с колебание, допускащо възможността за невинност, Малта би казала истината. Но каква полза да казваш истината на хора, които вече те смятат за порочна и само биха получили потвърждение за виждането си? Защо да не излъже повторно и да стане онази лъжкиня, за която баба ѝ не само вярваше, а и се надяваше, че е? Да, баба ѝ искаше да има порочна внучка, за да може да си намери оправдание за отвратителния начин, по който се отнася към своя зет. Роника сама си беше виновна за всичко. Отнасяш ли се зле с другите, те заслужено започват да се отнасят зле към теб.

— Малта?

Гласът бе много тих и много предпазлив. Нечия ръка се отпусна на рамото ѝ.

— Добре ли си, мила?

Девойката се извърна, сграбчи купата и я хвърли пред краката на Рейч.

— Мразя каша! Да не си посмяла да ми поднесеш отново каша! Каквото щеш готви, само да не е овесена каша. И не ме докосвай, никой не ти е дал право. Почисти и ме остави на мира!

Тя изблъска смаяната робиня и излезе от стаята. Ама че глупави бяха тези роби.

— Парагон, има нещо, за което бих искала да поговорим.

Янтар бе прекарала целия следобед с него и с помощта на фенер бе обходила цялата му вътрешност. По време на този оглед тя задаваше множество въпроси, на някои от които Парагон можеше да отговори, а други посрещаше с мълчание — заради неспособност или нежелание да предостави отговор. Тя дори намери вещите на Брашън и невъзмутимо ги бе подредила по свое усмотрение.

— Някоя вечер аз ще дойда, за да нощувам тук. Какво ще кажеш? — предложи тя. — Тогава двамата ще си разказваме истории до разсъмване.

Жената се бе отнасяла с голям интерес към всичките си открития. Кесийка със зарове, скрита от някакъв моряк, за да може да играе на смяната си. Издълбани в една от стените думи — „Три дни, Са да ни е на помощ“. Тя бе поискала да знае кой и защо е оставил това съобщение. Кървавите петна я бяха интересували особено. В диренето си Янтар бе открила седемнадесет петна върху палубата и вътрешността. Освен тях имаше още шест петна, но това Парагон премълча. Той нямаше желание да ѝ разказва за деня, в който тази кръв бе пролята, и за имената на пролелите я. В капитанската каюта тя бе открила шкафа, който трябваше да съдържа бордовите дневници. Те отдавна не бяха там; ключалката бе разбита, заедно с част от самата врата. Към тази тема Янтар бе проявила особено любопитство. Заради липсата на дневниците ли той не можел да си спомни? Наистина ли? Тогава как си спомнял нейните визити и посещенията на Мингсли? Те не били отбелязани в дневник.

Той бе свил рамене.

— След десетина години ти ще си изгубила интерес към мен и няма да идваш повече. Аз също ще съм те забравил. Ти дори не се замисляш, че ме питаш за събития, случили се още преди ти да си била родена. Колко добре си спомняш детските си години?

— Смътно — бе отвърнала тя. И разговорът им бе притихнал, до онзи момент, в който Янтар го бе подела отново, започвайки със сериозен тон, че искала да му съобщи нещо.

— Знаеш ли какво направих вчера? Отидох при Давад Рестарт и му предложих да те купя.

Думите ѝ го сепнаха.

— Давад Рестарт не може да ме продава — студено отвърна Парагон. — Аз не му принадлежа. Освен това един жив кораб може да бъде продаван единствено между роднини. И то само в най-критични условия.

Сега беше ред на Янтар да замълчи.

— Очаквах, че ще знаеш тези неща. Но след като не са ти известни, трябва да ги научиш, защото те те касаят. От месеци сред новодошлите се носят слухове, че ти си обявен за продан. Давад изпълнява ролята на посредник. В началото близките ти настояваха да не бъдеш използван като кораб, защото… не искаха да носят отговорност за още смърт…

Тя затихна.

— Колко откровено мога да говоря с теб? Понякога ти си тъй мъдър, а друг път…

— И ти си предложила да ме купиш? Защо? Какво ще изработиш от тялото ми? Накити? Мебели?

Парагон едва се сдържаше; сарказмът започваше да се просмуква в думите му.

— Не — въздъхна тя. И продължи, по-скоро към себе си. — Боях се, че ще стане така.

След един дълбок дъх Янтар продължи:

— Аз възнамерявам да те задържа тук, в това ти състояние. Това бяха условията на моето предложение.

— Да остана тук завинаги, та да ме кацат чайки и раци да дълбаят край мен? Да остана на брега, докато обикновените ми дъски не изгният и аз не се разпадна на купчина крещящо магическо дърво?

— Парагон! — Викът ѝ съдържаше гняв и мъка. — Успокой се. Успокой се и ме изслушай. Никога не бих допуснала подобно нещо да ти се случи. В един момент ще се нуждая от помощта ти. Но самата аз не бих могла да ти помогна на свой ред, ако не ме оставиш да довърша. А аз много бих искала да ти помогна.

С всяка следваща дума гласът ѝ притихваше.

— Е, ще ме изслушаш ли? Поне ще ми дадеш ли шанс да довърша?

— Да чуем — студено отвърна корабът. Само лъжи и обвинения. Измами и предателства. Но той щеше да я изслуша, за да извлече истината от лъжите ѝ и да успее да се подготви.

— Парагон… — Тя въздъхна задавено и отпусна длан върху корпуса му. Корабът се постара да не обръща внимание на допира и тръпките, които той породи. — Родът Лъдчънс, твоето семейство, е изпаднал в тежко положение. Тежки времена. Това важи за повечето Търговски родове. Много са факторите, виновни за това: робите, северните войни… но това не ни засяга пряко. За нас е от значение, че твоят род спешно се нуждае от пари. Новодошлите знаят това и искат да те купят. Не съди близките си. Те отхвърлиха всички предишни предложения. Ала когато предложената сума бе изключителна, те уточниха, че не биха те продали на човек, който възнамерява да плава с теб.

Парагон почти усети как тя поклаща глава.

— А спекулантите разтълкуваха това условие единствено като намек, че твоите близки са готови да те предадат като кораб, но срещу много по-висока цена.

Жената си пое дъх и направи опит да се успокои.

— Приблизително по същото време започнах да дочувам слухове, че единствено живите кораби били подходящи за плаване по Дъждовната река. Единствено техните корпуси оставали непокътнати от киселинните бели води, които понякога се спускат по течението ѝ. Това ми се стори разумно, предвид факта, че ти си лежал тук толкова време, без да изгниеш. И ме накара да разбера защо Търговските родове са склонни да обричат цели бъдещи поколения, за да се сдобият с подобен кораб. Притежаването на такъв съд е единственият начин да се участва в размяната на стоки по Дъждовната река. И сега са наизлезли нови слухове. Новодошлите, които ще наддават за теб, обещават, че няма да винят никого при евентуално нещастие. — Тя замълча. — Парагон, слушаш ли ме?

— Да — отвърна той, извърнал глава по посока на океана. И със сух глас превърна потвърждението в подкана. — Слушам те.

— Първо искам да разбереш, че ти казвам това, защото смятам, че трябва да го знаеш, а не защото изричането му ми доставя удоволствие. Та. До този момент семейство Лъдчънс отхвърля предложенията. Мисля, че близките ти се опасяват от реакцията на Търговците: това би допуснало външни лица в търговията по Дъждовната река, до този момент изключителна привилегия на старите жители на Бингтаун. А може би близките ти все още проявяват някаква загриженост към теб. На това разчитах аз, когато направих предложението си. Моята оферта не беше тъй висока, защото аз не притежавам богатствата на новодошлите прекупвачи. Но аз вплетох в нея обещанието, че ти ще останеш невредим и на сушата. Струва ми се, че близките ти те държат на брега, защото по свой начин се грижат за теб и искат да те държат в безопасност.

— Разбира се. Още от самото начало в Бингтаун е традиция побърканите и сакатите да бъдат държани на закътано. — Парагон се изсмя горчиво. — Вземи за пример Дъждовните Търговци.

— Кого?

— Именно. Никой не чува за тях, никой не знае за тях, никой не се замисля за някогашните спогодби с тях. Пък ние двамата с теб, още по-малко. Но ти продължи. След като ме закупиш и обещаеш да ме оставиш на същото място, какво включват плановете ти?

— Парагон — с отчаяние в гласа изрече тя. — Ако зависеше от мен, ако можех да мечтая като децата и да се надявам, че тези мечти ще се сбъднат, тогава бих казала, че ще доведа занаятчии, които да те изправят и да те обградят с подпори. И бих дошла да живея на борда ти. На скалите над теб бих засадила градина с уханни цветя, които ще привлекат птици и пеперуди. Лози ще се спускат чак до брега и ще разцъфват прекрасно. А теб самия бих обградила със скулптури и езерца, пълни с морски звезди и червеникави рачета.

С навлизането в това чудато видение тя се разпалваше все повече.

— Бих останала да живея и работя на борда ти; по залез бих вечеряла на палубата, за да разговаряме. А ако смеех да бъда още по-дръзка, щях да се надявам, че някой ден ще намеря магическо дърво и с негова помощ ще успея да ти върна зрението. Тогава заедно ще посрещаме изгрева, а привечер ще наблюдаваме как сенките обгръщат градината. И бих се сбогувала със света, защото ще съм намерила свой собствен свят. И двамата с теб бихме били щастливи.

Парагон не можа да отговори веднага. Детинският образ изникна в мислите му; неочаквано той вече не беше кораб, а момче, което с готовност би търчало из подобно място, напълнило джобове с пъстри камъчета и раковини, пера и…

— Ти не си моя близка. И никога няма да бъдеш. — Тежките му думи потъпкаха образа.

— Зная това — тихо отвърна жената. — Затова казах, че е само мечта. Наистина копнея да сторя това, но не зная колко дълго ще мога да остана в Бингтаун или при теб. Ала това е единствената надежда да те спася, Парагон. Ако отида при близките ти и им кажа, че ти подкрепяш подобна спогодба, възможно е те да се съгласят, заради връзката…

Думите ѝ затихнаха. Парагон скръсти ръце над звездовидния белег на гърдите си.

— Да ме спасиш? От какво да ме спасиш? — презрително се осведоми той. — Умееш да разказваш, трябва да ти се признае. Ала аз съм кораб. Създаден съм, за да плавам. Нима мислиш, че бих избрал да лежа на този бряг и да полудявам от скука? Не. Щом близките ми са избрали да ме продадат като роб, нека поне робството бъде познато. Аз нямам никакво намерение да ставам твоя куклена къщичка.

Особено след като тя бе признала намерението си да напусне, признала, че нейната дружба е само начин за запълване на времето, задържащо я в Бингтаун. Рано или късно тя щеше да го изостави, като всички останали. Всички човеци го изоставяха рано или късно.

— Затова най-добре върви при Давад Рестарт и му кажи, че оттегляш предложението си — посъветва той, нарушавайки натежалата тишина.

— Нямам такова намерение.

— Ако ме купиш и ме обречеш да стоя тук, аз ще те мразя вечно. И ще ти донеса нещастие, каквото не можеш да си представиш.

— Аз не вярвам в късмета, Парагон — със спокоен глас отвърна тя. — Аз вярвам в съдбата. И вярвам, че моята съдба съдържа далеч по-ужасяващи и съкрушителни аспекти, отколкото можеш да си представиш. Ти си един от тях. За доброто на детето, заплашващо ме изсред дървените кости на кораба, ще те купя и ще те държа в безопасност. Или поне доколкото съдбата ми позволи. — Янтар отпусна длан върху корпуса му.

В гласа ѝ нямаше страх. Единствено чудата нежност се долавяше в него.

— Просто сложи нови бинтове — тросна се Кенит. — В един момент ще зарасне.

Ета поклати глава и със загрижен глас възрази:

— В това състояние раната няма да започне да се подобрява сама. — Тя внимателно докосна бедрото на засегнатия крак. — Кожата ти все така е възпалена и чувствителна. Ти потръпваш и при най-малкия допир. Течностите, които сълзят от нея, не изглеждат като признак на заздравяване…

— Млъкни — нареди той. — Аз съм силен мъж, а не някаква си сополива курва. Само въпрос на време е кракът да оздравее. Щом не искаш да ме превържеш, мога да го сторя и сам. Или да повикам Соркор. Но нямам време да слушам как ми докарваш лош късмет.

Рязка болка, остра като зъбобол, се стрелна по крака му. Пиратът несъзнателно изохка и впи пръсти в чаршафите си, за да не изкрещи.

— Знаеш, че това трябва да се направи, Кенит — умоляваше тя.

Капитанът трябваше да изчака няколко секунди, за да си поеме нужния дъх.

— Да, трябва да те хвърля на змиите, та отново да заживея спокойно. Махай се и изпрати Соркор. Предстои ми да изготвям планове, нямам време да слушам кудкудякането ти.

Тя прибра изцапаните превръзки и мълчаливо излезе. Най-сетне. Кенит взе патерицата, облегната край леглото. Нея бе изработил Соркор. При наклонена палуба омразната проклетия беше безполезна, но в спокоен ден на котва капитанът можеше да се добере до масата. Той я достигна с три болезнени подскока, всеки от които изпълваше чукана му с агония.

Кенит се опря на масата и приведе над нея лицето си, обляно в новоизникнала пот.

На вратата се почука.

— Влез, Соркор.

Помощникът надникна плахо, но при вида на капитана, застанал пред масата, той се усмихна като дете, на което са предложили сладкиши, и побърза да влезе в каютата. Кенит не пропусна да отбележи, че заместникът му си има нова жилетка, с още по-богата везба.

— Виждам, че от лечителя е имало полза — поздрави той. — Очаквах. Предишните двама не ми изглеждаха особено обнадеждаващи. Винаги е за предпочитане да се обърнете към възрастен човек, който притежава опит и…

— Млъкни, Соркор — прекъсна го капитанът. — И от него имаше същата полза като предишните двама. В Биволския залив практиката е, че ако не можеш да излекуваш дадена болежка, трябва да създадеш друга, за да отвлечеш с нея вниманието на жертвата. Защо, питам го аз, си мисли, че ще може да излекува нова рана в крака ми, след като не може да излекува предишната? А той мълчи. — Кенит сви рамене. — Най-вероятно ще се излекувам и сам, без пиявици и еликсири.

Усмивката на Соркор бавно изчезна.

— Да, най-вероятно — сухо се съгласи той.

— Последният също беше на това мнение.

— Само защото ти не спря да го заплашваш — остро изтъкна Ета отвъд прага. — Соркор, кажи му. Кажи му, че кракът трябва да се отреже по-високо, да се отстрани засегнатата част. Теб той ще послуша, защото те уважава.

— Остави ни, Ета.

— Нямам къде да отида.

— Върви да си купиш нещо. Соркор, дай ѝ пари.

— Не са ми нужни пари. Всички в Биволския залив знаят, че съм твоя любовница: стига да погледна към нещо, те вече ми го тикат в ръцете и ме умоляват да го взема. Но аз не искам нищо от тях, искам единствено ти да оздравееш…

Кенит въздъхна.

— Соркор, бъди така добър да затвориш вратата след нея.

— Моля те, Кенит, няма да ви преча. Позволи ми да остана. А ти, Соркор, говори с него, убеди го…

Тя продължи да скимти през цялото време, докато Соркор смутено я избутваше и залостваше вратата след нея. Ако можеше да се оправи с нея сам, Кенит не би бил тъй мек. Ала точно това беше проблемът. Сега тя го виждаше слаб и се опитваше да налага волята си над всичко. А случилото се с пленниците го бе навело на мисълта, че тя е започнала да развива склонност към измъчването на беззащитни мъже. Дали нямаше някакъв начин да я остави в Биволския залив?

— Как са нещата на сушата? — попита Кенит по начин, съответстващ на току-що започнал разговор.

Соркор не отвърна веднага, но в крайна сметка реши да подеме този диалог.

— По-добри не биха и могли да бъдат. Освен ако вие самият не се появите на сушата. Те не спират да ви канят, както вече ви казах. Още при вида на Гарвановия стяг ни предадоха целия град. По кейовете се бяха струпали хлапета, които крещяха името ви. Дори чух едно да казва, че вие сте по-велик пират от Игрот Грозни.

Кенит сгримасничи.

— Като малък познавах Игрот. Славата му е преувеличена.

— И все пак това си заслужава да се отбележи. Хората ви сравняват с човек, който е опожарил двадесет града и…

— Достатъчно за славата ми — прекъсна го капитанът. — Как вървят търговските ни дела?

— Местните ни осигуриха пресни припаси, а Сикерна вече бива поправяна. — Едрият пират тръсна глава. — На много места корпусът е прогнил. Изненадвам се, че сатрапът е изпратил дар с подобна туба.

— Аз пък бих се изненадал, ако той вземе да оглежда корпусите на корабите си — сухо каза Кенит. — Как реагираха тукашните на новото население, което им доведохме?

— С отворени обятия. При последните отвличания изчезнал най-добрият им ковач. Ние им осигурихме двама. А музикантите и другите там са върхът. Вече три пъти те изиграха Освобождението на Сикерна. Един красавец изпълнява вашата роля. Дори са направили змия от хартия, коприна и обръчи, която се издига над водата и… — Тук Соркоровият глас рязко заглъхна. — Представлението много го бива, сър. Надали е останал тукашен човек, който да не го е гледал.

— Радвам се, че загубата на крака ми се е превърнала в източник на забавление за масите.

— Изобщо не е така, капитане… — поде заместникът, но Кенит му направи знак да замълчи.

— Сега да поговорим за живия кораб.

Соркор изруга.

— Нямахме ли споразумение? — напомни Кенит. — Ако не се лъжа, съвсем наскоро ние заловихме и освободихме превозвач на роби. Доколкото си спомням, сега е мой ред да се впусна подир жив кораб.

Помощникът се почеса по брадичката.

— Споразумението не беше съвсем такова, сър. То гласеше, че за всеки робски кораб, на който се натъкнем и освободим, ще нападаме по един жив кораб от онези, с които се сблъскаме. Но вие говорите за умишлено преследване и за залагане на капани.

— Което пак си е същото — подмина възраженията му другият.

— С цялото ми уважение, капитане, не е така. И ми се струва, че ще бъде най-добре за известно време да се върнем към предишната си дейност. Пак да се върнем към търговските кораби. Да си натрупаме пари, да се позабавляваме. Известно време да се държим настрана от робите и змиите. — Масивните му пръсти притеснено си играеха с копчетата на жилетката. — Вие ми показахте, че животът може да бъде различен от онова, което си мислех. Различен и за двама ни. Вие вече си намерихте прекрасна жена. Нейното присъствие веднага промени нещата. Вече разбирам онова, което вие се опитвахте да ми обясните. Ако се върнем в Заграба с добър товар… Е, спомняте си нещата, които Фолдин говореше… за почтителността и…

— Щом се сдобием с жив кораб, ще можеш да си избираш колкото девици искаш, Соркор — обеща Кенит. — Да си избираш нова всяка седмица, ако предпочиташ. Но първо идва живият кораб. Сега да говорим по същество. Ако приемем, че всичко, което сме научили от екипажа на Сикерна, е истина, в такъв случай на юг от нас все още има поне още един жив кораб. Ела да погледнеш картата. Струва ми се, че късметът ни е поставил в прекрасна позиция. На юг от нас се намира канал Буксира. Плаването там е трудно по всяко време, особено по време на прилив и отлив. Всеки кораб, отправен на север, трябва да го прекоси. Виждаш ли?

— Да — неохотно потвърди Соркор.

Кенит не обърна внимание на мусенето му.

— Така. В този пролив се намира Кривият остров. По-безопасно е островът да бъде заобиколен от източната страна. Там има няколко плитки участъка, но самите плитчини са сравнително спокойни. Но от западната страна е съвсем различно. Там течението е силно, особено при прилив. А близо до острова плитчините непрекъснато се разместват. Неслучайно там се намират Прокълнатите скали. — Капитанът замълча. — Спомняш ли си ги?

Соркор се навъси:

— Сякаш бих могъл да ги забравя. Вие ни преведохте през тях онзи път, когато ни преследваше сатрапската галера. Течението ни подхвана и ни запрати като стрела. После три дена не можех да повярвам, че сме оцелели.

— Именно. Много по-бързо, отколкото ако бяхме заобиколили острова от изток.

— И? — предпазливо попита помощникът.

— Ние ще спуснем котва тук. Това място предоставя прекрасна гледка към Буксира. Щом живият кораб навлезе в пролива, ние ще заобиколим от запад, за да го изпреварим. Докато корабът приключи със заобикалянето, ние вече ще го чакаме. Той няма да може да се върне назад, защото течението е прекалено силно. И ще бъде принуден да се вреже в сушата. — Кенит повдигна очи от картата и се усмихна към намръщения Соркор. — Така живият кораб става наш. Без никакви щети.

— Освен ако той просто не се вреже в нас — мрачно изтъкна заместникът.

— Няма — увери го капитанът. — А дори и да стане така, ние просто ще го вземем на абордаж.

— И да изгубим Мариета? — Соркор го погледна ужасено.

— За да придобием жив кораб!

— Това не е добра идея. Има стотици неща, които може да се объркат — възрази Соркор. — Възможно е да се разбием сред скалите. Онзи участък не е сред местата, където бих влязъл доброволно. Или ако те се окажат по-бързи от нас и успеят да ни изпреварят. Или…

Неговите възражения бяха породени от искрено нежелание, а не от стремеж да се убеди в качествата на плана. Наглецът смееше да му противоречи. Да противоречи на човека, без когото изобщо нямаше да се е издигнал до настоящия си пост. Само преди мигове той се бе кълнял, че дължи всичко на своя капитан, а сега не бе склонен да му предостави възможност да се сдобие с жив кораб.

Но Кенит осъзна начин да промени тактиката си.

Той повдигна ръка, за да спре излиянията на помощника си.

— Соркор, теб изобщо грижа ли те, е за мен? — попита той с обезоръжаваща прямота.

Това, очаквано, накара другия да замълчи. Соркор едва не се изчерви, докато заекваше:

— Разбира се, капитане. Ние плаваме заедно от толкова време… Не е имало друг човек, който да се е отнасял с мен по-справедливо…

Еднокракият поклати глава и се извърна, разчувстван.

— Никой друг няма да ми помогне в това начинание, Соркор. Ти си единственият, на когото се доверявам по такъв начин. Още от малък си мечтаех за жив кораб. Мечтаех си, че някой ден ще се разхождам по палубата на мой собствен жив кораб. А сега… — Той отново поклати глава и продължи по-бавно. — Понякога човек осъзнава, че краят му може да настъпи по-рано от очакваното. И се страхува от това. Ако нещата, които ми казаха за раната ми, са истина… — Той повдигна сините си очи към тъмния поглед на другия. — Това може да се окаже моят последен шанс.

— Капитане, не говорете така!

Върху белязаното лице заплашваха да изникнат сълзи! Кенит трябваше да прехапе устни, за да не допусне усмивката си. Освен това той се приведе над масата, за да се прикрие. Това се оказа грешка, защото патерицата му се подхлъзна. Пиратът успя да се залови за ръба на масата, ала върхът на ранения чукан пак докосна пода. Капитанът изрева от болка. И щеше да падне, ако Соркор не беше притичал да му помогне.

— Спокойно, сър, държа ви!

— Соркор — промълви той и напрегна ръце, за да се изправи. — Ще сториш ли това за мен?

Кенит трепереше заради усилието да остава изправен на един крак. Усилие, към което все още не беше привикнал. В действителност той не вярваше, че ще умре. Той щеше да оздравее, както оздравяваше винаги, без значение колко сериозно е ранен.

Но въпреки това той не можа да сдържи гримасата на болка и изменническата пот. Поне можеше да ги използва.

— Ще ми дадеш ли този последен шанс?

— Да, капитане. — В очите на Соркор личаха сляпа вяра и мъка. — Ще ви помогна да се сдобиете с жив кораб. Вие ще стъпите на палубата му, повярвайте ми.

Кенит се засмя напук на болката, прикривайки смеха в кашлица.

— Нима имам избор? — каза си той. И осъзна, че е изрекъл думите гласно. Соркор го наблюдаваше притеснено. С усилие Кенит се усмихна тъжно, придаде топлота на гласа си и поклати глава. — На кого друг бих могъл да се доверя, освен на човека, на когото съм се доверявал винаги през всичките тези години? Не ми остава избор, освен за пореден път да обременя дружбата ни.

Той посегна към патерицата си. И я взе, за да открие, че не разполага със силата да я държи здраво. Раната придърпваше към себе си цялата му сила.

— Боя се, че ще трябва да поискам помощта ти и за да се придвижа до леглото.

— Веднага — отзова се Соркор. Само една дума, но изпълнена с робското послушание на куче. Кенит си отбеляза тема за размисъл, когато се почувстваше по-добре. По някакъв начин молбата за помощ бе увеличила верността на неговия заместник. С назначаването на Соркор той бе направил добър избор. На негово място Кенит инстинктивно би усетил, че настъпва най-подходящата позиция за узурпиране на властта. Но за щастие Соркор разсъждаваше по-бавно.

Помощникът се приведе и вдигна Кенит на ръце, за да го отнесе до леглото. Това рязко раздвижване изостри болката. Капитанът се вкопчи в раменете му, замаян. За частица от мига го споходи отдавнашен спомен, извикан от миризмата на уиски и море — спомен от детството край баща му, едновременно плашещо и щастливо време.

Соркор внимателно го положи върху леглото.

— Да изпратя ли Ета?

Кенит немощно кимна. Той отново подири спомена за баща си, ала той му убягна. В паметта му изникна друго лице, елегантно и презрително. Има хляб в това хлапе. Може би от него ще излезе нещо.

Капитанът тръсна глава върху възглавницата, за да прогони образа. Соркор тъкмо затваряше вратата след себе си.

— Ти не заслужаваш да бъдеш сред подобни хора — тихо се обади гласец. — Не проумявам обичта им към теб. Самият аз бих се наслаждавал на деня, в който те проумеят истината, макар че този ден ще им донесе и страховито разочарование. Що за късмет ти е осигурил верността на подобни люде?

Кенит уморено повдигна китката си. Личицето, пристегнато край пулса му, се взираше в него. Възмущението му откровено разсмя капитана.

— Моят собствен късмет. Късметът на името и на кръвта ми. — И той отново се засмя, този път на себе си. — Верността на един бандит и на една курва.

— Твоят крак изгнива — с неочаквана злост изрече личицето. — Костта изгнива. Крайникът ще се вмирише и плътта му ще окапе, изгубила живота си. И всичко това защото ги не притежаваш смелостта да отстраниш собствената си гнилота. — Талисманът се усмихна презрително. — Разбираш ли метафората ми, Кенит?

— Млъкни — промърмори пиратът. Той отново беше започнал да се поти, като някакъв вмирисан дърт пияница. А беше облякъл чиста риза, чаршафите също бяха чисти! — Щом аз съм зъл, какво говори това за теб? Ти си част от мен, парче от мен.

— Това парче дърво някога имаше добра душа — заяви талисманът. — Ти накара да издълбаят лицето ти върху мен. А от устата ми излиза твоят глас. Аз съм обвързан с теб. Ала материалът, от който съм изработен, помни. Ние с теб не сме едно цяло, Кенит. И аз се заклевам, че никога няма да станем.

— Никой не е искал това от теб — с мъка и на пресекулки изрече пиратът. Сложил край на разговора, той затвори очи и се унесе.

Глава тридесета

Борба и съюз

Първият роб на борда ѝ умря в ранния следобед.

Товаренето бе преминало бавно и тегаво. Силен източен вятър не бе спрял да тревожи водата, а на хоризонта неумолимо се бяха трупали облаци, обещаващи поредната зимна буря. Веригите роби бяха отвеждани с лодки до кораба и изтласквани нагоре по въжената стълба. Някои от клетниците бяха прекалено слаби, за да се катерят, други се страхуваха или не притежаваха нужната повратливост. Ала робът, който беше умрял, стори това по свое желание. Това се случи по средата на стълбата, по средата на бавното му изкачване. С висок смях той оповести:

— Избирам да си ида по бързия начин.

И робът просто се отпусна встрани. Тежестта на оковите му ускори падането и веднага го повлече към дъното. Дори и ако в някой от следващите мигове той бе размислил, пак не би могъл да се спаси.

В течната тъмнина далеч под корпуса ѝ се разгърна змийска плетеница. Вивачия долови гърчещото се съревнование за участие в закуската. Соленината на клетнишката кръв за момент изпълни водите около нея. Още по-голям беше ужасът ѝ, защото моряците не подозираха нищо.

— Долу има змии! — извика им тя, ала те ѝ обърнаха толкова внимание, колкото обръщаха и на робските молби.

След тази случка побеснелият Торг нареди робите да бъдат вързани заедно и по време на прекачването. Това допълнително затруднение още повече забави изкачването, но помощникът нямаше против това разтегляне. Напротив, той изглеждаше особено удовлетворен и не пропускаше да напомня на изкачващите се, че следващият опитал ще трябва да отговаря пред всичките си другари. Повече никой не подири спасението на смъртта; Торг остана изключително доволен от досетливостта си.

Прекачването им на борда представляваше само прелюдия към същинската агония. Струпаните в трюма роби издишваха мизерия; тази миазма на мъка изпълни цялата ѝ вътрешност. Клетниците не само бяха натъпкани, а и привързани един за друг — без съдействието на другарите си те не биха могли да помръднат. И товарните помещения тъмнееха от страха им; той се отделяше с урината им и се процеждаше в сълзите им. Много скоро Вивачия се почувства пропита с нещастие.

В котвеното помещение, хармонизиран с усещанията ѝ и прибавящ свой специален оттенък към мъката, седеше Уинтроу. Уинтроу, който я бе изоставил, отново се намираше на борда ѝ. В тъмното той лежеше върху дъските, с все още оковани крайници, с лице, върху което бе татуиран нейният лик. Той не ридаеше и не спеше. Просто се взираше в тъмнината и усещаше. Споделяше нейното осъзнаване на робската мизерия.

Уинтроу заместваше сърцето, което тя не притежаваше, за да пулсира с отчаянието на робите. Той чувстваше целия спектър на тяхното отчаяние — от дискомфорта на полуидиота, който дори не бе в състояние да осъзнае промяната, настъпила в живота му, до усещанията на възрастния скулптор, чиито ранни произведения все още красяха покоите на сатрапа. В най-долната част на трюма ѝ, досами дъното, биваха пренасяни най-долнокачествените роби. Задраскани лица, нищо повече от жив баласт, оцелелите от който щяха да бъдат продадени в Калсид. В едно отделено помещение, където по-рано се бяха съхранявали топове коприна или бъчви вино, сега стояха занаятчиите. Те притежаваха лукса да седят върху посипани със слама дъски, а веригите им бяха достатъчно дълги, за да позволят на някои от тях да се изправят. От тези умели роби Кайл бе закупил далеч по-малко от възнамеряваното. Живият му товар бе изграден почти изцяло от работници със скромна специализация и изпаднали в затруднения калфи — хора, които някаква слабост или глупост бе тласнала към прекалено високи дългове и бе принудила да я изплатят със свободата си.

А в кубрика се долавяше различна мъка. Тя идваше от онези от моряците, които не бяха одобрявали намеренията на капитана още от самото начало. Други не се бяха впечатлили от това и невъзмутимо бяха се включили в преустройването на трюма — за тях веригите и скобите представляваха поредното средство за придържане на товара.

Самата Вивачия се бе стараела да не мисли за това. Ала през последните два дни отлаганото се бе превърнало в реалност, неподлежаща на отбягване. И робите бяха пристигнали на борда: мъже, жени и растящи деца. Всички те бяха татуирани. Някои от тях смогваха да носят веригите си умело, без да се разраняват допълнително. Други не спираха да напрягат сили срещу оковите. Но никой от тях не бе преживявал подобно пътуване: робите, напускащи Джамаилия, биваха изпращани в Калсид. Никой не се връщаше.

Моряците от екипажа ѝ вече привикваха — някои по мъчителен начин — да не поглеждат към очите и лицата и да не се вслушват в гласовете, които умоляваха, ругаеха или се оплакваха. Та това беше товарът им. Стоката. Блеещи овце, изпълващи търбуха на кораба. Всеки от моряците намираше собствен начин да обяснява присъствието на татуираните човеци. И други думи, с които да ги описва. Шеговитостта на Комфри бе изчезнала още в първия ден на товаренето. Майлд се стремеше да открие някакво веселие, прибягваше до шеги, които не бяха забавни, а само хвърляха пясък връз разранената съвест. Гантри изпълняваше задълженията си мълчаливо, ала вече знаеше, че щом този курс приключи, той никога повече няма да стъпи на борда на робски кораб. Единствено Торг изглеждаше неподправено доволен. Нищожната му душица ликуваше за възможността за себепрослава. Той крачеше сред редиците окован товар и се наслаждаваше на тяхното пленничество, каращо го да се чувства свободен. В мислите си помощникът вече бе изградил списък с нуждаещите се от допълнително дисциплиниране роби. За нея Торг беше парче мърша, което ситуацията бе разместила, за да покаже разяждащите го червеи.

Тя и Уинтроу споделяха мъката си. И дълбоко в себе си, отвъд яснотата на мислите, Вивачия засилваше усещането, че нищо от тези неща не би се случило, ако нейните близки бяха постъпили отговорно към нея. Ако неин истински роднина стоеше на капитанския ѝ пост, той би споделял онова, което тя чувства. Ефрън Вестрит никога не би я подложил на подобни страдания. Алтея дори не би могла да си го помисли. Ала Кайл Хейвън не можеше да я чуе. И запазваше невъзмутимо мълчание. Единствената емоция, която Уинтроу разпознаваше в баща си, бе леденият гняв, доближаващ се до ненавист, към собственото му потомство. Вивачия смяташе, че Кайл гледа на тях като на взаимно подхранващ се проблем: кораб, който отказва да се подчинява на нарежданията му заради едно хлапе, което отказва да се вслуша в баща си. И тя се опасяваше, че Кайл е решен да прекърши един от двамата. Или и двамата, стига да можеше.

Вивачия също продължаваше да мълчи. Миналата нощ Кайл не бе довел сина си при нея, а направо го бе захвърлил в старата му килия и бе наминал до носа, за да ѝ разкаже за залавянето му. Със самодоволен глас, предназначен колкото за нея, толкова и за всички дежурни, той бе разказал как е открил сина си на робски търг и го купил за кораба. Щом отплавали, той щял да ѝ доведе момчето, за да го повери на нейните грижи — защото баща му вече не искал да има нищо общо с него.

Неговият удължен монолог не успя да изтръгне някаква реакция от нея, макар че в един момент Кайл буквално започна да се дави от собствените си слюнки. Едно раздвижване на вятъра донесе до нея миризмата на уиски. Нов порок за Кайл Хейвън, да се качва пиян на борда.

Кайл гледаше на нея и на Уинтроу като на елементи от механизъм, които трябва да напаснат един към друг, за да започнат работа. Ако двамата бяха цигулка и лък, Кайл би ги удрял един в друг, очаквайки да чуе музика.

И тя продължаваше да мълчи.

— Купих ти проклетото безполезно хлапе! — говореше той. — Нали това искаше ти?! Е, той вече е твой, твой за целия остатък от безполезния си живот!

Кайл се обърна и започна да се отдалечава, но на втората крачка спря, за да добави:

— По-добре му се радвай. Това е последният път, в който се опитвам да ти угодя.

Едва в този миг тя най-сетне разпозна ревността в гласа му. Някога той бе копнял за нея — един кораб от най-редкия и най-скъпия тип. Капитанът на подобен съд ставаше част от най-елитните мореплаватели, които единствени търгуваха по Дъждовната река и оправдано си навличаха завистта на всички останали свои колеги. Още тогава Кайл бе познал същинската ѝ стойност, бе копнял за нея и бе я ухажвал. А с елиминирането на Алтея той бе смятал, че е отстранил всичките си съперници. Ала нищо от това му внимание не се бе оказало достатъчно за нея. Тя му бе обърнала гръб, за да го замени с едно незряло хлапе, неспособно да оцени същинската ѝ стойност. Кайл се оказваше в ролята на низвергнат влюбен, чиято мечта да я притежава се бе разпаднала. При строшаването си късчетата ѝ се бяха превърнали в ненавист.

Какво пък, тази ненавист беше взаимна, студено си каза тя.

По-трудно ѝ беше да опише онова, което тя изпитваше към Уинтроу. Може би то не се отличаваше от нещата, които Кайл изпитваше към нея.

На следващото утро Майлд се облегна край нея, крадешком наместващ късче киндин в устата си. Вивачия се навъси. Тя не обичаше, когато той използваше наркотика, не харесваше начина, по който киндинът правеше за нея по-трудно да го възприема. Но можеше да разбере причините, накарали го да прибегне към това изкуствено спокойствие.

Тя изчака юношата да прибере остатъка от парчето в ръкава си и тихо каза:

— Майлд, кажи на капитана, че искам да ми доведе Уинтроу. Веднага.

— Сар… — тихо изруга момчето. — Корабе, защо мен хвърляш на лъвовете? Не може ли просто да му кажа, че искаш да говориш с него?

— Не, защото не искам да разговарям с него. Нямам какво да му кажа. Просто искам Уинтроу да ми бъде доведен.

— Моля те — хленчеше Майлд. — Той вече се е навъсил, защото някои от задрасканите лица са болни. Торг казва, че те се преструват; те казват, че ако не бъдат преместени сред по-добри условия, всички ще умрат.

— Майлд.

Само една дума, но с интонация, която повтаряше искането.

— Да, госпожо.

Не ѝ се наложи да чака дълго. Разфучалият се Кайл изникна на предната палуба.

— Какво искаш пък сега? — каза той.

Вивачия премисли мълчанието си.

— Уинтроу. Както вече си разбрал.

— По-късно. Когато вече сме вдигнали котва и малкото помиярче не може да избяга отново.

— Чу какво ти казах.

Той мълчаливо се оттегли.

Вивачия все още не можеше да определи чувствата си към Уинтроу. Тя се радваше на завръщането му. Ала не можеше да подмине себичността, съдържаща се в тази радост. И унизителното осъзнаване, че колкото и да я ненавиждаше той, тя винаги щеше да го приветства с готовност. Нима тя нямаше гордост? Още в мига, в който юношата бе стъпил отново на борда, тя бе подновила връзката си с него. Бе се вкопчила в него и във всичко онова, което го правеше Вестрит, за да заздрави собствената си идентичност. Почти мигновено тя се бе почувствала по-добре, по-уверена в себе си… по-запозната със себе си. Чрез него тя определяше себе си: нещо, по-рано оставало неосъзнато. Вивачия бе знаела, че е обвързана с него, ала по-рано бе отъждествявала това обвързване с обичта, която човеците толкова възхваляваха. Сега тази ѝ увереност бе изчезнала. Дали не се криеше някаква злина в начина, по който тя се вкопчваше в него и извличаше от него собствената си същина? Може би точно този аспект на връзката им караше Уинтроу да се опитва да избяга, да не допуска Вивачия до себе си.

Това бе ужасяващо раздвоение: да изпитваш подобна нужда от някого и същевременно да се гневиш на тази нужда. Вивачия не искаше да съществува в подобна зависимост. Тя щеше да се обърне към него пряко, открито да поиска да знае дали той гледа на нея като на паразит и дали това е причината за бягството му — макар да се опасяваше, че ще получи потвърждение, че тя не му е дала нищо, а само отнема.

И все пак… Колкото и да се боеше от този въпрос, тя щеше да го зададе. Защото трябваше да знае. Дали тя притежаваше свой собствен живот, или в действителност представляваше проста сянка?

Вивачия реши да изчака още няколко минути, за да даде възможност на Хейвън да изпълни искането ѝ. Ала никой не биваше изпратен да доведе Уинтроу.

Това беше немислимо.

По-рано тя бе забелязала, че товарът не е равномерно разпределен: моряците все още не бяха привикнали с подреждането на хора. Дисбалансът не беше значителен, но можеше да стане.

Вивачия въздъхна и неусетно се измести, накланяйки се към десния си борд. Съвсем леко. Ала в известни отношения Кайл беше добър капитан, а Гантри беше още по-умел. Някой от тях щеше да забележи наклона. И щеше да нареди товарът да бъде преподреден преди отплаване. Тогава Вивачия щеше да започне да се накланя наляво. И може би да започне да влачи котвата си.

С втренчен поглед тя се взираше в брега. И се поклащаше настойчиво. Сред трупащите се облаци белите кули на столицата бяха придобили мъртъв оттенък, като празни черупки.

Сега ѝ оставаше единствено да чака.

Двете седяха в притъмнялата кухня. Някога Кефрия бе обожавала това помещение. Като малка тя бе обичала да идва тук заедно с майка си. По онова време Роника Вестрит често бе уреждала приеми и бе извличала специално удоволствие лично да приготвя гозбите, които впоследствие ще поднесе. В онези дни кухнята бе представлявала оживено място: братята на Кефрия си играеха под огромната маса, а самата тя седеше и наблюдаваше как майка ѝ кълца уханните подправки, които ще прибави в месните рулца. Освен това малката Кефрия не бе се ограничавала единствено до наблюдател, а с възторг се бе включвала да помага — да бели сварените яйца или да почиства бадемите.

Чумата бе сложила край на тези дни. Понякога Кефрия си мислеше, че смехът в този дом си е отишъл едновременно с братята ѝ. Защото след тяхната кончина не бе имало приеми с подбрани гости. И майка ѝ не беше сядала да приготвя някогашните сладкиши. И изобщо да прекарва толкова време в кухнята. В последно време Кефрия бе започнала да идва в готварницата и да помага — заради малкото прислуга. Но Роника не следваше примера ѝ.

Или поне до тази вечер. Двете бяха пристигнали едновременно с първите сенки и в някаква пародия на отдавнашните дни се бяха заели да белят, режат, изсипват и разбъркват. Тези приготовления бяха придружени с обсъжданията на подходящите вина и чайове, наситеността на кафето, което предстоеше да сварят, и с коя покривка да застелят масата. И двете отбягваха да говорят за причината, наложила тези приготовления: посещението на семейство Фестрю. Макар че до изплащането на вноската оставаха няколко дни, нужното злато чакаше в сандъче край вратата.

В безмълвно разбиране двете жени споделяха тревогата си от факта, че писмото на Кефрия така и не беше получило отговор. Ала тазвечершното посещение надали бе свързано с рода Купрус. Надали между Купрус и Фестрю съществуваше някаква връзка.

Още в началото на девичеството си Кефрия бе узнала, че Търговците от Дъждовните земи пристигат два пъти в годината, за да приберат съответната вноска по изплащането на живия кораб. И освен това бе научила, че след събуждането на кораба тези вноски ще се увеличат — тъй изискваше обичаят. Тази промяна се правеше с очакването, че живите кораби ще бъдат използвани за пътуване по Реката, единствен път за сдобиване с вълшебните стоки на тамошните Търговци. Повечето собственици на подобни съдове бързо увеличаваха приходите си след събуждането на кораба им. Ала Вестритови не бяха постъпили по този начин. В някои моменти Кефрия си позволяваше да се съмнява в мъдростта на бащиното си решение. В моменти като настоящата вечер.

Когато храната бе приготвена и подредена, двете жени приседнаха край огнището. Кефрия направи чай и наля.

— Все още съм на мнение, че трябва да повикаме и Малта — каза тя. — Време ѝ е да започне да се учи…

— Тя е научила много повече, отколкото подозираме — уморено каза майка ѝ. — Не, Кефрия. Послушай ме този път. Нека двете с теб посрещнем гостенката и заедно решим какво да правим. Опасявам се, че решенията, които предстои да вземем тази нощ, ще предначертаят следващия път на рода ни. — Тя погледна дъщеря си в очите. — Не казвам това, за да те наскърбявам, ала не зная как да го кажа по-меко. Ние с теб сме последните жени от рода Вестрит. Малта изцяло се е метнала на баща си. Не казвам, че Кайл Хейвън е лош човек. Ала тази среща касае Търговците от Бингтаун. А родът Хейвън не е Търговски.

— Така да бъде — промърмори Кефрия. Някой ден, безстрастно си каза тя, ти ще си починала и аз повече няма да се озовавам между чука и наковалнята. Тогава ще мога да поверя всичко на Кайл и да се посветя на градините си. Да се тревожа единствено за розовите храсти и ирисите. Най-сетне да си почина.

Тя бе сигурна, че Кайл ще я остави на мира.

Кайл… Мисълта за съпруга ѝ приличаше на звъна на напукана камбана. В сърцето си Кефрия помнеше чистия звън, който името му бе извиквало, ала вече не можеше да го чуе. В крайна сметка обичта се основаваше на различни неща, унило си помисли жената. И семейната любов, и брачната любов, дори обичта на дъщеря ѝ към нея. Всичко това се основаваше на различни неща и на силата да ги контролираш. Отстъпваш ли тази сила, хората ще те обичат. Странно беше това ѝ осъзнаване. Откакто се бе докоснала до него, тя бе престанала да се интересува от обичта на другите.

Кефрия отпи глътка чай и остана загледана в огъня. На моменти тя се раздвижваше, за да го подхрани. Все още ѝ оставаха простичките удоволствия: топлината на накладен огън, чаша вкусен чай. И тя щеше да им се наслаждава.

В далечината отекна гонг. Майка ѝ побърза да се надигне за един последен оглед. Кухнята отдавна бе притъмнена, ала свещите бяха оставени непокрити. Кефрия промени това, приглушавайки светлината им.

— Сложи още вода за чай — тихо каза старицата. — Каоулн обича чай.

Подир това Роника стори нещо неочаквано — тя се приближи до вътрешната врата и неочаквано я отвори, за да пристъпи в коридора и да се огледа. Като че бе очаквала да завари някого.

— Силдин пак ли не си е легнал? Той е започнал да се ококорва като същинско бухалче.

— Не, пусто беше — разсеяно отвърна майка ѝ, затвори вратата и седна на масата. — Спомняш ли си приветствения ритуал?

— Разбира се. Не се тревожи, няма да те изложа.

— Ти никога не си ме излагала — със същия разсеян тон отвърна майка ѝ.

Изреченото по странен начин развълнува сърцето на Кефрия.

Разнесе се очакваното почукване; старицата се отправи да отвори, следвана от дъщеря си. На прага стояха две закачулени фигури, едната от които бе украсила воала си с червени огнени кристали. Яни Купрус. За момент Кефрия застина, замаяна от отвращение. Кутийката… В този момент тя отново се чувстваше по детински безпомощна, очакваше от майка си да се намеси. Ала Роника също стоеше шокирана. И мълчеше.

Кефрия трябваше да си поеме дъх и да се надява, че ще се справи.

— Приветствам ви в дома си. Нека той стане и ваш.

Подир това двете домакини отстъпиха встрани, за да направят път за гостенките си. Новодошлите започнаха да свалят ръкавиците, качулките и воалите си. Виолетовите очи на едната жена почти не се виждаха заради образуванията, покриващи клепачите ѝ. За Кефрия беше изключително трудно да посрещне погледа ѝ и да се усмихне в приветствие, ала все пак тя успя.

Яни Купрус, носителката на искрящите бижута, притежаваше изненадващо чисто лице. Тя би могла да се разхожда по улиците на Бингтаун посред бял ден, без да привлече почти никакви погледи. Лека неравност следваше контурите на устните и клепачите. Очите ѝ блестяха синкаво в полумрака, също като зъбите, косите и ноктите. Това не беше отблъскващо, дори ѝ придаваше своеобразна привлекателност.

— Пътуването ви сигурно е било уморително. Бихте ли желали да се подкрепите? — като насън изрече Кефрия, продължаваща с ритуалната размяна на реплики. Майка ѝ все така мълчеше.

— С радост — в един глас отвърнаха гостенките.

Всички жени се поклониха една на друга. И отново бе ред на Кефрия.

— Аз, Кефрия Вестрит от бингтаунския Търговски род Вестрит, ви приветствам в дома и на трапезата си. Паметта ми е съхранила всички древни разбирания между Бингтаун и Дъждовната земя; не е забравена и нашата спогодба, касаеща живия кораб Вивачия, дело на нашите два рода.

— Аз, Каоулн Фестрю, от Дъждовния Търговски род Фестрю, приемам гостоприемството ти. Паметта ми е съхранила всички древни разбирания между Бингтаун и Дъждовната земя; не е забравена и нашата спогодба, касаеща живия кораб Вивачия, дело на нашите два рода. — Жената поспря и посочи към спътничката си. — Под вашия покрив съм довела своя гостенка, която ще гостува и на вас. Приветствате ли Яни Купрус, наша родственица?

Тя гледаше към Кефрия.

— Не ми е известен формалният отговор на подобно искане — откровено призна тя. — Затова просто ще кажа, че всеки гост на нашата приятелка Каоулн е винаги добре дошъл в нашия дом. Но ще ми е нужен момент, за да поставя още прибори.

Кефрия отчаяно се надяваше, че предводителката на клана Купрус няма да се наскърби от проявената неформалност.

Яни се усмихна и погледна към Каоулн в търсене на привидно разрешение. Другата жена ѝ се усмихна.

— Аз също се радвам да оставим формалностите настрана — каза Купрус. — Трябва да ви кажа, че неочакваното ми посещение е по-скоро моя идея, отколкото инициатива на Каоулн. Аз я помолих да го уреди и да ми позволи да я придружа, за да може да ме представи пред вас. Ако неочакваното ми пристигане е породило някакви затруднения, моля да приемете извиненията ми.

— Нищо подобно — тихо отвърна Кефрия. — Нека срещата ни протече в онази атмосфера, която се полага на приятели, съседи и роднини.

Нейните думи се отнасяха не само до двете гостенки, но и до майка ѝ. Докато раздвижваше ръце в жест, придружаващ горните думи, младата жена побутна Роника — безмълвна молба към нея да сложи край на втрещеното си мълчание.

Нейната притихналост бе направила впечатление и на Каоулн, защото тя погледна старицата и каза:

— Тази вечер ти си особено мълчалива, стара приятелко. Удобно ли се чувстваш в присъствието на моята гостенка?

— Как би могло да бъде другояче — отвърна Роника. И с по-ясен глас продължи. — Тази вечер аз отстъпвам пред дъщеря си. Тя вече е встъпила в правото си на наследница, подобаващо е тя да ви приветства, тя да говори от името на Вестритови.

— Което тя стори красноречиво — каза Яни Купрус с неподправена топлота в гласа и им се усмихна. — Признавам, че в същите обстоятелства самата аз не бих проявила подобно самообладание. Смятах, че идването ми би било най-удачният начин да започнем, но сега ми се струва, че едно писмо би било по-подходящо.

— Уверявам те, че идването ти не ни затруднява по никакъв начин — отвърна Кефрия, заета да поставя още прибори и чевръсто да придърпва допълнителен стол. — Заповядайте, трапезата ни ви очаква. Направила съм и кафе, ако някой го предпочита пред чая и виното.

Тя бе споходена от внезапното желание да опознае Яни Купрус колкото се може по-добре, преди да е узнала причината за посещението ѝ. Трябваше да напредва бавно. Съвсем бавно. За да разбере тази мистерия, трябваше да пристъпи към нея бавно.

— Трапезата ти е наистина прекрасна — отбеляза Яни Купрус, докато се настаняваше. На Кефрия не убягна, че тя се настани първа, не остана скрито от нея и почтителното отношение на Каоулн. Кефрия се радваше, че е избрала от най-скъпите маслини, че майка ѝ бе настояла за прясна бадемова паста, че само най-доброто от приготвеното се намираше на масата. Подобно изкусително пиршество тя не беше виждала от месеци. Колкото и затруднено да беше паричното им положение, Кефрия не бе допуснала то да се отрази на тазвечершния пир.

Известно време разговорът се задържа на безопасни теми, което позволи на Роника постепенно да се окопити и да възвърне обичайното си очарование. Тя пое контрол върху разговора и се постара да го задържи в безобидни посоки. Комплименти за храната, виното и кафето придружаваха общите приказки. Но Кефрия забеляза, че всеки път, когато Яни заговореше, а това беше често, нейните истории неизменно служеха да изтъкнат влиянието и заможността на нейния род. Това не беше израз на перчене; те не съдържаха намерение да засенчат Вестритови или тяхната трапеза. Тя просто се опитваше да сподели информация за рода си. Нейният съпруг все още бе жив, освен това Яни имаше трима живи синове и две живи дъщери — огромно семейство по стандартите на Дъждовните земи. Новият прилив на богатства, породен от огнените кристали, им предоставял повече свободно време, през което да се сдобиват с нови съкровища и знания. Нима това не била най-голямата полза от богатството: възможността да отделиш по-голяма част от времето си за истински значимите неща?

Кефрия стигна до заключението, че заложената в този разговор ритуалност наподобява ухажването на птица — мисъл, за пореден път вледенила сърцето ѝ. Тя още размишляваше над това, когато Яни Купрус неочаквано се усмихна към нея и каза:

— Неотдавна писмото ти пристигна, мила. Но трябва да призная, че не го разбрах. Това беше една от причините да помоля Каоулн да уреди това посещение.

— Предположих — тихо каза Кефрия и хвърли бърз поглед към майка си. Роника кимна едва забележимо. Нейното възобновено спокойствие върна част от увереността на младата домакиня. — Намирах се в изключително неудобна позиция. Стори ми се най-добре да бъда откровена и да напиша за случилото се. Уверявам те, че ако открием кутията, веднага ще я върнем.

Това далеч не беше най-красноречивият начин, по който би могла да обясни. Кефрия прехапа устна.

— Точно това ме обърка — продължи Яни, леко наклонила глава. — Подобна импулсивна постъпка можеше да бъде дело единствено на Рейн, най-малкия ми син. Аз го повиках при себе си и го разпитах. Той се червеше и заекваше, защото преди това не беше проявявал интерес към ухажването, но все пак призна за кутийката. И за шала с огнения кристал. — Тя поклати глава с майчинска загриженост. — Аз го укорих, ала се боя, че той е непримирим. Проявява голям интерес към Малта. Разбира се, той не обсъди с мен съня, който двамата са споделили. Това би било… неделикатно за един джентълмен. Но Рейн ме увери, че тя одобрила ухажването му.

Купрус отново им се усмихна.

— Затова трябва да приема, че кутията е била намерена и използвана от младата дама.

— Нещо, което всички трябва да приемем — неочаквано каза Роника, изпреварвайки дъщеря си. Двете домакини се спогледаха по недвусмислен начин.

— Разбирам — въздъхна Купрус. — Вие не споделяте ентусиазма на своята девойка.

Устата на Кефрия бе пресъхнала. Дори отпитото вино не отстрани сухотата, а успя единствено да я задави. Майка ѝ и този път ѝ отне думата.

— Боя се, че нашата Малта е хитруша, която не се съобразява с никого. — Роника говореше с непринуден глас, а лицето ѝ изразяваше състрадание. — Не, Яни, не към твоя син е насочено негодуванието ни, а към детинското поведение на Малта. Когато тя стане достатъчно голяма, за да бъде подобаващо да има ухажори, неговият интерес ще бъде приветстван от нас. И ако Рейн си спечели благоволението ѝ, на техния съюз ние бихме гледали с гордост. Но в момента Малта е още дете. Тя започва да изглежда като девойка, ала умът ѝ е все още незрял. И, за съжаление, запазва незрялото непослушание. Тя съвсем наскоро навърши тринадесет. Още дори не е била представена в обществото. Синът ти трябва да я е видял в робата ѝ на Търговка, по време на свиканото от теб събрание. Уверена съм, че ако той я бе зърнал в обичайното ѝ облекло, в момичешките роклички, Рейн не би допуснал подобна… грешка.

Настъпи тишина. Яни местеше поглед между двете домакини.

— Разбирам — рече тя със смутен вид. — Това обяснява отсъствието на младата дама.

Роника се усмихна и отпи глътка вино:

— Тя отдавна спи, като повечето деца на нейната възраст.

— Аз се озовавам в неудобна позиция — бавно каза Яни Купрус.

— Опасявам се, че нашата е още по-неподобаваща — намеси се Кефрия. — Искам да бъда напълно честна. И аз, и майка ми останахме шокирани от споменаването на шала и огнения кристал. Уверявам те, че този подарък не ни е известен. А ако кутийката е била отваряна… Не, със сигурност е била, иначе синът ти не би сънувал… Малта е виновна и за това. — Тя въздъхна тежко. — Моля те да приемеш най-искрените ми извинения за непростимото ѝ поведение. Не вярвах, че тя е способна на такива лъжи.

— Синът ми със сигурност ще се разстрои — отвърна Яни. — Боя се, че той е прекалено наивен. Рейн е почти на двадесет, а никога преди не е проявявал интерес към ухажването на съпруга. В този случай той е прибързал. — Тя поклати глава. — Това променя много неща.

Купрус се спогледа с Каоулн, която от своя страна се усмихна смутено и обясни:

— Нашето семейство отстъпи на рода Купрус договора за живия кораб Вивачия. Всички права и дългове бяха предадени.

Кефрия потръпна, премазана от тежестта на последвалата тишина.

— Моят син ръководеше това споразумение с рода Фестрю — без нужда обясни Яни. — Тази вечер аз дойдох от негово име. Ала виждам, че намеренията ми не съответстват на същинската ситуация.

Други обяснения не бяха нужни. Дългът бе преотстъпен, за да бъде опростен като сватбен подарък. Изключително скъп сватбен подарък, типичен Дъждовен жест, в мащаб, какъвто Кефрия не можеше да си представи. Задълженията за един жив кораб, анулирани в замяна на брак? Немислимо.

— Хубав сън трябва да е бил — сухо промърмори Роника.

Това беше неуместно подмятане, почти грубиянско в загатванията си. По-късно Кефрия щеше да се чуди дали майка ѝ е изрекла този коментар умишлено, за да разтроши сгъстилото се напрежение. Какъвто и да бе случаят, подмятането постигна успех: и четирите жени бяха връхлетени от неочакван смях, насочен към слабостта на мъжете, и атмосферата се бе разведрила. Те се бяха превърнали в майки, заплетени в тромавите ухажвания на потомците си.

— Струва ми се — поде Яни Купрус, когато си възвърна сериозността, — че проблемът ни далеч не е толкова голям, та времето да не може да го разреши. Какво пък, синът ми ще трябва да почака още малко. — С майчинска търпимост тя се усмихна към Роника и Кефрия. — Ще поговоря с него. Ще му кажа, че ухажването не може да започне, докато Малта не е била представена като жена.

Тя замълча, пресмятаща.

— Ако въвеждането ѝ в обществото се проведе през пролетта, сватбата ще може да се състои през лятото.

— Сватба? Та тя едва ще е навършила четиринадесет! — възкликна Кефрия.

— Да, тя ще бъде млада — потвърди Каоулн. — Ще може да се адаптира бързо. За една жена от Бингтаун това е предимство. — Тя се усмихна, при което образуванията по лицето ѝ трепнаха противно. — Мен ме омъжиха на петнадесет.

Кефрия бавно си пое дъх. Тя не бе сигурна за формата, под която поетият въздух ще изхвърчи от дробовете ѝ: може би под формата на крясък, а може би под формата на обикновено прогонване. Под масата Роника стисна ръката ѝ и я накара да се успокои.

— Все още е прекалено рано да мислим за брак — прямо каза майка ѝ. — Вече ви обясних склонността на Малта към детински шеги и пакости. Боя се, че това може да е поредната от тях. Че тя изобщо не е обмисляла ухажването на сина ти със сериозността, която тя заслужава. — Роника бавно оглеждаше гостенките. — Няма нужда да прибързваме.

— Ти говориш от перспективата на бингтаунска Търговка — отвърна Яни. — Вие живеете дълго и добивате много деца. Ние не разполагаме с този лукс. Моят син е почти на двадесет. Той най-сетне е открил жена, която желае да направи своя спътничка, а вие ни казвате, че трябва да чакаме. Колко? Повече от година? Това не е приемливо. — И Купрус се облегна назад.

— Аз няма да принуждавам детето си — каза Кефрия.

Яни Купрус се усмихна покровителствено.

— Моят син не смята, че в случая има каквато и да било принуда. А аз вярвам на сина си. — Говорейки, тя гледаше ту майката, ту дъщерята. — Да говорим като жени. Ако Малта наистина беше детето, което я изкарвате, споделеният сън щеше да му разкрие това.

Тъй като отговор не последва, тя продължи със заплашително тих глас:

— Предложението, което получихте, е повече от удовлетворително. На по-голяма зестра не бихте могли да се надявате.

— Предложението е наистина смайващо — веднага отвърна Роника. — Да, нека говорим по женски. Всички ние знаем, че женското сърце не може да бъде купено. От вас ние искаме единствено да изчакате Малта да поотрасне, за да сме сигурни в решението ѝ.

— Тя е отворила кутията и е участвала в споделено съновидение, следователно е способна да взема решения, в които е сигурна. Особено щом е била готова да се възпротиви на собствените си близки — каза Яни Купрус. Нейният глас започваше да губи кадифената си мекота.

— Не бива постъпките на едно неразумно дете да бъдат погрешно вземани за решенията на жена. Трябва да изчакате — решително каза Роника.

Яни Купрус се изправи.

— Кръв или злато изплащат дълга — изрече тя. — Времето за поредната вноска наближава, Роника Вестрит. Вашето семейство вече е закъсняло веднъж. Условията на спогодбата ни позволяват да определим начина, по който задължението да ни бъде изплатено.

Роника се надигна на свой ред, за да отвърне като равна.

— Ковчежето със златото стои край вратата. Там е вноската, която дължим. — Тя бавно поклати глава. — Никога няма да се разделя със свой потомък, освен с онзи, който го стори доброволно. Казвам ти го открито, Яни Купрус. Позорно е и за двете ни, че подобни неща трябва да бъдат изричани гласно.

— Искаш да кажеш, че отказваш да се придържаш към условията на споразумението? — остро попита Яни.

— Моля ви! — с нарастващ страх в гласа се обади Каоулн. — Моля ви — повтори тя, когато останалите се обърнаха към нея. — Нека си припомним кои сме. И да си спомним, че разполагаме с време. То не е нито тъй оскъдно, както се опасяват едни, нито е тъй богато, както се иска на други, но е достатъчно. Нека не забравяме, че говорим за два млади живота. За две млади сърца.

Приглушеният блясък на виолетовите ѝ очи обхождаше останалите лица.

— Нека се спрем на компромис — продължи тя. — Компромис, който ще спести мъка на всички ни. Този път Яни Купрус трябва да приеме златото. Защото същината и количеството на настоящата вноска бяха определени по време на предишното ми идване тук, в тази кухня, и тази наша уговорка притежава същата непоклатимост като условията на някогашния договор. Мисля, че никой не би оспорил това?

Кефрия бе затаила дъх и не помръдваше. Никой не гледаше към нея. Яни Купрус бе първата, която потвърди. Нейното кимване бе рязко, суховато. Съгласието, демонстрирано от Роника, по-скоро приличаше на примирено клюмване.

Каоулн видимо си отдъхна.

— А ето в какво ще трябва да отстъпите вие. Искам да знаеш, Роника, че аз говоря като жена, която е познавала сина на Яни от съвсем малък. Рейн е достоен и свестен млад мъж. Не бива да се боиш, че той би се възползвал от Малта, без значение дали тя е момиче, или жена. По тази причина вярвам, че трябва да му позволиш да започне ухажването си. С придружител, разбира се. И с условието, че няма да има повече подаръци, защото те биха могли да завъртят главата ѝ с алчност вместо с обич. Просто позволи на Рейн да идва да я вижда. Ако тя наистина е дете, той скоро ще осъзнае това и сам ще се засрами заради грешката си. Ала ако е жена, нека Рейн получи шанс да спечели сърцето ѝ. Нима това е прекалено много — той да бъде нейният първи ухажор?

Роника погледна към дъщеря си — жест, отстранил много от горчилката, която Кефрия бе трупала към майка си.

— Струва ми се, че предложението ти е разумно. Но двамата не бива да остават сами. И действително той не бива да ѝ прави скъпи подаръци — въздъхна Кефрия. — Малта сама предизвика всичко това. Нека то бъде първият ѝ урок като жена: че с интереса на никой мъж не бива да се постъпва лекомислено.

Останалите жени кимнаха.

Глава тридесет и първа

Змии и кораби

Татуировката беше груба, направена набързо и с едноцветно мастило. И все пак тя можеше да различи собствения си лик, татуиран върху лицето на юношата. Вивачия ужасено се взираше в него.

— Аз съм виновна за това — изрече тя. — Ако не бях аз, тези неща не биха те връхлетели.

— За последното си права — уморено се съгласи Уинтроу. — Но вината не е твоя.

Той ѝ обърна гръб и тежко се отпусна върху палубата. Дали осъзнаваше колко са я наранили думите му? Вивачия се опита да се докосне до чувствата му, ала на мястото на снощната му болка имаше единствено застиналост.

Момчето отпусна глава на перилото, напълни гърдите си с морски въздух и бавно го издиша.

Кормчията се опита да я насочи към главния проток. С небрежна злост тя започна да се съпротивлява, като се клатушкаше. Нека Кайл Хейвън види до каква степен може да я подчини на волята си.

— Не зная какво да ти кажа — тихо призна Уинтроу. — Когато си мисля за теб, аз изпитвам срам. Срамувам се, че съм те предал с бягството си. А когато мисля за мен самия, изпитвам разочарование, защото почти успях да си върна живота. Не искам да те изоставям, но и не искам да оставам тук.

Юношата поклати глава и отново я облегна. Той беше мръсен и парцалив, а Торг все още не му беше свалил оковите.

— Понякога ми се струва, че живея два различни живота, всеки от тях изживяван от различна личност. — Сега той се бе загледал в платната ѝ. — Край теб съм различен от онова, което съм, когато сме разделени. Когато сме заедно, аз… Аз губя нещо от себе си. Не зная как да го назова… Способността да бъда единствено себе си.

Тръпки на отвращение плъзнаха по Вивачия. Изреченото от него прекалено се доближаваше до нещата, които тя бе възнамерявала да му каже.

Тя бе вдигнала котва още сутринта, ала едва сега Торг ѝ бе довел Уинтроу. За първи път тя можеше да види с очите си онова, което са му причинили. Най-стряскащ бе грубият ѝ лик, вбоден с мастило върху бузата на момчето. Сега по нищо не личеше, че край нея стои синът на капитана. Или дори един обикновен моряк. Уинтроу по нищо не се отличаваше от роб.

Ала въпреки това той изглеждаше спокоен.

— Вече нямам какво да чувствам — отвърна юношата в отговор на мисълта ѝ. — През теб изпитвам общото страдание на робите. Докосна ли се до него, започва да ми се струва, че ще полудея. Затова не го допускам до себе си и се старая да не изпитвам нищо.

— Да, техните емоции са прекалено силни — тихо се съгласи Вивачия. — Тяхното страдание е непоносимо. То ме залива и заплашва да заличи моята същина.

Няколко мига тя мълча, преди да продължи колебливо:

— Беше още по-лошо, когато теб те нямаше. Самото ти отсъствие ме караше да се чувствам лишена от всякаква опора и основа, от които да изграждам себе си. Мисля, че ти си котвата, която ми позволява да оставам онази, която съм. Сигурно това е причината всеки жив кораб да държи на борда си роднина.

Уинтроу не отговори, но тя се надяваше, че мълчанието му е това на слушащ.

— Аз само отнемам от теб — призна Вивачия. — Отнемам, без да ти давам нищо.

Момчето се раздвижи и с необичайно глух глас отвърна:

— Ти неведнъж ми даде сила.

— Но само за да не те изгубя — каза тя. — Давам ти сила, за да те задържа. За да мога да остана сигурна в същината си. — И Вивачия събра смелостта си. — Уинтроу, какво съм била аз, преди да стана жив кораб?

Той размести веригите си в опит да разтърка протритите си глезени, без да разбира важността на питането ѝ.

— Предполагам, че си била дърво. Дори няколко дървета. Защо питаш?

— Защото в твое отсъствие аз започнах да се доближавам до други спомени. Аз можех да се движа, като облъхната от течен вятър. Можех да се движа сама. Бях… нещо, което не беше Вестрит. Нещо съвсем различно от нещата, които са ми известни. Беше плашещо. И в същото време…

Тя замълча, достигнала границата на идея, за която дори не ѝ се искаше да превърне в ясна мисъл, още по-малко в слово.

— И в същото време ми харесваше. Струва ми се, че това се доближаваше до изживяването, което вие наричате кошмар… Ала живите кораби не могат да сънуват. И тъй като аз не спя, аз не можех да се отърся напълно от тези образи. Змиите в пристанището, Уинтроу. — Сега тя говореше бързо, в опит да му обясни всичко наведнъж. — Никой друг не знаеше, че са там. Сега всички виждат онази бялата, която ме следва. Но край брега имаше и други, много други, в калта под пристанището. Аз се опитах да кажа на Гантри за тях, а той ми каза да не съм им обръщала внимание. Но аз не можех, защото по някакъв начин те предизвикваха онези видения и… Уинтроу?

Той бе задрямал, напечен от слънцето. Никой не можеше да го вини с оглед на трудностите, които бе преживял.

И въпреки това постъпката му я наскърби. Тя изпитваше нужда да сподели всичко това с някого, за да запази разсъдъка си. Ала нямаше кой да се вслуша в нея. Дори и завръщането на Уинтроу не бе разрушило усещането за изолация. Вивачия подозираше, че по някакъв начин юношата не я допуска изцяло до себе си. И за това тя не можеше да го вини, но също така не можеше да скрие обидата си. Освен това тя изпитваше и гняв, който продължаваше да се трупа, без да успее да намери излаз. Родът Вестрит я бе превърнал в това, което тя представляваше сега; неговите представители бяха вложили в нея тези нужди. А въпреки това от съживяването си насам тя не бе прекарала дори едничък ден с искрена компания. Кайл очакваше от нея да плава оживено с утроба, натъпкана с мъка. Това не беше справедливо.

Тропотът на забързани крачки прекъсна мислите ѝ.

— Уинтроу — с тревога в гласа го призова тя. — Баща ти идва насам.

— Защо не следваш протока? Не знаеш ли как се поддържа курс? — кресна Кайл.

Комфри го погледна косо.

— Явно не, сър — отвърна той с тон, който не подобаваше особено за разговор с капитана. — Щом се опитам да го коригирам, корабът се измества.

— Хич и не ми се оправдавай с кораба. Омръзна ми от некадърници, които само с това се оправдават.

Комфри мълчаливо изви кормилото в опит да изправи курса. Вивачия реагира с тромавостта на съд със забравена котва. В този момент сред килватера изникна главата на змия. На Кайл се стори, че наглото чудовище гледа право към него.

Гневът на капитана бавно започваше да се разпалва. Прекалено много неща му се струпваха на главата. Той не беше слаб човек, можеше да преодолее всичко, което присмехулната съдба захвърлеше на пътя му — и с неблагоприятно време, и със сръткав товар. Дори лошият късмет не беше в състояние да накърни спокойствието му. Ала сега беше различно. Сега той си имаше работа с умишленото противене на онези, на които той се стараеше да помогне. И Кайл не знаеше колко дълго ще успее да се удържи, преди да избухне.

Са му беше свидетел, че той се е постарал да стори нещо с момчето. Какво повече можеше да иска от него синът му? Сополанкото щеше да получи цял кораб само срещу възмъжаването си. Не. Хлапакът трябваше да избяга и да се остави да го бележат като роб.

Затова Кайл бе вдигнал ръце от момчето. Просто го беше върнал на борда и го бе оставил кораба да се оправя с него. Нали точно на това бе настоявал корабът? Веднага щом те се бяха отдалечили достатъчно от пристанището, Кайл бе наредил сополанкото да бъде отведен на носа. Това трябваше да удовлетвори кораба. Къде ти! Вместо това съдът газеше бавно, накланяше се ту на едната страна, ту на другата, непрекъснато кривеше пътя си. С тази тромавост тя го позореше. Точно както собственият му син го беше опозорил.

А всичко можеше да бъде тъй просто. Да спре в Джамаилия, да натовари роби, да ги откара до Калсид и да ги продаде изгодно. С което да донесе удобство на семейството си и да прибави заслужена гордост към името си. Кайл изискваше отговорност от екипажа си и поддържаше кораба добре. В отговор съдът трябваше да плава по разкошен начин. А Уинтроу трябваше да бъде достоен син, който да поеме по стъпките на баща си, за да може някой ден сам да застане на кормилото на собствения си жив кораб. Вместо това четиринадесетгодишният Уинтроу носеше две робски татуировки върху лицето си, по-голямата от които бе следствие от импулсивния гняв на Кайл, подхранен от едно Торгово подмятане. Така му се искаше в онзи ден да бе избрал Гантри за свой придружител. Гантри веднага би го разубедил от подобна идея. А Торг с видима охота я бе подкрепил. Нещо, за което Кайл мълчаливо съжаляваше. Ако можеше да…

Някакво раздвижване отвъд щирборда привлече вниманието му. Това отново беше проклетата белезникава змия. Същата онази гадина, по-грозна и от жаба, която се гърчеше подире им. Чудовището не изглеждаше особено заплашително; Хейвън бе успял да прецени, че става дума за възрастно и затлъстяло създание. Ала това змийско присъствие не се нравеше на екипажа. И на кораба. А при замисленото си вторачване Кайл установи, че създанието не се нрави и на него самия. То далеч не приличаше на скот, а на събеседник, опитващ се да прочете мислите му.

Кайл напусна кормилото и с раздразнени стъпки се отправи към носа. Неспокойните му мисли го следваха.

Проклетият кораб вонеше — много по-силно от степента, за която бе заявявал Торг. Смрадта бе по-лоша и от тази на нужник, по-скоро приличаща на гробница. Три трупа вече бяха изхвърлени зад борда. Един от тях бе принадлежал на робиня, сама отнела живота си — тя бе късала парчета от дрипата си и се бе задавила с тях. Как можеше човек да постъпи по тъй глупав начин? Неколцина от моряците се бяха разчувствали от тази постъпка, макар че никой от екипажа не посмя да го изрази гласно.

Кайл отново погледна към десния борд. Проклетата змия напредваше заедно с него; на моменти тя подаваше глава, за да го погледне. Капитанът се извърна.

По някакъв начин това създание му напомняше за татуировката върху лицето на момчето. Знакът също бе тъй постоянен в присъствието си. Сега Кайл осъзнаваше, че е постъпил грешно. Искаше му се да не го е правил, но не можеше да промени нищо. И освен това знаеше, че никога не би получил прошка, затова не виждаше смисъл да се извинява — нито на момчето, нито на майка му. Те щяха да го ненавиждат до края на дните си. Без значение, че нанасянето ѝ по никакъв начин не беше навредило на момчето. Татуировката не го беше осакатила, това си беше обикновен белег. Не един моряк избираше да си татуира името или знака на своя кораб. Не върху лицето си, но все пак… Кефрия щеше да припадне, когато го видеше. При всеки поглед към Уинтроу Кайл си представяше ужасеното лице на съпругата си. Вече дори завръщането у дома не беше очакван момент. С колкото и пари да се върнеше сега, жените щяха да виждат единствено татуировката върху лицето на Уинтроу.

Змийската глава за пореден път разкъса водата и се загледа в него.

В гнева си Кайл не усети кога е прекосил кораба. На предната палуба той завари сина си свит върху дъските.

Срамна беше мисълта, че това създание е най-големият му син. Неговият наследник. Това беше синът, на когото капитанът щеше да остави кораба си. Колко жалко, че Малта беше момиче. Тя би наследила баща си по далеч по-достоен начин.

Усилвалият се гняв бликна, но не за да замъгли мислите му, а да ги проясни. За всичко това беше виновен Уинтроу. Кайл го бе довел на борда, за да поддържа кораба в добро настроение, а вместо това хленчльото бе смогнал да му предаде чупливостта си. Но щом като корабът нямаше намерение да плава добре в присъствието на хлапето, не оставаха причини Кайл да се съобразява с жреческите му лиготии.

С две големи крачки той се озова край Уинтроу, сграбчи го за яката и го изправи.

— Заслужаваш да нахраня змиите с теб! — изкрещя той към сепнатото момче, останало да се поклаща в ръцете му.

Уинтроу сепнато повдигна поглед и се взря в очите му. И мълчаливо стисна челюсти.

Той повдигна ръка. Когато Уинтроу не трепна, Кайл я стовари върху лицето му с цялата сила, която можеше да събере. Пръстите му се извиха болезнено при рязкото съприкосновение с татуирания лик. Момчето отхвърча назад и с дрънчене се стовари върху палубата. Там то остана да лежи неподвижно, с отпуснатост, в която Кайл Хейвън виждаше нагъл присмех.

— Проклет да си! — ревна той и отново се хвърли към момчето, решен да го хвърли през борда и веднъж завинаги да се отърве от него. Това не само беше идеалното решение, а и единствената мъжествена постъпка, която му оставаше. Никой нямаше да го вини. Този недорасляк не само си беше жив срам, а и им бе донесъл лош късмет. Но Кайл щеше да се отърве от набожния лигльо и да предотврати ново излагане.

Край кораба изникнаха разтворени челюсти, разцепили мъртвешката белезникавост на змийската муцуна. Червеникавата паст изглеждаше ужасяващо, но още по-стряскащи бяха очите, в които проблясваше нетърпение. Чудовището се оказваше далеч по-едро от очакваното. Макар и надигнало се над водата, то с лекота поддържаше темпо с Вивачия и очакваше да получи закуската си.

Кърмителят, следван от плетеницата, се отправяше към едно от местата си за почивка, ала Молкин неочаквано се изви и промени посоката си. Той се понесе с онази бързина, подобаваща на преследването на плячка, ала Шривър не виждаше никаква плячка из околното Обилие.

— Следвайте — все пак протръби тя и сама пое след водача. Сесурея веднага се отзова на позива ѝ. След няколко мига стана ясно, че той е единственият, сторил това. Останалите не се бяха отделили от кърмителя, заинтересувани единствено от интересите на храненето до насита и честата смяна на кожи.

Но точно сега Шривър нямаше намерение да обмисля измяната им — тя бе изцяло съсредоточена в усилията си да не изостава от Молкин.

Тя успя да го настигне единствено заради рязкото му спиране. Самата му поза представляваше удивление. Той стоеше с разтворени челюсти, с енергично потрепващи хриле.

— Какво има? — попита Шривър. И тогава сама долови чудатия вкус. Нещо, което самата тя не можеше да определи, ала породените от него усещания бяха обещаващи. Сесурея също се присъедини към тях; също сподели удивлението им.

— Какво е това? — попита той.

— Помнеща — почтително промълви Молкин. — Елате, трябва да я намерим.

Не му правеше впечатление, че само двама следовници от цялата плетеница са се отзовали. Той мислеше единствено за остатъчната миризма, заплашваща да изчезне преждевременно — преди да ги е отвела до източника си.

И Молкин се стрелна напред с бързина, която нито Шривър, нито Сесурея можеха да се надяват да надминат. Двамата се извиваха след него отчаяно, стараещи се да не изпускат проблясъка на златистите му петънца. Необичайното ухание се усилваше с напредването им.

Те отново настигнаха Молкин заради спирането му, този път на почтително разстояние от кърмител, който проблясваше сребристо сред Обилието. Неговото ухание пропиваше водата, пораждащо удовлетворение. Надежда изграждаше този букет, а също и радост, ала най-осезаемо бе обещанието за спомени. Спомени, които щяха да изпълнят всички с мъдрост и знания.

Ала Молкин не се доближаваше, за да помоли за тях.

— Нещо не е наред — тихо протръби той. В очите му се четеше размисъл. Проблясък пробяга по люспите му. — Помнещите приличат на нас. Тъй казват всички предания. Аз виждам само сребристия кърмител. И въпреки това сетивата ми казват, че Помнещата е близо. Не разбирам.

Тримата продължиха да гледат сребристия кърмител, който лениво напредваше над тях. Следваше го самотна и тежка бяла змия, задържаща се на върха на Обилието, подала глава в Недостига.

— Той разговаря — тихо изрече Молкин. — Моли се.

— За спомени — добави Сесурея. И нетърпеливо потрепна с грива.

— Не — замислено го поправи водачът, а в следващия момент се оказа връхлетян от невярващо разбиране. — Моли се за храна! Моли единствено за храна, която на кърмителя не е нужна.

Опашката му замахна рязко и ожесточено, стоварвайки се върху дъното.

— Това е примамка, измама! — изрева Молкин. — Този кърмител излъчва уханието на Помнеща, а не прилича на нас. Бе обещано, че Помнещите винаги ще се отзовават на онези, които ги молят за знание. А този кърмител не отговаря!

В гнева му се криеше дълбока болка. Гривата му бе настръхнала, отделяща задавящ облак отрова. Шривър се изви настрани.

— Молкин — тихо каза тя. — Молкин, какво трябва да сторим?

— Не зная — горчиво отвърна водачът. — Свещените предания не споменават за нищо подобно, частичните ми спомени не съдържат нищо за това. Не зная. Затова ще следвам, за да разбера. — Тук той продължи с по-тих глас. — Няма да ви виня, ако изберете да се върнете обратно при плетеницата. Може би моето водачество е било неправдиво. Може би моите спомени са били следствие от собствените ми отрови.

Гривата на Молкин се отпусна в разочарование. Без дори да се обръща към останалите двама, той пое подир сребристия кърмител и белия му следовник.

— Пусни го, Кайл! — изпищя Вивачия, ала в думите ѝ нямаше повеля, а само страх. Тя рязко се приведе в опит да замахне към бялата змия. — А ти се махай, противна гадино! Махай се! Няма да го получиш, никога няма да го получиш!

Целият кораб се разклати в отговор на движенията ѝ. Огромните дървени ръце напразно се размахваха в опит да достигнат змията.

— Махай се! — пищеше Вивачия. — Уинтроу! Кайл!

Кайл продължаваше да влачи сина си към борда и нетърпеливото чудовище. Вивачия отметна глава назад и изкрещя с цяло гърло:

— Гантри! В името на Са, Гантри, ела тук!

Из целия кораб избухна объркване. Моряците крещяха един към друг в опит да разберат причината за настаналата суматоха. Робите в трюма също бяха започнали да крещят нечленоразделно в отговор на опасността, която те можеха да усетят, но не и да предотвратят. Целият съд се оказа изпълнен със страх и мъка, чиято миазма връхлиташе всички. Може би под нейно влияние Кайл изпитваше противен вкус в устата си и тръпки на безнадеждност по кожата си.

— Престани! Престани! — изкрещя Кайл, без да е сигурен към кого се обръща. Той сграбчи окъсаната дреха на Уинтроу и го разтърси, ала не с момчето се бореше.

Гантри изникна на палубата, бос и гол до кръста, с объркано от бледнината на доскорошен сън лице.

— Какво става? — попита помощникът. И в следващия момент забеляза змията, издигнала глава редом с палубата. С реакция, почти доближаваща паника, заместникът изкрещя и грабна едно точило от палубата, повдигна го над главата си и го запрати към змията. Чудовището небрежно раздвижи врат, избягвайки снаряда, и бавно потъна под повърхността. Единствено неравността на вълните издаваше присъствието му.

Кайл изгуби целенасочеността, мотивирала го до този момент. Той погледна неразбиращо към сграбченото момче. Изоставен от прилива си на сила, капитанът пусна Уинтроу обратно на палубата.

Дишащият тежко Гантри се обърна към Кайл.

— Какво стана? — попита той. — Каква беше тази врява?

Вивачия все още не можеше да се успокои. Виковете на робите се сливаха с нейната истерия. Уинтроу продължаваше да лежи върху дъските.

Гантри се приближи до момчето, а после невярващо погледна Кайл.

— Вие ли сте сторили това? Защо? Момчето е изгубило съзнание.

Капитанът безмълвно се взираше в него. Гантри поклати глава и за момент свърна очи към небето.

— Успокой се! — обърна се помощникът към фигурата. — Аз ще се погрижа за него. Само се успокой, защото разстройваш всички. Майлд! Майлд, донеси ми медицинското сандъче. И кажи на Торг, че искам ключовете от тези противни вериги. Успокой се, милейди, всичко ще се оправи. Моля те. Змията вече си отиде, а аз съм тук и ще се погрижа за момчето. — Към един смаян моряк Гантри добави: — Евънс, върви да събудиш хората от моята вахта. Кажи им да слязат при робите и да ги успокоят. Да им кажат, че няма от какво да се боят.

— Аз я докоснах — обърна се Вивачия към Гантри. — Ударих я. И когато я ударих, тя ме позна. Ала аз не бях аз!

— Всичко ще се оправи — настойчиво повтори помощникът.

Корабът се разклати отново, защото Вивачия се наведе да умие ръце във водата.

Кайл си наложи да погледне към сина си. Уинтроу лежеше в несвяст.

Капитанът разтърка все още пламтящата си десница. Колко ли силно бе ударил момчето? Достатъчно силно, за да разклати някои зъби, може би дори да ги счупи. И бе възнамерявал да го хвърли на змията. Да ѝ хвърли собствения си син. Удара Кайл си спомняше. Но не можеше да си спомни причината, накарала го да стори това.

— Той е добре — троснато се обърна Хейвън към заместника си. — Най-вероятно се преструва.

— Да, най-вероятно — саркастично отвърна Гантри. Той се канеше да рече и още нещо, ала след миг размисъл се отказа и смени темата. — Капитане, трябва да изработим някакво оръжие. Копие или нещо подобно. За да убием чудовището.

— Така има вероятност само да го раздразним — притесни се Кайл. — След всеки кораб, пренасящ роби, има змии. Но никога не съм чувал змиите да нападат самия съд. Мъртвите роби им стигат.

Гантри обърна към него погледа на човек, който се надява, че не е разбрал правилно.

— Ами ако нямаме мъртви роби? — натърти той. — Ако бъдем толкова грижливи, колкото вие казахте, че ще бъдем, и не изгубим половината от тях? Какво ще правим, ако змията огладнее? Освен това е очевадно, че близостта ѝ тревожи кораба. Това не е ли достатъчно основание да се отървем от чудовището?

Със закъснение помощникът осъзна, че край тях са започнали да се събират моряци, заслушани в разговора им.

— Връщайте се на работа! — остро нареди Гантри. — А ако някой от вас няма задължения, нека да каже, аз ще му намеря нещо.

След като моряците се разпръснаха, той отново се зае с момчето.

— Мисля, че е просто зашеметен — промърмори заместникът. — Майлд! — кресна той.

Младият моряк вече пристигаше, понесъл ключове в едната си ръка и медицинското сандъче под другата.

Уинтроу започваше да идва на себе си, а Гантри му помогна да се изправи. Юношата приседна, опрял ръце зад гърба си, и замаяно се загледа в помощника, заел се да освобождава краката му.

— Непростимо! — гневно промърмори Гантри, втренчен в разранените глезени. — Майлд, извади му кофа морска вода. — Той се обърна към момчето. — Уинтроу, изплакни раните и ги превържи. Хубави белези ще ти останат.

Подир това помощник-капитанът сбърчи нос и додаде:

— И най-добре се изкъпи. Онези в трюма имат оправдание да смърдят, но не и ти.

С тези думи Гантри погледна към Кайл, който все още се навърташе наоколо, улови погледа му и си позволи да поклати глава неодобрително. Капитанът стисна челюсти, но не каза нищо.

А Гантри се изправи и се приближи до носа, до извърнатата към тях Вивачия. В нейните очи все още личеше ужас; тя бе стиснала ръце пред гърдите си.

— Търпях достатъчно — с тих глас каза той. — Какво точно искаш, за да престанеш с капризите?

Сепната от прямотата му, Вивачия едва не се отдръпна. Тя мълчеше.

— Слушам те — продължи Гантри. В гласа му започваше да се промъква раздразнение. — Ти изкара извън нерви и последния човек на борда. Какво в името на Са искаш, за да се успокоиш? Музика? Компания? Какво?

— Искам… — Вивачия замълча, изгубила мисълта си. — Аз я докоснах, Гантри. Докоснах я. И тя ме разпозна и каза, че аз не съм Вивачия и не принадлежа на рода Вестрит. Тя каза, че аз съм една от тях.

Кайл отвратено слушаше това бърборене. Мълвенето на една идиотка.

— Вивачия, змиите не говорят — навъси се Гантри. — Чудовището не е казвало нищо, просто те е изплашило. То изплаши и нас, но вече всичко свърши. Никой не е пострадал. Но при твоето мятане много лесно някой може да пострада и…

Тя не го слушаше, а стоеше навъсена. Но в един момент си припомни въпроса му.

— Искам да бъда каквато бях преди — отчаяно се примоли тя.

— Как така преди? — изсумтя Гантри. Кайл реши, че помощникът му не е успял. Нямаше смисъл да питат кораба: той винаги искаше неща, които никой не можеше да му даде. Корабът се държеше като типична разглезена жена, преувеличаваща до безкрайност собственото си значение. Опитите за удовлетворяване бяха предварително обречени на неуспех. Колкото повече Гантри се умилкваше на дървената повлекана, толкова повече тя щеше да ги измъчва. Това бе самата сърцевина на жените. Защо майсторите не бяха избрали да изобразят мъж на носа? Един мъж би притежавал разумност.

— Преди Кайл — бавно изрече Вивачия и се обърна към настоящия си капитан. — Искам Ефрън Вестрит отново да стои начело. И Алтея. И Брашън. — Тя затули лицето си и се извърна. — Искам отново да бъда сигурна коя съм.

В гласа ѝ се долавяше детинско ридание.

— Не бих могъл да ти осигуря подобно нещо. Никой не би могъл. — Гантри поклати глава. — Корабе, ние правим всичко по силите си. Уинтроу е освободен. Аз не мога да го принудя да бъде щастлив. Не мога да принудя робите да бъдат щастливи. Аз правя всичко по силите си, но не съм вездесъщ.

Унизително. Той едва ли не я умоляваше.

А Вивачия бавно поклати глава.

— Аз не мога да продължавам така — ридаеше тя. — Аз усещам цялата им мъка. Усещам я.

— Дрънканици — процеди Кайл. Не, беше време да сложи край на тези глупости.

Той погълна отвращението към изблика си на гняв. Какво пък, това му избухване бе оправдано. Сякаш малко неща му се бяха струпали на главата.

Но сега той възнамеряваше да покаже на всички, че повече не е в състояние да търпи глупостите им.

— Гантри, стига си насърчавал хленченето ѝ — рече той, пристъпвайки до помощника си. — Недей да насърчаваш детинщините ѝ. — Кайл погледна към Вивачия и улови погледа ѝ. — Корабе. От теб се очаква да плаваш. Това е всичко. Можеш да плаваш с желание или като отломка, но ще плаваш. Хич не ме е грижа дали си щастлива. Ако не ти харесва да пренасяш роби в трюма си, тогава плавай по-бързо, за да се отървеш от тях. Колкото по-бързо пристигнем в Калсид, толкова по-бързо ще се отървем от тях. А що се отнася до Уинтроу, той е непоправим. Нищо не би могло да му достави удоволствие. Той не иска да се държи като мой син, не иска да бъде моряк, а с постъпките си се превърна в роб. Така да бъде. Върху лицето му се намира твоят образ. Той ти принадлежи. Прави с него каквото си искаш. Ако щеш, хвърляй го зад борда.

Кайл замълча, за да си поеме дъх. Той усещаше, че всички погледи са насочени към него. А изражението, изникнало върху лицето на Гантри, никак не му харесваше. Помощникът го гледаше невярващо, с дълбока тревога.

— Поеми дежурството, Гантри — тросна се капитанът. — Вдигни всичките платна и се постарай хората да работят оживено. Искам това корито да плава бързо.

И Кайл се отправи към каютата си. От столицата той бе закупил ароматни треви, за да се отърве от вонята на роби — по съвета на един от опитните превозвачи. Сега той възнамеряваше да се възползва от тази препоръка, та поне за известно време да се дистанцира от смрадта. И от всичко останало.

На кораба бе настъпило почти пълно спокойствие. Почти, защото един съд, пренасящ роби, никога не познава спокойствието. От трюма неизменно долитаха викове. Окованите молеха за вода, за свеж въздух, за дневна светлина. Сред робите често избухваха сбивания. Удивително беше, че двама души, оковани един до друг, могат да си нанасят толкова увреждания. Теснотията, зловонието и оскъдните дажби определено не благоприятстваха дружески отношения.

В известно отношение същото важи за Вивачия и мен, разсъждаваше Уинтроу. Двамата бяха своеобразни роби, оковани един до друг. Нямаше пространство, в което да могат да се отделят, дори и в мислите и сънищата. Никакво приятелство не би могло да оцелее сред подобни условия. Особено когато вината се притискаше между тях. Уинтроу я бе изоставил. А нейната вина се бе съдържала в онази размяна при злощастното му завръщане.

— Аз съм виновна за това — бе изрекла тя. — Ако не бях аз, тези неща не биха те връхлетели.

— За последното си права — уморено бе потвърдил Уинтроу. — Но вината не е твоя.

По втрещения ѝ вид той бе разбрал, че казаното от него я е наскърбило. Ала в онзи момент той се бе чувствал прекалено изтерзан и унил, за да смекчава болката с още напразни думи.

Часове бяха изминали от успокояването на суматохата. През цялото време Вивачия не бе продумала. Самият Уинтроу също седеше мълчаливо, облегнат на носа, и размишляваше над внезапната лудост, обхванала баща му. Дали тази проява щеше да се повтори? Заради тези размишления и заради преживяното той бе прекалено посърнал, за да разговаря. Не му бе известна причината за нейното мълчание, но то не го гнетеше, дори напротив.

В един момент тя избра да заговори. По банален начин.

— Какво ще правим?

Безполезен въпрос. Уинтроу разгърна влажната кърпа в търсене на все още хладно място и отново я притисна към подпухналото си лице. Горчивият отговор сам напусна устните му.

— Защо питаш мен? Аз вече нямам правото да избирам това. Вместо да питаш своя роб, нареди му.

— Аз не притежавам роби — с ледено достойнство отвърна Вивачия. Достойнство, към което всяка следваща дума прибавяше раздразнение. — Щом си решил да доставяш удоволствие на баща си, като се наричаш роб, представяй се за негова собственост, а не за моя.

Дълго трупаното му раздразнение най-сетне намери изблик.

— Истината е, че баща ми е толкова решен да ти угоди, че изобщо не се замисля за мен. Ако не бяха твоите странности, той никога не би ме принудил да служа на борда ти.

— Моите странности? А на какво се дължат те? Аз не съм избирала да бъда такава. Аз съм това, което твоето семейство ме е направило. Само преди секунди ти се оплакваше от отнетото ти право на избор. Е, аз никога не съм притежавала това право. Аз съм тази, която е поробена.

Уинтроу изсумтя презрително.

— Поробена? Къде е белегът върху лицето ти, къде са оковите около китките ти? За теб е лесно да използваш подобни думи. Аз трябва да нося тази татуировка до края на живота си. Аз съм роб — трябваше да признае той.

— Нима? По-рано ти казваше че си свещеник и че никой не може да ти отнеме същината. Ала това беше преди бягството ти. Подир завръщането си ти демонстрира нещо друго. Аз смятах, че ти притежаваш повече смелост, Уинтроу Вестрит. Повече решителност да определяш живота си.

Това ѝ безочие беше влудяващо. Уинтроу се намести, за да извърне глава към нея.

— Нима ти знаеш какво е смелост? Какво би могла да знаеш за човешкото? Нима може да има нещо по-унизително от това друг да взема решенията вместо теб, да те обявява за вещ, която принадлежи нему? Да нямаш правото да определяш бъдещето си? Как би могъл някой да запази достойнство и желанието си да живее? И ти си седнала да ми говориш за смелост…

— Какво бих могла да зная? — Тя го изгледа по ужасяващ начин. — Та нима някога съм познавала нещо различно от това да бъда нечия собственост? — Очите на Вивачия пламнаха. — И смееш да ми говориш подобни неща!

За момент Уинтроу остана безмълвен, сетне се опита да възрази.

— Не е същото! За мен е много по-трудно. Аз бях роден човек…

— Мълчи! — ожесточено просъска тя. — Образът, който носиш върху лицето си, не е мое дело. А твоят род три поколения наред белязваше душата ми. Да, точно така, душата ми! Как смее тази вещ да твърди, че притежава душа!

Някакво необичайно изражение изникна върху лицето ѝ и прекрати следващите ѝ излияния. За продължителността на това изражение на Уинтроу се струваше, че вижда насреща си непозната.

— Ние спорим — с тихо удивление каза фигурата. И кимна на себе си, почти доволна. — Щом мога да споря с теб, значи ние с теб не сме едно.

— Разбира се, че не сме. — За момент Уинтроу остана объркан от изтъкването на очевидното. Сетне неразбирането бе изтласкано от завръщащия се гняв. — Аз не съм идентичен на теб, а и ти не си идентична на мен. Ние сме отделни същества, с отделни желания и нужди. Ако не си осъзнавала това преди, време е да го осъзнаеш. Трябва да започнеш да бъдеш себе си, Вивачия, да откриеш собствените си амбиции, желания и мисли. Някога замисляла ли си се за нещата, които желаеш истински? Извън желанието да бъдеш близо до мен?

Със стряскаща рязкост тя се отдели от него. Погледът ѝ се извърна, ала това бе само външната проява. Дъхът на Уинтроу секна за момент, като при съприкосновение с ледена вода. И тръпките, съпроводили отделянето, също бяха ледени. Поне в този момент той седеше на палубата, в противен случай краката му не биха издържали. Юношата трябваше да обвие ръце около себе си, защото му се струваше, че вятърът е усилил студенината си.

— Не осъзнавах какви усилия съм полагал, за да се държа отделен от теб — удивено призна Уинтроу.

— Нима? — меко попита тя. Гневът ѝ бе изчезнал. Поне така изглеждаше, защото момчето вече не усещаше чувствата ѝ.

Уинтроу се надигна и се обърна към фигурата. Той установи, че се опитва да отгатне чувствата ѝ в момента. Вивачия продължаваше да гледа встрани.

— И за двама ни е по-добре да бъдем разделени — заяви тя.

— Но нали всеки жив кораб трябва да има спътник от своя род — колебливо каза Уинтроу.

— Това не изглеждаше да те притеснява по време на бягството ти. Нека не те притеснява и сега — остро изтъкна фигурата.

— Не исках да те наскърбя — рече Уинтроу. Неговият гняв беше изчезнал. Може би той бе изпитвал нейните чувства? — Вивачия, аз така или иначе съм тук, без значение дали го искам. При това положение няма причина да…

— Причина има. И тя е, че ти винаги се стараеше да не ме допускаш до себе си. Ти самият го призна. Има и още една причина: може би наистина е време да узная коя съм в действителност.

— Не разбирам.

— Защото ти не ме слушаше по-рано днес, когато се опитах да ти кажа нещо важно.

Нейният глас не звучеше наскърбен. Не, той съдържаше спокойствие, което неочаквано му напомни за онзи тон на Берандол, с който наставникът се опитваше да му обясни нещо очевидно.

— Така е — призна той. — Сега съм готов да те изслушам, стига да искаш.

— Сега е твърде късно — остро каза тя. Но в следващия миг се поправи. — Вече не искам да говоря за това. Предпочитам сама да узная. Мисля, че е време да го сторя, вместо да разчитам на някой Вестрит.

Сега беше негов ред да се чувства изоставен и изолиран.

— Но какво ще правя аз?

Този път Вивачия се извърна към него. В зелените ѝ очи личеше мекота.

— Един роб би задал подобен въпрос и би изчаквал заръки. Един жрец сам би открил отговора. — Устните ѝ трепнаха в зачатъка на усмивка. — Нима си забравил кой си самият ти?

Това питане не целеше отговор. Вивачия отново се извърна и се загледа в хоризонта, приключила разговора.

Уинтроу я остави. Той взе кофата, оставена му от Майлд, и я спусна отвъд борда. Въжето ѝ трепна в ръцете му. С усилие юношата я изтегли обратно, взе кърпата и се отправи под палубите.

Тя изпитваше отчаяние. Изобщо не беше сигурна, че ще успее да се справи. Ами ако изгубеше разсъдъка си?

Вивачия се взираше отвъд скалите, изпъстрили протока, отвъд към хоризонта. И насочваше възприятията си, вкусващи и вода, и вятър. Тя веднага усети змиите. Те не се изчерпваха единствено с бялата твар, която продължаваше да я следва: имаше и други, останали назад. Тя решително ги прогони от мислите си. Искаше ѝ се да можеше да стори същото с мъката на робите и със смущението на екипажа… Ала човеците се намираха прекалено близо до нея; на твърде много места се докосваха до дъските от магическо дърво. Неволно тя усещаше Уинтроу, започнал да обхожда робите, за да попива ръцете и лицата им с навлажнената кърпа. Дело и на жрец, и на един Вестрит. Вивачия изпитваше гордост от постъпката на момчето. Ала то не беше свързано с нея; тя нямаше основание за тези чувства. С всеки следващ миг тя осъзнаваше това. Човеците и техните емоции я изпълваха, ала това не беше нейната същина. Тя ги приемаше в опит да ги обгърне и отдели, за да разграничи себе си от тях. Неуспешно. Или това беше нещо невъзможно, или от нейната същина не беше останало много.

В един момент фигурата отметна глава и стисна зъби. Какво пък. След като съм обикновен кораб, то ще бъда горд кораб. Тя подири стремителността на морското течение и се насочи към него. С недоловими движения, трудно осезаеми и за нея самата, Вивачия намести дъските си за по-голяма скорост. И веднага почувства удоволствието на стоящия на кормилото Гантри. Нему тя можеше да се довери.

Вивачия затвори очи срещу връхлитащия вятър и призова виденията. Какво искам? — питаше ги тя.

— Ти излъга моя капитан, момче.

Офелия имаше дрезгавия и плътен глас на куртизанка, изрекъл последната дума едновременно с кос поглед. Подобно на повечето кораби от някогашното време, нейната фигура представляваше продължение на носа на кораба, вместо да бъде поставена под бушприта. А погледът, който тя запрати над заобленото си рамо, предупреждаваше, че тя няма да търпи лъжи.

Алтея не се осмели да отговори на това обвинение. Тя седеше кръстато върху малко дървено мостче, построено специално за улеснение на фигурата — за да може последната да разговаря по-лесно с моряците.

В ръцете си младата жена държеше голяма чашка за зарове. И самите зарове бяха едри, собственост на кораба. Когато Офелия бе разбрала, че на борда ще има допълнителен човек, тя незабавно бе поискала от новия юнга да прекарва част от смените си край нея. Офелия обожаваше да играе на зарове, но не по-малък бе интересът ѝ към клюките. Поне така смяташе Алтея. Освен това девойката подозираше, че корабът обича да послъгва, но бе решила да си затваря очите.

Последица от обичта на Офелия към хазартните игри беше фактът, че много от моряците ѝ бяха длъжници, някои от които от години. Дори новопристигналата Алтея бързо бе започнала да задлъжнява.

Младата жена отвори кутийката и се навъси.

— Три чайки и две риби — обяви тя и наклони кутията към погледа на фигурата. — Ти отново печелиш.

— Така е — съгласи се Офелия и се подсмихна. — Ще повишим ли залога?

— Аз вече ти дължа повече, отколкото притежавам — изтъкна Алтея.

— Именно. Освен ако не повишим залога, нямам шанс да получа парите си. Какво ще кажеш за това: да играем за твоята малка тайна?

— Нима има смисъл? Мисля, че тя вече ти е известна.

Алтея се надяваше, че Офелия е отгатнала единствено пола ѝ. Дори и след подобно изобличаване тя оставаше в сравнителна безопасност. Насилието на борда на жив кораб не беше нещо нечувано, ала беше рядко — емоциите, придружаващи насилието, бяха прекалено смущаващи за съда. Повечето от живите кораби ненавиждаха проявите на сила, макар да се говореше, че Шоу бил злобничък и веднъж поискал един моряк, разлял боя върху палубата му, да бъде бит с камшик. Ала Офелия, въпреки всичките ѝ недостатъци, си оставаше истинска дама. И имаше добро сърце. Алтея се съмняваше, че на борда на подобен съд би я заплашило изнасилване, ала грубиянският интерес на един ухажващ моряк нямаше да се отличава особено. Както се беше случило с Брашън.

В следващия миг ѝ се прииска да не си го беше припомняла. В последно време мисълта за него бе започнала да изниква в неочаквани моменти. Вероятно тя трябваше да го потърси в Кандило и да се сбогува с него. Да, това беше липсващият елемент — окончателното приключване на случая. И, подозираше тя, частично раздразнение заради факта, че последната дума бе принадлежала на него.

— Тук си права. Най-малко част от нея ми е известна. — И Офелия се засмя с приятен глас. Устните ѝ бяха начервени, а изникналите зъби се белееха.

Снижила мигли и глас, фигурата продължи:

— В момента аз съм единствената, която я знае. И съм убедена, че ти искаш това да остане така.

— Така и ще остане — отвърна Алтея и шумно разклати кутията. — Дама като теб никога не би издала нечия тайна.

— Така ли? — Офелия се подсмихна. — И според теб аз не съм длъжна да разкрия пред своя капитан, че едно от лицата, намиращи се на борда му, не е онова, за което се представя?

Алтея се поколеба. Ако капитан Тенира решеше да я затвори, остатъкът от пътуването щеше да се превърне в неприятно мъчение.

— И какво предлагаш? — запита накрая девойката.

— Три хвърляния. За всяко хвърляне, спечелено от мен, ще получавам правото да ти задам един въпрос, на който ти ще отговориш искрено.

— Твоят залог е по-малък от моя — поклати глава Алтея.

— Можеш да ми зададеш въпрос.

— Пак не е достатъчно.

— Тогава какво искаш?

Младата жена замислено дрънна със заровете.

Календарът би определил днешния ден като зимен, ала времето бе приятно топло — ефект на горещите блата, разположени западно от тях. Цялото местно крайбрежие бе изградено от езера, тресавища, островчета и променящи се пясъчни ивици. Горещата вода, смесваща се със солената, представляваше същински кошмар за обикновените кораби, защото благоприятстваше развитието на морски червеи и всякакви други твари. Ала корпусът на Офелия не притежаваше основания да се притеснява от тях. Моментите сериста миризма бяха единственият признак, че корабът прекосява необичайни води.

Топлият вятър подръпваше нишките, отскубнали се от опашката на Алтея, и приятно отпускаше уморените ѝ мускули. Тенира бе изтъкнал, че разполага с достатъчно хора, ала въпреки това Алтея рядко получаваше възможност да бездейства. И все пак той беше справедлив човек, а Офелия беше красив кораб, в чиято компания бе приятно да се плава. И Алтея неочаквано осъзна удовлетворението, което дните от началото на пътуването са ѝ донесли.

— Зная какво искам — тихо каза тя. — Но не мисля, че ти би могла да ми го дадеш.

— Някой казвал ли ти е, че разсъждаваш гръмко? Мисля, че те харесвам почти толкова, колкото ти харесваш мен. — Офелия говореше с привързаност. — Искаш да помоля капитана да те задържи, нали?

— Не е само това. Искам той да знае какво съм, но въпреки това да бъде склонен да ми позволи да работя за него.

— Ех — престорено въздъхна Офелия. — Това е височък залог. И нещо, което не мога да гарантирам. Мога само да обещая, че ще опитам. — И тя намигна на Алтея. — Разклащай заровете, момиче.

Офелия спечели първия тур.

— Чакам въпроса ти — каза Алтея.

— Още не. Първо ще искам да зная с колко въпроса разполагам.

И следващите две хвърляния бяха спечелени от фигурата. Алтея все така не можеше да проумее начина, по който съперницата ѝ мамеше: огромните ръце не биха могли да мамят.

— Тъй — рече Офелия, докато протягаше кутията към Алтея, за да може другата да се увери в показанията на заровете. — Три въпроса. Да видим — проточи тя и се замисли за момент. — Как е истинското ти име?

Девойката въздъхна.

— Алтея Вестрит.

Тя призна това съвсем тихо, защото знаеше, че корабът пак ще я чуе.

— Не думай! — с клюкарски възторг просия Офелия. — Ти си Вестрит! Момиче от Търговски род избягва и оставя собствения си жив кораб. Как си могла? Имаш ли представа какво си причинила на Вивачия? Едва-що събудена, ти си я изоставила… Не, това е тъй безсърдечно… Хайде, говори, не ме карай да умирам от нетърпение.

— Изборът не беше мой — въздъхна младата жена. — Корабът ми беше отнет.

С това тихо признание всички потискани чувства я връхлетяха отново: болката заради бащината смърт, яростта срещу неправдата, омразата ѝ към Кайл. Без да се замисля, тя притисна длан към огромната ръка, която Офелия състрадателно бе протегнала към нея. Допирът породи същински изблик на мисли и чувства. Алтея не бе осъзнавала колко ѝ е липсвала способността просто да сподели всичко това с някого. Думите не спираха да се изливат от нея. А фигурата слушаше и придобиваше ту възмутен, ту състрадателен вид.

— Милата ми. Това е толкова трагично! Но защо не си дошла при нас? Защо си им позволила да ви разделят?

— При кого? — замаяно промълви Алтея.

— При нас, при живите кораби. Цялото пристанище жужеше, когато ти изчезна и Хейвън пое Вивачия. Немалко от нас се разстроиха от този развой. Ние винаги бяхме смятали, че ти ще наследиш баща си начело на Вивачия. Самата тя също беше много разстроена. Непрекъснато мълчеше. Тогава на борда ѝ дойде онова момче… Уинтроу… и ние се зарадвахме. Ала дори и след пристигането му Вивачия не изглеждаше истински удовлетворена. Нещо напълно разбираемо, щом излиза, че Уинтроу е бил заведен на борда ѝ насила. Но пак не разбирам защо не си дошла при нас.

— Никога не ми е минавало през ума — призна другата. — Струваше ми се, че това е семеен проблем. Освен това… какво биха могли да сторят живите кораби?

— Този ти въпрос ни подценява почти по обиден начин, мила. Много неща бихме сторили, включително крайната заплаха вкупом да откажем да плаваме, докато Вивачия не бъде придружена от близък, който истински желае това.

Алтея мълчеше смаяно.

— И наистина бихте сторили това за нас? — успя да попита тя.

— В името на всички ни, мила. Ти може би си прекалено млада, за да си спомняш живия кораб на име Парагон. Той също бе малтретиран по подобен начин и в крайна сметка полудя. — Офелия затвори очи и поклати глава. — Тогава ние не сторихме нищо. И заради липсата на намеса от наша страна, той пострада непоправимо. Днес никой жив кораб не прекосява крайбрежните води на Бингтаун, без да го види: прикован към сушата, изоставен на лудостта си… Корабите разговарят помежду си, Алтея. Да, ние клюкарстваме не по-зле от моряците, а е всеизвестно, че моряците са ненадминати клюкари. До тази спогодба ние достигнахме отдавна. И ако предупреждението ни не беше подействало, наистина щяхме да откажем да плаваме. Ние не сме чак толкова многобройни, та да си позволим да загърбваме страданията на своите сестри и братя.

— Не знаех — тихо каза Алтея.

— Може би аз се разговорих прекалено. Ти разбираш, че ако за този ни пакт се разчуе, съществува вероятност той да бъде разтълкуван погрешно. В същината си ние не сме непокорни, нито бихме прибягнали до подобна постъпка без нужда. Но и не бихме допуснали един от нас да страда.

Провлаченият изговор бе изчезнал от гласа ѝ; сега Алтея разговаряше с бингтаунски матриарх.

— Вече прекалено късно ли е да моля за помощ?

— Все още се намираме далеч от дома. Но аз ще говоря с всички живи кораби, с които се разминем. Ти не се опитвай да се намесваш. Не можем да сторим много, преди самата Вивачия също да се върне. Много се надявам да бъда там, когато това стане. За нищо на света не бих пропуснала това зрелище. Когато тя се върне, ние ще я попитаме за случилото се. Ако тя споделя твоето страдание, за което съм сигурна, тогава ще пристъпим към действие. В бингтаунското пристанище винаги има няколко живи кораба. Ние ще говорим със семействата си, а завръщащите се кораби също ще убедят своите близки. Ние ще накараме родовете си да окажат натиск върху твоето семейство. Крайната заплаха, разбира се, ще бъде отказът ни да плаваме. Надявам се, че няма да се стигне до това. Но ако се наложи, ще го сторим.

Алтея мълчеше.

— Над какво размишляваш? — попита я Офелия.

— Че изгубих почти година далеч от кораба си. За това време научих много неща и станах по-опитен моряк. Ала завинаги съм изгубила онези първи месеци от нейния живот. Ти беше права, Офелия. Аз съм безсърдечна. А може би съм просто глупава и страхлива. Не проумявам как съм могла да я оставя сама да се оправя с Кайл.

— Всички ние допускаме грешки, мила — меко я увери Офелия. — Иска ми се всички те да можеха да се оправят лесно като тази. Бъди уверена, че ние ще ти върнем кораба.

— Не зная как да ти благодаря.

Струваше ѝ се, че някакъв обръч е освободил гръдта ѝ — или че някакво бреме се е свлякло от раменете ѝ. До този момент Алтея не се бе замисляла, че е възможно живите кораби да изпитват подобна свързаност. Тя бе познавала единствено собствената си връзка с Вивачия. Не ѝ бе хрумвало, че самите кораби се сприятеляват едни с други. И че двете с Вивачия ще разполагат със съюзници в тяхно лице.

Офелия се изкикоти по обичайния начин.

— Все още не си ми отговорила на следващия въпрос.

Алтея поклати глава и се усмихна:

— В разговора ни ти ми зададе повече от три въпроса.

— Нищо подобно! — важно отвърна фигурата. — Аз те попитах единствено за името ти. Ти сама си каза останалото; момиче.

— Може би… Не, почакай. Ти ме попита защо не съм се обърнала към вас за помощ.

— Това не беше въпрос, а възклицание. Но дори и да го сметнем за питане, пак ми остава още един въпрос.

Девойката имаше основание да се чувства щедра.

— Задавай го тогава.

Офелия се усмихна, а очите ѝ пламнаха пакостливо. За секунда тя прехапа връхчето на езика си.

— Кой е тъмноокият мъж, който се явява в… интересните ти сънища?

Глава тридесет и втора

Буря

— Да опитаме така — предложи Уинтроу. Той отмести оковата колкото се може по-нагоре по пищяла, откъсна ивица от кърпата и внимателно я намота около разранения глезен на девойката, преди отново да отпусне оковата. — По-добре ли е?

Тя не отговори. В мига, в който юношата отдръпна ръка, робинята отново започна да трие крака си във веригата.

— Не, недей — тихо каза Уинтроу и докосна глезена ѝ. Девойката спря, но не каза нищо и не го погледна. Тя никога не му обръщаше внимание. След около още ден тя щеше да осакатее необратимо. А Уинтроу не разполагаше с никакви билки или масла, с които да я облекчи. Дори не разполагаше с истински превръзки. Можеше да разчита единствено на морска вода и на парцали.

Девойката непрекъснато протриваше сухожилията си. Тя изглеждаше неспособна да спре.

— Остави — мрачно го посъветва глас. — Тя е луда и не знае какво прави. И ще умре много преди да сме достигнали Калсид. С твоите грижи тя само ще страда по-дълго. Не ѝ пречи, това е единственият ѝ начин да намери спасение.

Уинтроу повдигна свещта и се огледа, но не можа да определи източника на гласа. В тази част на трюма той дори не можеше да крачи изправен. Намиращите се тук роби бяха почти неподвижни. А поклащането на Вивачия непрекъснато ги разместваше и караше кожата им да се трие в дъските.

Пленниците присвиваха очи срещу отблясъка на свещта, който им се струваше изгарящ. Уинтроу продължи по пътечката, като се стараеше да отбягва най-зацапаните участъци. Повечето от окованите не обръщаха внимание на присъствието им: те използваха цялата си сила, за да издържат. Но Уинтроу улови погледа на един роб, приклекнал сред оковите си.

— Мога ли да ти помогна? — попита го юношата.

— У теб ли са ключовете? — саркастично подметна един от близките клетници. А друг рязко се осведоми:

— Как така ти имаш право да се разхождаш насам-натам?

— За да мога да ви държа живи — отвърна Уинтроу. Страхливец. Той се боеше, че ако робите разберат, че той е син на капитана, ще се опитат да го убият. — Имам кофа с морска вода и кърпа, ако искаш да се измиеш.

— Дай парцала — грубо каза първият роб. Момчето потопи парчето плат и му го подаде. То очакваше, че окованият ще обърше лице и ръцете си. Мнозина от робите извличаха сила от това по-скоро символично умиване.

Но вместо това робът се извърна доколкото можеше, за да притисне влажната кърпа до рамото на съседа си.

— Вземи, примамко — шеговито каза той и внимателно попи подутото рамо на другия, който не отговори. — Онази вечер го ухапа плъх. Аз успях да го уловя и двамата си го поделихме. Но заради ухапването той не се чувства добре. — Очите му за момент уловиха погледа на Уинтроу. — Можеш ли да го изведеш? Щом ще умира във вериги, поне да умре на светло и на свеж въздух, на палубата.

— Точно сега е нощ — изтърси Уинтроу.

— Пак ще има чист въздух — отвърна след миг робът.

— Ще попитам — смутено каза Уинтроу, макар да се съмняваше, че наистина ще го стори. Моряците бяха започнали да странят от него. Той се хранеше и спеше отделно. Някои от тях го наблюдаваха със смесица от съжаление и отврата към сегашната му същина. Новите моряци, наети в Джамаилия, се отнасяха към него като към обикновен роб. Ако той се доближеше до тях, те ругаеха смрадта му и с обиди (а понякога и с ритници) го прогонваха. Не, колкото по-малко от вниманието на екипажа привличаше, толкова по-лесен бе животът му. Палубата се бе превърнала във външния свят. Тук, в трюма, беше неговият нов свят. Място на задушаващи миризми, на ръждавеещи от мръсотия вериги и тлеещи клетници. При изкачването си на палубата Уинтроу наистина попадаше в отделен мир, където хората се движеха свободно, крещяха и понякога се смееха, а стихиите можеха свободно да докосват лицата им. Всичко това удивляваше юношата. Него никой не принуждаваше да стои под палубата; той лесно можеше да се върне в рутината на корабната работа. Ала той не го стори. Веднъж докоснал се до този отвъден, този подземен свят, юношата не можеше да го забрави. Затова при всеки залез той пълнеше кофата си, събираше парцали и слизаше при робите, за да ги облекчи поне малко със солената си вода. Водата за пиене би била далеч по-приветствана, ала запасите от нея се пазеха зорко. Пък и солената вода бе по-добре от нищо. С нея Уинтроу промиваше рани, които самите клетници не можеха да достигнат. Те бяха прекалено много, за да може той ежедневно да се грижи за всички. Но правеше всичко по силите си, а сутрин се оттегляше изморен, за да спи през деня.

Юношата докосна крака на притихналия. Кожата му бе гореща. Смъртта скоро щеше да го освободи.

— Би ли го навлажнил отново? — помоли робът.

Нещо в акцента му се стори познато на Уинтроу. Той се замисли над това, докато напояваше кърпата с остатъка от морската вода. Вече нямаше смисъл да се преструва, че кърпата и водата са чисти. Но те поне предоставяха влага.

Робът я взе и обърса лицето на спътника си. Сетне сгъна парчето плат и навлажни собствения си лик.

— Благодаря ти — рече той и подаде парцала обратно.

Уинтроу го взе, потръпващ заради достигналата го догадка:

— Ти си живял в Същин, нали? Край Келпитонския манастир?

В отговор мъжът се усмихна чудато, едновременно наранен и зарадван от думите.

— Да — тихо каза той. — Така е. — И с още по-тих глас се поправи: — Така беше. Преди да бъда изпратен в столицата.

— Аз също бях там! — Уинтроу шепнеше думите, макар те да притежаваха настойчивостта на възклик. — Живеех в манастира, щях да бъда жрец. Понякога работех в овощните градини.

Той навлажни парцала и го подаде отново.

— Да, овощните градини — замислено каза робът и попи ръцете на другаря си. — През пролетта, когато дърветата цъфнеха, те приличаха на фонтани от цвят. Бели и розови. И благославяха с уханието си.

— Там жужаха пчели, но изглеждаше, че самите дръвчета трептят. А по-късно, когато цветчетата се отронеха, те покриваха с пъстротата си градините…

— А самите дървета започваха да зеленеят сред първите листа — прошепна робът. — Са да ме пази — неочаквано простена той. — Да не би ти да си демон, дошъл да ме измъчва, или пък пратеник?

— Нито едно от двете — каза Уинтроу и се почувства засрамен. — Аз съм обикновено момче с кофа морска вода.

— И не си жрец на Са?

— Вече не съм.

— Пътят към жречеството понякога е дълъг, ала поелият по него никога не го напуска.

Гласът на роба бе придобил наставнически ритъм. Уинтроу разбра, че това е цитат от светите писания.

— Но аз силом бях отделен от моя път.

— Никой не може да бъде отделен от пътя си. Всички животи отвеждат към Са. Всички сме призовани към свещеничеството Му.

Едва няколко секунди по-късно Уинтроу осъзна, че е обгърнат от мрак. Свещта бе угаснала, но той не бе обърнал внимание, зает да обмисля думите на роба. Всички хора били призовани към свещеничество? Дори Торг? Дори Кайл Хейвън? Не всички се отзоваваха на този призив.

Събеседникът му бе проследил лъкатушенията на мисълта му, защото заговори в мига, в който Уинтроу достигна до горното заключение:

— Върви, жрецо. Помагай на страдащите доколкото можеш, моли се за нас. А когато получиш шанса да сториш нещо повече, Са ще ти даде храброст.

Влажната кърпа отново се озова в ръката на Уинтроу.

— Ти също си бил жрец — тихо каза момчето.

— И все още съм. Аз съм един от онези жреци, които не се поддават на лъжливите учения. Никой не се ражда роб. Са никога не би допуснал това. — Той помълча за момент. — Вярваш ли в това?

— Разбира се.

— Те ни носят храна и вода само веднъж дневно. Раздаващите дажбите и ти сте единствените, които се доближават до нас. Ако разполагах с нещо метално, бих могъл да престържа веригите. Трябва да бъде инструмент, чиято липса няма да се забележи. Нещо метално, което ти би могъл да вземеш незабелязано — със заговорнически шепот обясни мъжът.

— Дори и да успееш да се измъкнеш, какво би могъл да сториш сам срещу целия екипаж?

— Ако успея да разкъсам дългата верига, мнозина от нас ще бъдат свободни.

— И какво ще правите тогава? — уплашено попита Уинтроу.

— Не зная. Ще се доверя на Са. Той те доведе при мен, нали?

Усетил колебанието на момчето, окованият додаде:

— Не се тревожи за това. Не готви планове. Са ще постави възможност на пътя ти; тогава ти ще я разпознаеш и ще се възползваш от нея. От теб ще искам единствено да помолиш Кело да умре на палубата. Стига да се осмеляваш.

— Осмелявам се — отвърна Уинтроу. Той все още бе обгърнат от мрак, но му се струваше, че в него самия отново припламва блясък. Той щеше да се осмели и щеше да поиска това. Какво можеха да му сторят? Нищо по-лошо от онова, което му бяха причинили до този момент.

Той разбра, че е усетил завръщането на смелостта си.

Опипом Уинтроу повдигна кофата.

— Трябва да вървя — рече той. — Но ще се върна.

— Зная, че ще се върнеш — тихо каза събеседникът му.

— Искала си да ме видиш?

— Нещо не е наред. Наистина не е наред.

— Какво? — уморено попита Гантри. — Пак ли заради змиите? Са ми е свидетел, че се опитах да ги прогоня, Вивачия. Само че е безсмислено да ги замерям с камъни сутрин, щом привечер изхвърлям трупове зад борда. Не мога да ги прогоня. Ще трябва да престанеш да им обръщаш внимание.

— Те ми шептят — притеснено сподели фигурата.

— Змиите разговарят с теб?

— Не всичките. Но бялата го прави. — Тя го погледна с измъчени очи. — Без слово, без звук. Нашепва ми и ме подтиква към… немислими неща.

Гантри с мъка сдържа веселието си. Немислими неща, изречени без думи. Всъщност, настоящата ситуация определено не беше забавна. А на моменти му се струваше, че нищо в живота му не е било забавно.

— Не мога да направя нищо — каза той. — Опитвах…

— Зная. Ще трябва да се оправя сама. Така и ще направя. Но не заради тях те повиках. Тази нощ ме тревожи нещо друго.

— Какво? — търпеливо попита помощникът. Той бе почти сигурен, че тя е полудяла. Което отчасти беше и по негова вина. Имаше моменти, в които му се искаше да престане да обръща внимание на думите ѝ: както би престанал да мисли за вайканията на робите. Но през останалото време смяташе, че е длъжен да изслушва брътвежите и безпочвените ѝ опасения. Защото онова, което той за удобство наричаше лудост, в действителност представляваше нейната неспособност да загърби концентрираното страдание, оковано под палубите ѝ. Страдание, в чието натоварване Гантри също бе участвал. Той бе наблюдавал монтирането на веригите, бе ръководил настаняването на живия товар, със собствените си ръце беше оковавал мъже и жени. Дори и сега той можеше да усети вонята на техния плен и приглушените им викове, долитащи изпод дъските, на които бе стъпил.

Може би самият Гантри беше побърканият: защото на колана му се поклащаше ключ, който помощникът продължаваше да не използва.

— Не зная какво е. Но става дума за нещо опасно.

Тя звучеше като трескаво дете, изпълващо мрака със страховити създания. Думите ѝ съдържаха неизречена молба за спасение.

— Сигурно е заради бурята. Всички я усещаме, морето започва да се вълнува. Ала тя не бива да те тревожи, ти си прекрасен съд. Лошото време не би те притеснило — окуражи я той.

— Не е заради бурята. Бих я приветствала, за да отмие вонята. Не от нея се боя.

— Тогава не мога да ти помогна. — Той се поколеба и зададе обичайния въпрос. — Искаш ли да ти доведа Уинтроу?

— Не, не го безпокой. Нека остане там, където е — каза Вивачия. С глас, който предпочиташе подминаването на тази тема.

— Добре тогава. Ако има нещо, с което бих могъл да ти помогна, веднага кажи. — И той понечи да ѝ обърне гръб.

— Гантри! Гантри, почакай.

Помощникът отново я погледна.

— Казах ти да си потърсиш друг кораб. Не си забравил, нали? Не си забравил, че ти казах да си вървиш.

— Спомням си — неохотно отвърна морякът. — Да, спомням си.

Той отново се извърна да си върви, при което се сепна от изникналия пред него силует. Гантри едва не извика. Чак в следващия миг той разпозна Уинтроу, защото парцалите на момчето се сливаха с тъмнината.

Самото момче бе пребледняло, което още повече подсилваше призрачното впечатление. Миризмата на робските помещения бе полепнала по него и заместникът неволно отстъпи. Той не обичаше да вижда Уинтроу, още по-малко нощем. Не обичаше, защото момчето се беше превърнало в жив символ на нещата, които Гантри бе избрал да подминава.

— Какво искаш? — троснато попита помощник-капитанът, стараещ се да прикрие уплаха си зад строгост.

— Един от робите умира. Бих искал да го доведа на палубата — просто отвърна юношата.

— И каква е ползата да го водиш тук, щом той така или иначе ще умре? — Струваше му се, че от суровостта има полза, затуй Гантри я задържа.

— А какво лошо има в това да го доведа? — тихо попита Уинтроу. — Вие така или иначе ще изнесете тялото му на палубата, за да го изхвърлите зад борда. Защо да не го изведем още жив, за да може да умре сред прохлада?

— Прохлада? Ти да не би да си хремав? Целият кораб се е вмирисал.

— За тебе може би е така. Ала за него въздухът на палубата би бил свеж.

— Не мога просто да извлека един роб и да го оставя на палубата. Няма на кого да възложа да го наблюдава.

— Аз ще остана с него — предложи Уинтроу. — Той не заплашва никого. Температурата му е толкова висока, че той просто ще лежи неподвижно, преди да умре.

— Треска? — остро попита Гантри. — Значи става дума за едно от задрасканите лица?

— Не, той е в предната част.

— Как се е разболял от треска? До този момент само сред задрасканите имаше треска.

Гневността в думите му обвиняваше Уинтроу.

— Другарят му смята, че е било заради ухапване от плъх. — Уинтроу се поколеба. — Би било добре да го отделим от останалите, за всеки случай.

Гантри изсумтя.

— Ти се опитваш да се възползваш от страховете ми.

Уинтроу го погледна в очите и попита открито:

— Можеш ли да ми посочиш една истинска причина да не изнесем клетника, та поне последните си моменти да изживее по-спокойно?

— Нямам излишни хора. Точно сега се задава буря. Искам всички дежурни да бъдат готови. А и скоро ще навлезем в един труден участък от този канал.

— Ако ми дадеш ключа, сам ще го изведа.

— Сам няма да можеш да извлечеш зрял човек.

— Ще накарам някой роб да ми помогне.

— Уинтроу… — нетърпеливо поде Гантри.

— Моля те — тихо се намеси Вивачия. — Моля те. Нека да го доведат.

Гантри сам не можеше да посочи причината за отказа си. Тази нищожна милост напълно се намираше по силите му, а въпреки това той се противеше. Защо?

Защото, ако подобно милосърдие към един умиращ бе правилната постъпка, то…

Той побърза да прогони началото на смущаващата верига размисли. Той беше първи помощник на този кораб, от него се искаше да следва насоките на капитана. Не на него се падаше да определя кое е правилно.

А дори и да обявеше гласно несъгласието си със случващото се на борда, каква тежест имаше мнението на едничък човек?

— Ти каза да се обърна към теб, ако се сетя за нещо, с което би могъл да ми помогнеш — напомни му Вивачия.

Гантри повдигна очи към заоблачаващото се небе. Ако Вивачия започнеше да се противи, тя щеше да удвои работата им по време на бурята. Точно сега той не искаше да си навлича гнева ѝ.

— Ако морето продължи да се вълнува, скоро вълните ще започнат да заливат палубата.

— Не мисля, че за него би имало значение — каза Уинтроу.

Помощникът изруга.

— Сар! Не мога да ти дам ключовете, нито да допусна да изведеш здрав роб. Да вървим. Щом корабът иска това от мен, ще го направя лично. По-бързо да приключваме. — И Гантри повиши глас. — Комфри! Смени ме за момент, аз слизам долу. Знаеш как да ме повикаш, ако се наложи!

— Слушам, сър!

— Хайде, води — сприхаво подкани Гантри. — Ако в предната част е избухнала треска, най-добре да огледам лично.

Уинтроу вървеше мълчаливо. Веднъж предал молбата си, той не виждаше смисъл в допълнителни разговори; освен това той остро усещаше различията, установили се между двамата. Съществуваше огромна пропаст между доверения Гантри, дясна ръка на капитана, и роба Уинтроу, негов изпаднал в немилост син. На крачещия сред робите юноша се струваше, че води подире си непознат.

Гантри му бе връчил фенер. Тази светлина разкриваше далеч повече детайли от свещите, с които Уинтроу бе привикнал. Отблясъкът на лампата разширяваше видимата мизерия, изтъкваше по-ясно степента на смрад и деградация. Ясната гледка сякаш усилваше остротата на самата миризма.

Привикналият Уинтроу вдишваше през устата и плитко. Зад него Гантри се закашляше често, а веднъж дори и се задави. Юношата не се извърна към него.

Очевидно беше, че помощник-капитанът не е слизал тук в последно време. Не му и беше нужно: той си имаше подчинени, на които да възложи това. А самият Кайл Хейвън надали бе стъпвал в трюма от Джамаилия насам.

В близост до умиращия двамата трябваше да се наведат. Тук робите бяха струпани тъй близо, че човек нямаше как да не ги настъпи. Те трепваха неспокойно в светлината на фенера и тихо си мърмореха.

— Ето го — ненужно оповести Уинтроу, когато двамата достигнаха умиращия. А на окования в съседство жрец обясни: — Това е помощник-капитан Гантри. Той ми позволи да отведа другаря ти на палубата.

Окованият свещеник се раздвижи и примижа.

— Нека благословията на Са те закриля — поздрави той. — Аз съм Са’Адар.

Гантри не отвърна по никакъв начин на представилия се жрец. Той изглеждаше смутен от мисълта, че бива запознаван с роб.

— Треска — обяви заместникът, след като коленичи да докосне умиращия. — Да го изведем, преди да се е разпространила.

Гантри се приведе над една от масивните скоби, прикрепени към Вивачия. Тук бе прокарана главната верига. Влагата на морския въздух и робската мръсотия не се бяха отразили благоприятно на ключалката — морякът дълго се бори с нея, преди ключът да се превърти.

— Отдели го от останалите — нареди той на Уинтроу. — После ги вържи обратно, за да можем да го отнесем на палубата. И по-бързо. Не ми харесва как Вивачия се носи по вълните.

Уинтроу веднага разбра, че Гантри не иска да докосва замърсената верига, минаваща край глезените на навързаните по дължината ѝ. Самият юноша вече не се притесняваше от засъхнали екскременти и кръв: той запълзя сред редицата роби, достигна умиращия и го освободи.

— Почакай за момент — помоли свещеникът и се приведе, за да докосне челото на другаря си. — Бъди благословен от Са, ти, който послужи за инструмент на неговия промисъл.

И с мълниеносно движение Са’Адар сграбчи фенера. Прицелът му бе подхранен от ожесточеност, безгрешен. Уинтроу ясно видя ужаса в очите на Гантри — миг преди тежката метална лампа да се стовари върху слепоочието му. Стъклото се пръсна, а помощникът се свлече на земята. Фенерът издрънча край него и се затъркаля, леейки светилно олио подире си. Пламъкът не беше угаснал.

— Вземи фенера! — извика свещеникът към Уинтроу и изтръгна веригата от ръцете му. — Бързо, преди да е избухнал пожар.

Предотвратяването на пожара действително бе най-наложителното нещо. Но навсякъде около Уинтроу робите бяха започнали да се оживяват. Сред дрънчене веригата биваше освобождавана от нови и нови роби.

Той настигна фенера, изправи го и го повдигна далеч от опасния разлив. Едно от парчетата стъкло поряза крака му и го накара да изохка болезнено — възклицание, преминало в ужас при вида на един от освободените роби, започнал да удушава зашеметения Гантри.

— Не! — изкрещя той, ала робът вече стоварваше главата на първия помощник в скобата. Начинът, по който черепът на Гантри отскочи, показа на Уинтроу, че викът му е закъснял. Заместникът на капитана бе мъртъв.

А наоколо нови и нови пленници се изправяха на крака.

— Браво, момче — обърна се един от робите към втрещения Уинтроу и се зае да сваля ключа от колана на пресния труп. Всичко това се случваше толкова бързо; Уинтроу бе част от него, но не можеше да определи начина, по който се вписваше. Той не искаше да носи отговорност за смъртта на Гантри.

— Той не беше лош човек! — неочаквано извика Уинтроу. — Не трябваше да го убивате.

— Мълчи! — каза Са’Адар. — Ще привлечеш внимание преждевременно. — Той хвърли бърз поглед към тялото на Гантри. — Не може да е бил добър човек, щом е търпял случващото се на борда на този кораб. За отстраняването на жестокостта е нужно да се прибягва до жестокост — тихо додаде той.

Това не беше част от ученията на Са, които бяха известни на Уинтроу.

— Мисли — подкани го свещеникът. — Ти щеше ли да пристегнеш отново веригите ни? Ти, който сам носиш татуировка върху лика си?

За облекчение на Уинтроу тези питания се оказаха реторични — защото той не намираше отговор. Ако с пристягането на веригите щеше да спаси живота на Гантри, щеше ли да го стори? Ако с тази постъпка би обрекъл на робство всички тези хора, щеше ли да го стори? На тези питания той не можеше да си отговори. Загледан в застиналото лице на помощника, той реши, че и самият Гантри не би могъл.

Жрецът бе започнал да обхожда останалите вериги, за да ги отключва. Вълнението на освободените роби се сливаше с нарастващия устрем на бурята.

— Претърси джобовете на негодника, той може да носи ключа и за тези окови — дрезгаво прошепна някой, ала Уинтроу не помръдна. Той не можеше да помръдне. И смаяно наблюдаваше как двама роби сами се заеха да претърсват помощник-капитана. Друг ключ не бе намерен, ала ножът му и останалите дребни принадлежности бързо преминаха у живи собственици. Трети роб заплю трупа. А Уинтроу продължаваше да стои с фенер в ръка.

Свещеникът бе започнал да дава тихи наставления на хората около себе си.

— Все още се намираме далеч от свободата, ала ще успеем да си я отвоюваме, стига да постъпваме мъдро. Нека не вдигаме шум. Трябва да освободим колкото се може повече от другарите си, преди онези на палубата да се усетят. По численост ние ги превъзхождаме, само че веригите и слабостта ни ще ни пречат. Бурята обаче може да ни помогне. Има вероятност тя да ги задържи достатъчно заети, за да не забележат, преди да е станало твърде късно. — Той погледна към Уинтроу и му се усмихна. — Ела, момче, и донеси фенера. Все още не сме приключили с делото, възложено ни от Са.

Към останалите съзаклятници той рече:

— Ще трябва да ви оставим на тъмно, докато освободим останалите. Бъдете търпеливи, храбри и се молете. И помнете, че ако се раздвижите прекалено рано, обричате всички ни. И всичките усилия на този млад храбрец ще са отишли напразно. Да вървим, момче. Трябва да освободим всички останали, за да изненадаме екипажа. Това е единственият ни шанс.

Уинтроу тръгна напред. А по дъските над главата му вече се стоварваха първите капки на пороя. Отдавна назрявалите бури се разгръщаха.

— Бурята въобще не ме интересува. Искам кораба.

— Тъй вярно, сър. — По поетия дъх на Соркор личеше, че заместникът възнамерява да каже и още нещо, ала той премълча.

— Тръгваме след него — продължи Кенит. Той стоеше на средната палуба, загледан във водата, вкопчен за парапета с две ръце, като някакъв си сухоземен плужек. Далеч пред тях сребристият корпус на живия кораб разсичаше вълните. И ги подканяше подире си. — Имам добро предчувствие. Смятам, че този ще падне в ръцете ни.

Носът на Мариета се вряза в поредната вълна; пръските заляха палубата. Допирът на ледената вода бе приятен за трескавото тяло, ала заплаши да наруши равновесието му. Въпреки това Кенит успя да се задържи и да не изгуби стабилността на единствения си крак. При напускането на вълната корабът полетя надолу, пораждайки ново предизвикателство за осакателия си капитан. Патерицата му изтрополи върху дъските и се плъзна далеч, изтласкана от облизващите борда вълни. Самият капитан с мъка се задържа изправен, и то само като се вкопчи до болка в перилата.

— Соркор, овладей кораба! — ревна той, за да прикрие срама си.

Кенит се съмняваше, че заместникът му го е чул. Соркор отдавна се бе отдалечил, крещейки нареждания.

— Нека да те отведа до каютата ти — изрече зад гърба му курвата. Капитанът бе възнамерявал да ѝ нареди именно това. Но сега вече не можеше да го стори, защото щеше да изглежда, че се съгласява с препоръката ѝ. Сега трябваше да чака причина, която да наложи завръщането му. Проклета пачавра! Здравият му крак започваше да се изморява, а раненият висеше безполезно, наливащ се с болка.

— Върви да ми донесеш патерицата — нареди той. Беше му приятно да гледа как тя се втурва по мократа палуба. И в същото време не можа да не забележи привикването ѝ. В движенията ѝ не се забелязваше никаква сухоземна тромавост. При подобна проява от страна на един мъж Кенит би отбелязал, че от него би излязъл добър моряк.

С типичната за морското време рязкост дъждът ги връхлетя.

От небето се изливаха струи, припрени в настървението си да се слеят с морето, а вятърът непрекъснато менеше посоката си. Все пак не можеше да му се отрече и едно постоянство: той непрекъснато се усилваше. Сред рева на бурята крясъците на Соркор долитаха откъслечно.

Тази внезапна буря се превръщаше в непредвидено обстоятелство за плана им. В Буксира винаги имаше течение, което в определени моменти от прилива ставаше мъчително, ала сега вятърът присъединяваше напора си към неговия устрем. Живият кораб се стрелна пред тях. Кенит очакваше, че екипажът на този съд ще започне да свива платната: Соркор вече бе разпратил пиратите по мачтите. Сами по себе си водите бяха достатъчно ожесточени; не биваше и вятърът да получава възможност да ги тласне към загуба на контрол.

Кривият остров вече се виждаше пред тях. Несъмнено живият кораб щеше да го заобиколи откъм източната страна — през безопасния проток. А Мариета щеше да завие на запад, където бързината на течението щеше да ѝ позволи да изникне от другата страна първа. Това прекосяване щеше да бъде трудно. И — Кенит нямаше намерение да лъже себе си — успехът далеч не беше гарантиран. Но пък той не смяташе, че тъй или иначе му остава още много живот. И предпочиташе да умре на палубата, дори и тя да принадлежи на обикновен кораб.

Лично Соркор бе застанал на кормилото; това се отразяваше в начина, по който Мариета възторжено преодоляваше всяка предизвикала я вълна. От своя страна Кенит продължаваше да се взира сред пороя, за да открие целта им. В продължение на три поредни вълни капитанът така и не я видя. След това той зърна живия кораб почти едновременно с мига, в който дочу писъка на фигурата му.

Търговският съд понасяше бурята зле — забравените му платна го тласкаха срещу всяка вълна. Под ужасения Кенитов поглед живият кораб бе скрит от огромна водна стена, но за щастие изникна отново. По притъмнелите му палуби се стрелваха много хора, но никой от тях не правеше опит да стори нещо срещу бурята.

Капитанът простена. Той се намираше толкова близо до пленяването на мечтания жив кораб, само за да види как съдът ще потъне заради некадърността на екипажа си.

— Соркор! — изрева Кенит, отказал се от причакването отвъд острова. Съмняваше се, че моряците от другия кораб изобщо ще успеят да го заобиколят. — Соркор! Настигни кораба и приготви най-добрите ни хора за абордаж.

Бурята отнесе думите му настрани. Капитанът започна да си проправя път към кърмата, сграбчен за перилото. Всеки подскок пораждаше впечатлението, че чуканът му се потапя във врящо олио. Вече започваха да го обливат и студени тръпки. И вълните бяха започнали да се издигат. Солената вода не спираше да го заплашва. Само въпрос на време беше да се случи неизбежното: един от приливите блъсна здравия му крак. Кенит отчаяно остана вкопчен, изчакващ вълната да се изцеди… В следващия момент Ета вече го издърпваше към безопасност, макар и със сграбчване, което не обръщаше внимание на ранения му крак. Сетне тя преметна едната му ръка през раменете си и го повлече.

— Нека да те заведа вътре! — умоляваше тя.

— Не. Помогни ми да достигна кормилото. Искам Соркор лично да поведе абордажа.

— Не можеш да завземеш кораба в такова време.

— Заведи ме до кърмата.

— Кенит, ти изобщо не трябва да стоиш на палубата. Отново имаш треска. Моля те…

Гневът му избликна веднага.

— Нима вече си ме отписала изцяло? Живият кораб се намира под носа ми, само въпрос на време да бъде заловен, а ти очакваш от мен да лежа в каютата си като някой инвалид? Проклета кокошка! Или ми помогни да ида до кормилото, или се пръждосвай.

Дори и с нейна помощ остатъкът от пътя до щурвала представляваше кошмар. По стълбицата Ета го извлече като чувал с картофи. Силата ѝ бе подхранена от гняв; когато чуканът се удари в едно от стъпалата (и Кенит едва не припадна от болка), тя не се извини. Към края на това пътуване жената го влачеше подире си като чаршаф, привързан около раменете ѝ. На кормилото невярващият Соркор прекара длан през лицето си и се вторачи в своя капитан.

— Аз ще поема кормилото. Живият кораб няма да успее да прекоси протока. Ще го нападнем преди острова. Нека хората ти бъдат готови да поемат контрол веднага след завземането му.

Далеч пред тях живият кораб се поклащаше сред вълните, произволно. Пореден трепет на вятъра донесе до тях отчаяните писъци на фигурата му.

Корабът се насочваше към западната част на канала.

Соркор поклати глава и каза:

— При тези условия няма как да го настигнем. — Той трябваше да крещи, за да надвика бурята. — Дори и да имахме излишен екипаж, пак не бихме могли да го превземем в тази буря. Откажете се, сър. Ще има и други живи кораби. Оставете този да посрещне ориста си.

— Аз съм неговата орис! — изрева Кенит в отговор. Предишният му гняв допълнително се разпалваше: целият свят и всички в него се противяха на волята му. — Аз ще поема кормилото. Познавам този проток, прекосявал съм го преди. Ти се погрижи да вдигнем още платна, за да се изравним с кораба. Когато го настигнем, ще се опитам да го тласна към плитчините. Не успея ли, ще се откажа.

До тях отново достигна женският писък, проточен и покъртителен в безнадеждността си.

— Дано някой я спаси — потръпна Ета и погледна към двамата. Дъждът бе прилепил косата към темето ѝ и захвърляше струите си към лицето ѝ като сълзи. — Аз съм достатъчно силна, за да поема кормилото. Ако Кенит стои до мен и ме напътства, двамата ще успеем да преведем Мариета.

— Разбрано — отвърна Соркор с готовност, накарала Кенит да проумее, че това е била същинската причина за колебанията на заместника. Помощник-капитанът не смяташе, че предводителят би могъл да се задържи сам край руля.

Кенит неохотно трябваше да признае, че тези притеснения най-вероятно са основателни.

— Именно — рече капитанът, преструвайки се, че това е било намерението му още от самото начало. Соркор се отдръпна. С известна неловкост Ета стисна кормилото. Кенит застана до нея, отпусна една ръка върху щурвала, за да ѝ помага, а с другата прегърна любовницата си през раменете. Тя бе напрегната, но и развълнувана. За момент пиратът имаше усещането, че е прегърнал самия кораб.

— Сега какво да правя? — извика тя през рамо.

— Просто задържай кормилото в това положение — обясни Кенит. — Аз ще ти кажа, когато трябва да правиш нещо.

Очите му не се отделяха от сребристия жив кораб.

Той я притискаше до себе си, а тежестта му, прилепена към гърба ѝ, представляваше не бреме, а защита срещу стихиите. Десницата му я бе обгърнала, стиснала лявото ѝ рамо. И въпреки това Ета изпитваше страх. Какво я бе накарало да обяви, че ще може да се справи с подобно нещо? Тя стискаше щурвала до болка, вцепенила ръцете си, за да противостои на внезапните движения на кораба. Навсякъде около нея имаше мрак, дъжд и дразнещ водите вятър. Недалеч пред тях проблясваха пръски — вълните се разбиваха в скали. Жената нямаше представа какво прави; корабът можеше да се насочва право към някоя от тези скали, без изобщо тя да осъзнава.

Гласът на Кенит започна да изпълва лявото ѝ ухо. Той говореше спокойно, напук на бурята, почти шепнешком.

— Няма нищо сложно. Гледай право напред. Опитай се да почувстваш кораба чрез кормилото. Точно така. Отпусни ръце. С такова напрежение няма да успееш да реагираш навреме. Така. Усещаш ли кораба? Той ти говори, нали? Чия е, чуди се той, чия е тази лека ръка върху кормилото ми? Затова дръж стабилно, за да го успокоиш. На моменти отпускай и му позволявай да се ориентира сам.

Това беше гласът на онзи Кенит, който говореше само на нея, тих и насърчителен. Сега тя имаше възможност да сподели обичта му към кораба, насочван през бурята — и това тяхно сливане на волите ѝ предоставяше нова и безпрецедентна близост до любимия. Стиснала кормилото, Ета изпитваше сила, каквато не бе познавала никога преди. Над нея долитаха виковете на Соркор — под неговите напътствия пиратите подреждаха платната в непозната за нея последователност, която Ета неочаквано се почувства решена да разбере. Тя можеше да я разбере. И щеше да го стори. Защото ръката на Кенит продължаваше да я обгръща, тежестта му продължаваше да я предпазва, а тихият му глас я наставляваше.

Ета присви очи. Студените капки се превърнаха просто в част от усещането, не нещо приятно, но не и нещо, от което трябва да се страхува. Тези струи също бяха част от живота ѝ — живот, който я отнасяше напред с бързината на течение и я превръщаше в нещо ново, достойно за уважение.

— Защо нещата не могат винаги да бъдат такива? — в един момент попита тя.

Кенит се престори на изненадан и с по-висок глас запита:

— Какво? Нима предпочиташ бурята, която заплашва да ни запрати към Прокълнатите скали, пред спокойните води?

Тя се засмя, все така обгърната от прегръдката на своя любим, бурята и онзи нов живот, в който Кенит я беше потопил.

— Ти си моята буря — каза Ета. И с по-тих глас додаде на себе си: — А аз искам да бъда носена от стихиите ти.

Глава тридесет и трета

Ден на разплата

Уинтроу бе запознат със съществуването на религии, проповядващи за места, населявани от всевластни демони, които измъчвали хората до края на вечността. Настъпилата буря определено бе превърнала кораба в подобен задгробен свят, чиито двуноги обитатели се мятаха отчаяно. Наставленията на Са не включваха вярата в такива места. Уинтроу вярваше, че хората сами си създават мъченията, без някаква намеса от страна на върховния бог, който се ограничаваше да ги наблюдава натъжено. И тази нощ той бе получил възможност да се убеди в правотата на това учение. Защото всички на борда бяха създания на Са.

Ала не виещият вятър или пронизващият дъжд проливаха кръв и отнемаха животи. Единствено човеците на борда правеха това, единствено едни на други. Това нямаше как да бъде дело на Са. Тази всеобща гибел далеч не подхождаше на божеството.

Още от мига, в който Са’Адар бе запратил фенера към Гантри, ситуацията се бе изтръгнала от ръцете на Уинтроу. Той не бе започнал това клане; той не беше виновен. Дори не помнеше да е вземал някакво решение. Помнеше единствено, че е последвал свещеника и му е помогнал да освободи останалите роби. Така бе трябвало да постъпи. А бе ли трябвало да предупреди баща си и екипажа? Не, Уинтроу нямаше да си задава този въпрос, нямаше да му позволи да съществува. Той нямаше вина за издъхващите. Никаква вина, не спираше да си повтаря той. Какво би могло да стори едно момче, за да спре този дълго клокочил в притаение поток на ненавист? Събитията го бяха понесли като отронил се лист сред буря.

Дали и Гантри би подкрепил това мислене?

Двамата със Са’Адар бяха освобождавали най-евтините роби, в най-долното ниво, когато бяха доловили крясъците. В припряността си да се присъединят към битката току-що освободените буквално бяха стъпкали Уинтроу. Са’Адар бе отнесъл фенера със себе си, оставяйки юношата сред пълен мрак. И сега момчето си проправяше път сред омерзения трюм, блъскайки се в телата на роби, които бяха прекалено слаби или прекалено уплашени, за да се присъединят към въстанието. Имаше и такива, които също крачеха насам-натам, подвикваха и се опитваха да разберат какво се случва. А Уинтроу продължаваше да се блъска из мрака, без да намира стълбицата, отвеждаща към палубата. Той познаваше всяко кътче на този кораб. Ала ето че Вивачия се бе превърнала в непрогледен лабиринт, изпълнен със смрад, смърт и ужасени люде. Над главата си юношата чуваше трополенето на стъпки, а също и крясъци. Гняв, страх и предсмъртна агония.

Към тази суматоха се присъедини нов писък, чието ехо отекна в целия съд и се превърна в източник на нов ужас сред товара.

— Вивачия — промълви Уинтроу. И повтори повика си, този път високо, с надеждата, че тя ще го чуе и ще знае, че той идва. Протегнатите му ръце най-сетне откриха стълбицата.

Почти веднага след излизането си той се натъкна на първия си труп. Майлд стоеше притиснат в един от люковете. Полумракът и дъждът криеха начина, по който младият моряк е бил убит, ала не оставяха съмнение в застиналостта му. Уинтроу коленичи край него. Наоколо долитаха звуците на битка, ала юношата не им обръщаше внимание, съсредоточен единствено в смъртта пред себе си. Гръдта на Майлд все още бе топла. Студеният дъжд и морските пръски вече бяха успели да охладят ръцете и лицето му, но тялото отдаваше топлината си по-бавно.

Край него продължаваха да умират роби и моряци. Смърт, която биваше изживявана от Вивачия. От отделилата се от него Вивачия.

Едновременно с това осъзнаване Уинтроу вече скачаше на крака и се отправяше към носа. На средната палуба лежаха останките от платнения навес, в който бяха започнали да спят някои от моряците — предпочитащи студа и дъжда пред смрадта на трюмовете. Сред тези останки сега се сражаваха хора: мястото за почивка се бе превърнало в полесражение, веригите от робските окови се бяха превърнали в оръжие.

— Спрете! — крещеше втурналият се Уинтроу. — Корабът няма да може да го понесе! Трябва да спрете!

Ала никой не му обръщаше внимание. Върху дъските на палубите лежаха тела, някои застинали, други все още потрепващи. Младият свещеник прелиташе над тях. В момента той с нищо не можеше да им помогне. Можеше да помогне единствено на кораба, започнал да го зове.

Уинтроу се препъна в нещо, което несъмнено представляваше труп. Той отново се изправи, избегна посегналия да го сграбчи моряк и продължи да напредва към предната част на кораба. Най-сетне ръцете му откриха стълбицата на носовата палуба.

— Вивачия! — извика момчето. Сред бурята гласът му звучеше нищожен. Но въпреки това тя го чу. И продължи да го зове, този път в отговор: измъчвано от кошмари дете, умоляващо за своя родител.

Заедно със стъпването му на палубата корабът се вряза в огромна вълна. Този тласък накара Уинтроу да залитне назад. В последния момент юношата успя да се вкопчи за стълбата и да прогони нахлулата в дробовете му вода. При оттеглянето на вълната той отново се стрелна напред. Този път успя да достигне носа и да се вкопчи в перилата. Тъй като вече не споделяше усещанията на фигурата, погледът беше единственото възприятие, което го свърза с очертанията ѝ.

— Вивачия!

Тя не отговори веднага. Юношата се вкопчи в перилото и отчаяно протегна мисълта си към нея. Нейното съзнание се отзова благодарно, с готовността на диреща ръка в студена нощ. Умът на Уинтроу се изпълни с изпитвания от нея ужас.

— Те убиха Комфри! Никой не стои на кормилото!

Струи солена вода заляха фигурата и момчето. Палубата от магическо дърво подскочи под краката му. Уинтроу отново трябваше да се бори, за да остане на борда. И в същото време трябваше да издържа страданието, което тя изпитваше. И по нов начин да изпита безпомощността на кораба, изпълнен със смърт и изоставен на капризите на бурята. Никой от моряците не бе останал на поста си: оцелелите от екипажа се бяха барикадирали в юта, където се отбраняваха. Останалите умираха върху палубата… На Уинтроу се струваше, че всеки угаснал живот отнема частица от Вивачия.

Едва сега той истински осмисляше мащабите на стихията, сред която плаваше, и крехкостта на кораба, поел сред нея.

— Какво да направя? — попита Уинтроу, надигащ се от поредното рухване на палубата.

— Върви на кормилото! — надвика вятъра тя. И изрева. — И им кажи да престанат да се убиват едни други, или, кълна се, всички те ще измрат!

Юношата обърна гръб на носа, напълни дробовете си и на свой ред извика към сражаващите се:

— Чухте какво каза тя! Тя ще убие всички ни, ако не престанете веднага! Нека онези от вас, които умеят, да се заемат с платната, иначе никой от нас няма да доживее утрото! А мен пуснете да ида до кормилото!

Към тях се понесе поредна вълна. Нейните води блъснаха Уинтроу в гръб и го понесоха със себе си. Той се озова обгърнат от течен напор, чийто устрем можеше да изблъска, ала не и да предостави опора. Може би вълната вече го бе изхвърлила извън борда? Нямаше как да се разбере.

Момчето отвори уста да изкрещи, но вместо това се нагълта със солена вода. В следващия миг вълната го блъсна в парапета на левия борд. Жрецът успя да се вкопчи в него и да се задържи, противно на желанията на водата. Край него прелетя роб, понесен от същата вълна. Клетникът не успя да се вкопчи по подобен начин, а само закачи стената, преди да изчезне отвъд нея.

Водата се оттече, оставила хлъзгава палуба подире си. Сражавалите се в средната част лежаха върху дъските и плюеха вода. В първия възможен момент Уинтроу се изправи и продължи към кърмата. Досущ като насекомо, озовало се в локва, помисли си той. И неговите собствени усилия отразяваха онзи инстинктивен стремеж на всички живи създания да продължат съществуването си.

Повечето от останалите на палубата не бяха моряци — това личеше по начина, по който те се бяха вкопчили във въжетата и перилата. Всяка връхлетяла вълна представляваше ужас за тях. Те явно бяха успели да намерят ключ за оковите си, защото някой от тях бяха с необременени крайници. Други все още не бяха свалили веригите си, издавайки плашеща привикналост.

От люковете плахо надничаха лица, които се обръщаха с питания и съвети към струпалите се на палубата. При появата на всяка вълна тези роби се оттегляха, без да обръщат внимание на водата, стичаща се в трюма. Поклащането на кораба разместваше трупове на моряци и роби. Уинтроу невярващо се взираше в тях. Нима те се бяха сражавали за свободата си, за да се удавят? Нима бяха убивали екипажа напразно?

До него достигна гласът на Са’Адар:

— Ето го и нашето момче. Уинтроу, ела тук! Негодниците са се затворили вътре. Има ли някакъв начин да ги накараме да излязат?

Той бе събрал група победоносни задраскани лица пред вратата на офицерските помещения. Въпреки бурята, те изглеждаха готови за още смърт.

— Всички ще се удавим, ако не достигна кормилото! — извика им Уинтроу. В следващите си думи той се постара да вложи мъжки авторитет. — Не убивайте повече, иначе морето ще избие всички ни! Позволете на оцелелите моряци да излязат и да се заемат със задълженията си. Корабът непрекъснато се пълни с вода!

Поредната вълна го накара да се вкопчи в кърмовата стълбица. Под ужасения му поглед водата ѝ се вля през отворените люкове, досущ като наливана бира. Дори пяна имаше.

— И затворете капаците! — изрева Уинтроу. — Нека онези в трюма да започнат да изпомпват водата, иначе ще се удавят първи! — Той се огледа. — Освен това трябва да свием платната, за да не ни блъска толкова бурята!

— Да се качвам там? Забрави! — гръмко възрази един от робите. — Не съм свалил оковите, за да захвърля живота си по такъв начин!

— Тогава морето само ще ти го отнеме! — изкрещя му Уинтроу. Заради напрежението гласът му бе станал по момчешки писклив.

Неколцина от робите правеха неумели опити да затворят люковете, но повечето не помръдваха. Не им се искаше да се разделят с каквато опора бяха намерили.

— Скали! — изпищя Вивачия! — Уинтроу, върви на кормилото!

— Пуснете моряците. Обещайте им пощада, ако те ви спасят! — кресна юношата към Са’Адар и бързо се закатери.

Комфри бе умрял на кормилото, поразен в гръб. Убиецът дори не си бе направил труда да отмества тялото, все още облегнато на щурвала. Единствено тази тежест бе попречила на кораба да се мята с още по-голяма произволност.

— Прости ми — промълви Уинтроу, докато отделяше отпуснатото тяло от последния му пост. Подир това той се приближи до кормилото и рязко спря въртенето му. — Кажи ми какво да правя! — изкрещя той с най-силния глас, на който бе способен. Надяваше се, че гърдите му крият достатъчна сила.

— Дясно на борд! — отвърна му викът на Вивачия. Нейният глас го намери не само с помощта на вятъра, но и завибрира през ръцете му. Той осъзна, че кормилото е изработено от магическо дърво.

Може би тази му постъпка представляваше прегрешение пред Са, ала въпреки това Уинтроу подири единението си с кораба. И изостави опасенията, че с подобна постъпка рискува да изгуби себе си.

— Спокойно — прошепна ѝ той. Връзката между двамата веднага се изостри в отговор на постъпката му. Сега Уинтроу изпитваше бурята чрез самия корпус на Вивачия. Нейното тяло се превърна в част от него.

Кормилото бе съобразено със силата на зрял мъж. Уинтроу бе наблюдавал процеса, а на няколко пъти лично бе заставал зад руля, но само в спокойно време. И винаги в присъствието на човек, готов да му се притече на помощ. Сега му се налагаше да набляга с цялата си тежест, за да го извърта. Всеки извоюван румб представляваше за него една малка победа, ала юношата подозираше, че действията му не са достатъчно бързи. Пред себе си той съзираше единствено мрак. Бурята ги обгръщаше с празнота. По нищо не личеше, че се намират сред скалист проток.

И единствено Уинтроу и корабът полагаха усилия да се спасят. Всички останали бяха прекалено заети да се избиват едни други.

— Трябва да ми помогнеш — каза той. Не беше нужно да крещи; знаеше, че тя ще почувства изреченото. — Ще трябва сама да се оглеждаш за вълни и скали и да споделяш с мен знанието си.

От кораба продължаваха да долитат крясъци. Някои от гласовете бяха приглушени — очевидно робите преговаряха с оцелелите от екипажа. По гнева в долитащите думи ставаше ясно, че скорошно разбиране надали щеше да бъде постигнато.

По тази причина Уинтроу престана да мисли за тях.

— Всичко зависи от двама ни, милейди — тихо ѝ каза той. — Само от нас. Да се постараем да останем живи. — И момчето стисна щурвала.

Може би усетеният от него прилив на сила представляваше нейния отговор, а може би бе израз на собствената му решителност. Във всеки случай Уинтроу стъпи уверено, опълчвайки се на мрачината на бурята. Вивачия мълчеше, ала думи не бяха и необходими: чрез нея той сам усещаше положението на кораба. Издутите платна затрудняваха повратливостта, ала срещу тях Уинтроу не можеше да стори нищо.

Капките дъжд запазваха честотата си, но вече не бяха толкова тежки. Първият намек на зората започваше да посивява небето. Но кормилото също се промени: то започна да реагира по-мудно.

— Течението ни понесе! — извика му Вивачия. — Пред нас има скали! Този канал ми е познат, не бива да навлизаме в него. Сама не бих могла да преодолея скалите!

До слуха му достигна дрънчене на верига и изтрополяването на тяло. Уинтроу хвърли бърз поглед към неколцината, които се приближаваха към него. Сред тях пристъпваха оковани.

Когато достигнаха Уинтроу, някой от робите блъсна вървящия най-отпред. Окованият тежко се стовари на колене.

— Той каза, че ще застане на кормилото и че ще ни преведе, ако го пощадим — прогърмя Са’Адар. С по-тих глас жрецът додаде: — Казва, че без негова помощ не бихме могли да преминем, защото само той познавал пътя през този проток.

Мъжът бавно се изправи на крака. Едва сега Уинтроу разпозна, че това е Торг, до този момент прикриван от мрака. Ризата на помощника бе разкъсана.

— Ти? — невярващо се засмя Торг. — Ти си ни причинил това? — Той поклати глава. — Не вярвам. Ти си достатъчно подъл, но не ти стиска. Може да стоиш пред кормилото и да се правиш, че корабът ти принадлежи, но не би могъл да го завземеш.

Без да се смущава от веригите и наобиколилите го сурови лица, той плю.

— На теб не ти стискаше да го вземеш дори и когато той ти беше поднесен на сребърна тепсия — избухна Торг. По начин, издаващ дълго стаяван гняв. — О, да, зная за предложенийцето на баща ти. Той искаше да те направи първи помощник, когато навършеше петнадесет. Без да му пука, че аз седем години се бъхтах за него. Не, нека дъртият Торг да върви по дяволите, нека Гантри да стане капитан, а едно бозайниче да стане негов помощник.

Той се засмя.

— Но Гантри е мъртъв. Поне така ни казаха те. Баща ти и той се е запътил натам. — Помощникът скръсти ръце. — Виждаш ли онзи остров край десния борд? Това е Кривият остров. Трябваше да го заобиколиш откъм другата страна. Сега ни очакват скали и течения. Така че ако искате на кормилото на тази кофа да застане истински мъж, съветвам ви да се отнасяте любезно към милия Торг. И да му предложите нещо повече от собствения му живот в отплата.

Помощникът бе започнал да се усмихва широко, убеден, че робите се нуждаят от него, което го поставя в позиция да отправя всякакви искания.

— И по-добре прибавете бързина към тази любезност, защото много скоро ще достигнем скалите.

Моряците сред групата — нови хора, наети от Джамаилия — страхливо поглеждаха напред.

— Какво да правим? — обърна се Са’Адар към Уинтроу. — Можем ли да му имаме доверие?

Ако не беше опасността, пропиваща момента, юношата би се изсмял. Те се обръщаха към него. Поставяха оцеляването на целия кораб върху неговите плещи.

Уинтроу погледна към просветляващото небе. Двама роби пълзяха сред платната в напразен опит да ги свият. Са да им е на помощ!

След това момчето се обърна към самодоволното лице на помощника. Дали Торг бе способен да вреже кораба в скалите, за да си отмъсти? Нима някой бе способен да стигне тъй далеч в отмъщението, че да захвърли собствения си живот?

Татуировките върху лицето на Уинтроу пламнаха.

— Не — каза момчето. — Аз не му вярвам. По-скоро бих го убил, отколкото да му отстъпя кормилото на моя кораб.

— Безполезните умират — процеди един от робите.

— Не, почакайте… — извика Уинтроу, ала вече бе прекалено късно. С небрежното движение на земеделец, размахал вила, робът повдигна едрия моряк над главата си и го хвърли през борда. И това беше краят на Торг. Помощникът бе изчезнал, без дори да има време да изкрещи. С една своя дума Уинтроу бе решил съдбата му.

Останалите моряци бяха рухнали на колене и му се молеха да ги пощади. При тази гледка Уинтроу изпита отвращение. Ала то не беше насочено към тях.

— Освободете ги и ги пратете да свиват платната — нареди той на Са’Адар. И се обърна към моряците. — Приберете колкото се може повече платна. И ми кажете, ако видите скали.

Това беше глупаво нареждане, безполезно нареждане. Двама моряци не бяха достатъчни за кораб с подобна големина.

Са’Адар се зае да им сваля оковите, а Уинтроу попита:

— Къде е баща ми? Той жив ли е?

Неразбиращите погледи на робите го накараха да си припомни, че те не знаеха. Вероятно баща му бе забранил на хората си да обсъждат случилото се със сина му.

— Къде е капитан Хейвън? — поправи се момчето.

— Долу е. Главата и ребрата му са пострадали — обади се един от моряците.

Уинтроу се поколеба, но все пак реши, че нуждите на кораба имат предимство.

— Доведете го тук — обърна се той към Са’Адар. — Внимателно. В безсъзнание той не ни е от полза.

Освен това безполезните умират, припомни си той. Заплахата на надзирателите се превръща в кредото на заплашваните. За да спаси екипажа, Уинтроу трябваше да демонстрира ползата от моряците.

— И освободете всички останали оцелели моряци. Нека те също помагат.

— Тези двамата са последните — сви рамене един от робите.

Само двама от целия екипаж. И баща му.

Юношата погледна към роба, който беше хвърлил Торг.

— Ти изхвърли моряк, който можеше да ни помогне. Сега ще заемеш мястото му. Качи се в наблюдателното гнездо на върха на мачтата. И ми съобщавай какво виждаш. — Уинтроу се огледа. Гледката на стоящите безучастно роби го разгневи. — А вие се погрижете да затворите плътно люковете. Нека онези в трюма да започнат да изпомпват. Усещам, че корабът е натежал.

С по-тих, но и по-твърд глас юношата додаде:

— Разчистете телата и отломките от палубата.

Робът отмести поглед от върха на мачтата, за да се вторачи в Уинтроу?

— Чак там? Не мога да се покатеря толкова високо.

Течението бе сграбчило кораба досущ като звяр. За момчето ставаше все по-трудно да удържа кормилото.

— Размърдай се, ако искаш да останеш жив — грубо каза той. — Сега не е време за страхове. Корабът е единственото, което има значение в този момент. Трябва да го спасим, ако искаме да спасим себе си.

— За първи път звучиш като мой син.

Лицето на Кайл Хейвън бе покрито със засъхнала кръв. Той пристъпваше предпазливо, като внимаваше да не засяга ранените си ребра. Кожата му бе пребледняла.

Капитанът погледна към сина си, стиснал щурвала, към белязаните роби, разпръскващи се да изпълнят нарежданията, към следите от бунта. И бавно поклати глава.

— Това ли бе нужно да се случи, за да си припомниш, че си мъж?

— Аз никога не съм забравял — сухо отвърна Уинтроу. — Ти просто отказваше да го разбереш, защото не се държах като теб. Не бях едър, силен и груб, а бях себе си.

— Ти никога не избра да посрещнеш предизвикателствата. Не се интересуваше от онова, което ти предлагах. — Кайл отново поклати глава. — И двамата с кораба сте глезени деца.

Уинтроу стисна кормилото.

— Сега не е моментът за това. Вивачия не може да се насочва сама. Тя ми помага, но се нуждая и от твоите очи. От твоето знание. — Той не можеше да скрие горчивината си. — Помогни ми, татко.

— Той наистина ли е твой баща? — с отвращение попита Са’Адар. — Поробил е собствения си син?

Никой не му отговори. След миг жрецът се отдръпна от тях.

— И какво ще правиш с кораба? — остро каза Кайл. — Дори и да успееш да го преведеш през протока, няма да имаш достатъчно хора. Водите отвъд са опасни дори и за опитните екипажи. — Той изсумтя. — Ще изгубиш кораба още преди да си получил възможност да го опознаеш.

— Остава ми единствено да направя всичко по силите си — тихо отвърна Уинтроу. — Не съм искал това да се случи. Но вярвам, че Са ще ми помогне.

— Са! — изфуча Кайл. Все пак додаде: — Дръж кораба в средата на канала. Не, още няколко румба надясно. Къде е Торг? Кажи му да се качи в наблюдателницата.

За момент Уинтроу се замисли, съчетаващ бащиното си мнение с онова, което усещаше с помощта на Вивачия. И каза:

— Торг е мъртъв. Робите го хвърлиха зад борда, защото го смятаха за безполезен. — С брадичка той посочи към мъжа, който се катереше по мачтата. — Той ще го замести.

Тези му думи бяха последвани от смаяно мълчание.

— И всичко това е било… — процеди баща му, снижил глас. — Сторил си всичко това, само за да вземеш кораба сега, вместо след няколко години?

Този въпрос показваше непреодолимото разстояние, зейнало между двамата.

— Нищо от случилото се няма общо с това — отвърна Уинтроу.

Глупаво обяснение. Ала и думите на цял един живот красноречие не биха могли да накарат баща му да го разбере. Корабът беше единственото, което обединяваше двамата.

— Да се съсредоточим над непосредствения момент — продължи момчето. — Прекосяването на протока е единственото нещо, за което сме единодушни.

Накрая баща му пристъпи до него и отпусна една ръка върху кормилото. Подир това той се обърна към един от моряците върху въжетата.

— Калт! Остави това и върви да се качиш в гнездото. — И Кайл погледна напред. — Започва се — предупреди той, когато корабът рязко тръгна напред.

— Вие сте ме продали — сухо каза Малта. — Продали сте ме на едно чудовище, за да изплатите кораба си. Не ви интересува, че аз ще бъда завлечена в някакво блато, за да отглеждам бебета и струпеи, докато вие богатеете от новите си договори. Не си мисли, че не ми е известно как стоят нещата. Когато някоя девойка сключи брак с мъж от Дъждовните земи, нейното семейство започва да печели отлично.

Двете жени бяха събудили Малта рано, за да я подготвят. Те се намираха в кухнята, макар че още не беше настъпило време за закуска.

— Малта, изобщо не е така — каза майка ѝ с типичния си умоляващ глас.

Поне баба ѝ не си правеше труда да се преструва: старицата приключи със суетенето си около чайника и се приведе да накладе огъня.

— Ти самата си тази, която се е продала — с измамно мек глас рече тя. — Срещу един шал, един огнен кристал и една кутийка. И не се опитвай да твърдиш, че не си знаела какво правиш. Ти знаеш много повече, отколкото показваш.

Известно време Малта мълча.

— Всички тези неща са у мен, в стаята ми — сопна се накрая тя. — Бих могла да ги върна.

Макар че никак не ѝ се искаше да се разделя с бижуто. Но пък тази раздяла определено бе за предпочитане пред брака с някакъв пъпчив Дъждовен жабок. Тя си припомни съня и потръпна. В действителност лицето зад воала щеше да крие множество циреи. Това не беше справедливо, да ѝ изпраща лъжлив сън, в който се представя като красавец, след като в действителност изглежда като жабок!

— Вече е малко късно за това — отсече майка ѝ. — Ако не ни беше излъгала, щяхме да можем да оправим положението. Не, всъщност не е така. Ти вече си била приела шал със скъпоценност и в замяна си му дала чашата, от която си пила.

Кефрия замълча за момент, за да даде възможност на гласа си да се успокои.

— Малта, никой не се опитва да те принуди да сключиш брак. Ние се съгласихме единствено младежът да има право да те посещава. Ти няма да оставаш насаме с него. Баба ти, аз, Рейч или бавачката винаги ще присъстваме. Нямаш основания да се страхуваш. — И тук тонът ѝ отново захладня. — Ала няма да допусна да се отнасяш неуважително към него. Няма да закъсняваш и да се държиш грубо с него. Ще го посрещаш с почитта, която се полага на всеки гост на нашия дом. А това означава никакви приказки за пъпки, жабоци и бебета.

Малта се надигна от масата, за да си отреже филия от вчерашния хляб.

— Хубаво, в такъв случай изобщо няма да му говоря — рече тя. Какво можеха да сторят те? Как щяха да я принудят да се държи мило с него и изобщо да разговаря? Тя нямаше намерение да се преструва, че го харесва. Много скоро той щеше да открие, че тя го намира за отвратителен, и щеше да си отиде. Интересно дали щяха да ѝ позволят да задържи шала, ако мъжът откажеше да сключи брак с нея? Настоящият момент не беше особено подходящ за подобни въпроси. Виж, кутийката с радост щеше да му върне. Тя бе придобила неприятен сив цвят, като мъртва пепел. Приятната миризма не се беше махнала, но това само по себе си не беше достатъчно основание.

— Малта, това не са хора, към които да се отнасяме с подобно лекомислие — изтъкна майка ѝ.

В последно време Кефрия изглеждаше много изнурена и изнервена. Върху лицето ѝ бяха изникнали нови бръчки, а косата ѝ определено не получаваше предишното внимание. Много скоро тя щеше да е придобила лимонената физиономия на баба ѝ.

Старицата тъкмо се мръщеше.

— Освен това въпросът не е в статуса на хората, с които си имаме работа. Има много начини за отклоняването на нежелан ухажор. Грубостта никога не е била сред тях, не и в нашето семейство.

— Кога ще се върне татко? — рязко попита Малта. — И има ли още от прасковения конфитюр?

— Не го очакваме преди края на пролетта — уморено отвърна майка ѝ. — Защо?

— Защото не мисля, че той би ме накарал да сторя подобно нещо: да се преструвам, че харесвам мъж, с когото дори не бих искала да общувам… В този дом няма ли нещо свястно за ядене?

— Намажи си порязаницата с масло. И никой не иска от теб да се преструваш, че го харесваш! — избухна баба ѝ. — Ти не си проститутка, а той не е платил да се усмихваш насреща му. Просто казвам, че очакваме от теб да се отнасяш с него учтиво. Убедена съм, че той ще бъде истински джентълмен. Каоулн даде думата си, а на нея аз имам пълно доверие.

В по-тих глас възрастната жена добави:

— Пък и съм сигурна, че момъкът бързо ще види, че не си подходяща за него.

Начинът, по който тя каза това, беше особено обиден. Сякаш Малта не би могла да бъде достойна за него, не би си заслужавала времето му.

— Ще опитам — неохотно склони девойката и тръсна филията пред себе си. Поне щеше да има какво да разказва на Дело. Приятелката ѝ никога не пропускаше да вметне за младежите, които посещаваха дома ѝ. Всички те бяха приятели на Керуин, разбира се. Но Дело ги познаваше по имена; те се шегуваха с нея и понякога ѝ носеха дребни подаръци. Веднъж, когато Малта и Дело бяха отишли на пазара за подправки, следвани от Рейч, един от приятелите на Керуин бе разпознал Дело и ѝ се беше поклонил ниско, с развявано от вятъра наметало. Младежът бе предложил да ги почерпи с ароматен чай, ала Рейч бе изтъкнала, че момичетата трябва да се прибират. Тази ѝ постъпка бе накарала Малта да изглежда като дете. Поне веднъж ѝ се искаше да разкаже на Дело, че и в нейния дом е пристигнал млад мъж, и то дошъл специално заради нея. Разбира се, тревогите си за брадавиците тя нямаше да споделя. Не, щеше да превърне ухажора в мистериозен и опасен… Девойката леко се усмихна и се загледа в празнотата. Вече си представяше изражението, което щеше да си наложи, докато разказва на приятелката си…

Майка ѝ стовари гърненце с мед на масата пред нея.

— Благодаря — разсеяно каза Малта и започна да маже филията си.

Може би Керуин щеше да започне да ревнува…

— Ще ме оставите ли жив? — тихо попита Кайл Хейвън.

Зората беше започнала да багри небето. Капитанът бе задал въпроса си с равен глас, ала в думите му се бяха прокраднали острота и страх. Уинтроу долови и умора. Дългата нощ почти бе приключила и опасният участък бе останал зад тях. Въпреки това за прекосяването му бяха отишли общите усилия на Кайл и Уинтроу, цялата бдителност на Вивачия и взирането до болка на моряка от гнездото.

Уинтроу трябваше да признае, че баща му е упорит. Макар и ранен, той бе помогнал за превеждането на кораба. А сега питаше сина си за следващата си съдба. Сигурно това бе мъчително.

— Ще сторя всичко по силите си, за да останеш жив. Това мога да ти обещая. — Уинтроу погледна към Са’Адар, който все още стоеше облегнат на кърмата. Каква ли тежест щяха да имат думите на юношата в последващите решения? — Виждам, че ти не ми вярваш. Ала твоята смърт би ме наскърбила. Аз тъжа за всички, погинали на борда.

Кайл се взираше право напред.

— Един румб надясно — каза той.

Синът му измени курса. Над тях се разнасяха виковете на покатерилите се сред платната: те спореха помежду си за нужните действия и за начина, по който те трябва да бъдат извършени. Баща му беше прав. Нямаше как да продължат да плават само с двама моряци на борда.

— Помогни ми, корабе — почти беззвучно изрече той. — Помогни ми да разбера какво да правя.

Нейният уморен отговор не излъчваше увереност, но съдържаше доверие.

— Зад нас има друг кораб, който ни настига бързо — каза Са’Адар, загледан през сивкавата пелена на дъжда. — Той плава под Гарвановия стяг! Са наистина се грижи за нас!

Жрецът не криеше радостта си. Той свали парцаливата си риза и започна да я размахва към другия съд.

— На кормилото стои някакво момче! — извика Соркор. Бурята бе утихнала, дори дъждът се успокояваше, но помощникът продължаваше да крещи. — А по палубите им има тела. Мисля, че на борда е избухнал бунт.

— Още по-добре… за нас — високо отвърна Кенит. Викът му костваше голямо усилие. Той се чувстваше толкова уморен… — Пригответе се за абордаж. Ще се прекачим веднага щом навлязат в широкото.

— Платната им са пълна каша, но момчето се справя добре. Почакайте! — невярващо възкликна Соркор. — Капитане, те ни дават знак. Искат да се изравним с тях.

— В такъв случай нека отвърнем на молбата им. Бъди готов да поведеш хората си… Не. Чакай. Аз ще ги поведа лично. Ганкис, ела да поемеш руля. Ета, къде ми е патерицата?

Истина беше — корабът го чакаше, късметът му бе проработил. Кенит бе вярвал в него, не се бе отказвал, и ето че красивият жив кораб го очакваше.

При изравняването си с другия съд пиратският капитан получи възможност да го огледа добре. Никога през живота си не беше виждал нещо по-красиво. Средната палуба бе покрита с тела и заплетено платнище, а платната бяха набрани като полата на курва, ала сребристият корпус все така проблясваше, а изящните очертания бяха наслада за окото.

Кенит залитна, навреме подхванат от Ета. Застаналият на кормилото Ганкис го погледна особено, отчасти със състрадание, отчасти със страх.

— Не зная къде е паднала. Ела, ще те заведа до перилата. — Жената изсумтя от усилие. Когато подскачащият Кенит най-сетне достигна тази опора, тя продължи тихо: — Мили, трябва да си починеш. Нека Соркор се погрижи за кораба.

— Не — изстреля Кенит. Толкова му беше трудно да се задържа прав, а тя го караше да хаби силите си в безсмислени спорове. — Този кораб е мой. Аз ще бъда сред първите, които ще стъпят на палубата му, пък дори и с един крак. Късметът ми го донесе.

— Моля те, любими — задавено увещаваше Ета. — Ако можеше да се видиш в този момент…

Озовалият се край тях Соркор тихо изруга.

— Аз ще поведа хората — обърна се към него Кенит. Заместникът му не възрази. Оставаше само да накара и проклетата жена да млъкне.

— Да, сър — отвърна Соркор.

— Не говориш сериозно! — извика му Ета. — Погледни го. Той едва се задържа прав. Никога нямаше да му позволя да остане на палубата, ако знаех…

— Оставете го — тихо отвърна помощникът. Той носеше патерицата, ала не я подаде на Кенит, а внимателно я остави на палубата.

— Ще ви приготвя боцмански стол, капитане. Ще ви заведа на живия ви кораб.

Ета понечи да възрази, но Соркор я сряза.

— Аз му обещах — грубо каза той. — Погледни го, жено. Остави ме да изпълня даденото обещание. — С тих глас заместникът добави: — Мисля, че малко други неща бихме могли да сторим за него.

Тя нямаше намерение да се отказва, ала някакво осъзнаване я накара да притихне. За момент тя затаи дъх.

— Добре, но аз също ще дойда с него — тихо каза тя, обърната към Соркор.

— И двамата ще отидем — потвърди заместникът.

Глава тридесет и четвърта

Разплитания

Помощникът леко подръпна Алтея за ръкава, изтръгвайки я от дълбокия ѝ сън.

— Капитанът иска да говори с теб — каза Граг Тенира. — Върви, той те чака на палубата.

И той се отдалечи, без да се обръща.

Само след миг босите крака на Алтея вече се спускаха върху дъските. Спалното помещение беше пусто, останалите моряци бяха получили разрешение да слязат на брега. И всички бяха се възползвали от тази възможност за веселие. Алтея, зажадняла по-скоро за уединение, отколкото за бира, беше останала да се наспи под предлога, че не разполага с излишни пари.

Офелия бе пуснала котва в малък пристанищен град на име Ринстин — едно от малкото законни поселища сред островите на Вътрешния проток. Градецът бе възникнал покрай близките калаени находища, но в последно време бе започнал да се превръща и в търговски център. Местните жители можеха да си позволят да закупят някои от Дъждовните стоки, предлагани от капитан Тенира. Той щеше да получи добри печалби и с разпродаването на бъчвите осолено месо, закупени в Джамаилия, а калаените стоки, които щеше да натовари тук, щяха да се продават добре в Бингтаун: личеше, че капитанът е умел търговец. Алтея бе прекарала малко време на борда на кораба му, но вече започваше да го уважава.

С излизането си на палубата тя осъзна, че цялата ситуация е необичайна. Защо капитанът бе останал да пази кораба си? И защо бе изпратил помощника си да я вика? Тя започваше да подозира, че Офелия е издала тайната ѝ. А когато зърна капитана на носа, да пуши лулата си близо до фигурата, подозрението ѝ преля в увереност. Недалеч се беше облегнал някакъв млад моряк — най-вероятно Граг, изчакващ да види разкриването ѝ. Сърцето на Алтея се сви.

Тя се задържа в сенките още миг, за да приглади опашката си и да прогони сънливостта от лика си. Девойката се постара да приглади и дрехите си. Изхвърлянето ѝ от борда на Жътвар бе преминало болезнено, ала това щеше да бъде далеч по-лошо. Тези хора познаваха близките ѝ и щяха да им разкажат случилото се…

Така да бъде. Никакъв гняв, никакви сълзи, рече си тя. Само гордост и достойнство. Да можеше и стомахът ѝ да се присъедини към тази решимост… Да можеше да е научила по-рано.

Сластният глас на Офелия достигна до нея, сякаш умишлено повишен.

— А ти, Томи Тенира, се превръщаш в кисел старчок, изгубил вкуса към приключенията.

— Офелия — предупреди я капитанът.

— И без чувство за хумор — продължи Офелия, този път към Граг. Лицето на помощника оставаше в сянка; той не отговори. Самата Алтея се усмихна кисело. Какво ли си мислеше Граг Тенира за някогашната си партньорка от бала?

Тя прогони усмивката от лицето си и се яви пред капитана безстрастно:

— Искали сте да ме видите, сър.

— Така е — бавно отвърна Тенира и свали лулицата си. — Знаеш защо, нали?

Алтея се постара да не трепва.

— Опасявам се, че зная, сър.

С тежка въздишка мъжът се облегна на перилото.

— Двамата с Граг обсъдихме твоя случай. Офелия също не пропусна да се включи, с особена енергичност. Искам да знаеш, че правя това, защото съм загрижен за интересите ти, млада госпожице. Събери си багажа. Граг ще те придружи до брега и ще ти даде малко пари. На улица Мидена има добър пансион. Той ще те настани там.

— Да, сър — примирено се съгласи Алтея. Поне той не ѝ крещеше: запазвайки своето достойнство, капитанът ѝ позволяваше да стори същото. За това тя му беше благодарна. Но предателството на Офелия тя не можеше да прости.

Тя погледна към засрамената фигура.

— Помолих те да не ме издаваш — тихо я укори Алтея. — Не мога да повярвам, че си ми причинила това.

— Изобщо не си честна, мила. Изобщо! — искрено възрази Офелия. — Предупредих те, че не би могла да очакваш от мен да премълча подобно нещо от своя капитан. И освен това ти казах, че ще се опитам да уредя да останеш на борда под истинското си име. Но как бих могла да изпълня това, без да му разкрия въпросното истинско име? — Фигурата се обърна към капитана. — А на теб, Томи, това ти доставя удоволствие. Засрами се! Кажи ѝ всичко. Бедната девойка мисли, че ти възнамеряваш да я зарежеш тук.

— Офелия настояваше да ти съобщим по такъв начин — неохотно рече капитанът. — Тя много те е харесала.

Тенира бавно затегли от лулата си, а Алтея напрегнато изчакваше.

— Граг ще ти даде достатъчно пари, за да се окъпеш, преоблечеш и прочие. Утре вечерта ти ще дойдеш на борда като Алтея Вестрит. И ние ще те отведем у дома.

— Но той пак изпуска най-хубавата част, мила — нетърпеливо го прекъсна Офелия. — Не можеш да си представиш колко трудно ми беше да го убедя. С Граг беше лесно, разбира се. С него винаги е лесно, нали така, агънцето ми? — Тя не изчака отговора му. — За остатъка от пътуването ти ще бъдеш първи помощник, защото Граг ще бъде връхлетян от зъбобол. А Томи ще те помоли да го заместиш, защото знае, че си плавала с баща си.

Граг се приведе, за да види по-ясно лицето на Алтея. При вида на смайването ѝ той избухна в смях. Сините му очи се стрелнаха към Офелия, споделяйки удовлетворението ѝ.

— Наистина ли? — Алтея още не се осмеляваше да повярва. — Как бих могла да ви се отблагодаря?

Капитан Тенира извади лулицата от устата си.

— Можеш да ми благодариш, като се справиш адски добре, та никой не намери основание да ме укорява за решението ми. И да си мълчиш, че си постъпила на борда на кораба ми като момче, без аз да се усетя. — Той рязко се обърна към фигурата. — От теб също очаквам да си мълчиш за това, стара сплетнице. Никому да не си казала и думица за това. Включително и на останалите живи кораби.

— Томи, как можеш да се съмняваш в мен? — В престорено възмущение Офелия постави ръка над гърдите си, а после недвусмислено намигна на Алтея.

Граг прихна, с което си спечели вниманието на капитана.

— Какво се подсмихваш, пале? Ти също ще станеш за смях, ако това се разчуе.

— Не се смея, капитане — излъга Граг. — Просто се радвам на предстоящата си почивка през целия път до Бингтаун.

Погледът му се насочи към лицето на Алтея и се задържа там. Тя бе сигурна, че младежът се опитва да разпознае някогашното момиче сред дегизировката ѝ. Девойката смутено сведе очи.

— Не се съмнявам — отвърна баща му. — Бъди готов да се излекуваш внезапно, ако реша, че все пак има нужда от теб. — С почти оправдателен глас той се обърна към Алтея. — Макар да не мисля, че това ще се наложи. Чувал съм, че ти не изоставаш и от най-ловките моряци. Ще имаш ли някакви затруднения с… С поредното си превъплъщаване?

Алтея замислено поклати глава.

— Бих могла да наема стая като млад моряк. Утре сутринта ще посетя града, за да купя дрехи за сестра си. С покупките ще се върна в стаята, ще се преоблека и ще се измъкна. Незабелязана, надявам се.

— Да се надяваме, че и в действителност нещата ще протекат тъй лесно.

— Наистина не зная как да ви благодаря, сър. На всички ви. — Щастливият поглед на Алтея бе насочен и към фигурата.

— Има едно нещо, което ще искам от теб — бавно каза капитанът.

Доловила нещо особено в тона му, Алтея веднага застана нащрек.

— Слушам ви.

— Офелия ми разказа за случилото се с твоя кораб. Ако ми позволиш, млада госпожице, ще те посъветвам да запазиш нещата между близките си. Разбира се, ще ти дам билет, ако го заслужиш. И бих се застъпил за теб. Дори бих те подкрепил пред Търговския съвет, ако се наложи. Но бих предпочел да не се налага. Всяко семейство само трябва да разрешава собствените си проблеми. Аз познавах баща ти. Двамата с него далеч не бяхме близки, но зная, че той би предпочел именно това.

— Стига да мога, ще постъпя така, сър — отвърна Алтея. — Аз самата предпочитам нещата да се разрешат по такъв начин. И все пак съм готова да преодолея всяко предизвикателство, за да си върна кораба.

— Знаех, че тя ще каже нещо подобно — обяви Граг. Двамата с Офелия се спогледаха победоносно.

— А аз познавах прабаба ти — добави Офелия. — Ти много приличаш на нея, не само на външен вид, но и по дух. Тя би искала ти да наследиш кораба ѝ. Виж, тя беше жена, която знаеше как се плава. Спомням си деня, в който тя за първи път вкара Вивачия в пристанището. Той дори е отбелязан в един от дневниците ми. Тогава вятърът беше…

— Не сега — смъмри я Тенира. Той бе вперил настоятелен поглед в Алтея. — Имам си причини да препоръчвам дискретност. Причини, включващи моя собствен интерес. Не бих искал да попадна в позицията на човек, който се съюзява с едни Търговци срещу други.

Забелязал неразбиращия поглед на девойката, той поклати глава.

— Забравих, че ти не си запозната с последните събития от Бингтаун. Там нещата се изострят. Сега не е моментът за вътрешни дрязги.

— Зная. Достатъчно проблеми си имаме с новодошлите — тихо се съгласи младата жена.

— Де да беше само това — разпалено каза капитанът. — Боя се, че лошото тепърва предстои. Тези новини научих пряко от столицата. Знаеш ли какво е направил недораслият ни сатрап сега? Наел е калсидски кораби, които да обхождат Вътрешния проток. Разбрах, че той им е дал правото да спират в Бингтаун, за да попълват запасите си от провизии и прясна вода. Безплатно. Сатрапът казал, че това е най-малкото, което жителите на Бингтаун биха могли да направят в замяна на отърваването от пиратите. Корабът със заповедта напусна Джамаилия два дена преди нас. Тя позволява на бирниците на сатрапа да следят дали калсидските наемници получават съответното уважение.

— Ние никога не сме допускали калсидски бойни кораби да спират в нашето пристанище, само товарни съдове — тихо отбеляза Алтея.

— Именно, момичето ми. И съм сигурен, че и занапред ще искаме това да остане така. Ще бъде интересно чия страна ще заемат новодошлите. Боя се, че по-голямата част от подкрепата ще бъде насочена към сатрапа и неговите калсидски псета, вместо…

— Томи, да оставим политиката за после — прекъсна го Офелия. — През целия път до Бингтаун ще имаш възможност да ѝ разказваш за това. Сега Ател трябва да се превърне в Алтея. Хайде, момиче, върви да си събереш багажа. Граг ще те придружи до пансиона. — И фигурата намигна лукаво. — А ти да се държиш прилично, Граг, защото Алтея не скрива нищо от мен. Вървете. И не я насилвай да бърза.

Алтея се изчерви от двусмислиците на фигурата, а младежът не изглеждаше особено засегнат, явно привикнал.

— Благодаря ви, сър — успя да промълви тя към капитана. — Искам да знаете, че наистина оценявам постъпката ви.

Подир това девойката побърза да се оттегли, за да скрие лицето си сред сенките.

Граг я чакаше край люка. Нарамила торбата си (за която младежът се оказа достатъчно предвидлив, за да не поиска да я носи вместо нея), тя го последва на брега. Двамата поеха мълчаливо — Алтея не намираше думи, а заместник-капитанът също изглеждаше склонен да мълчи. Нощта беше мека, осветена от множеството пивници.

Пред вратата на пансиона Граг спря.

— Пристигнахме — каза той и се поколеба. Явно искаше да каже още нещо.

— Искаш ли да те почерпя? — предложи Алтея, възнамеряваща да го успокои. Предложението си тя придружи с жест към отсрещната кръчма.

В сините очи на младежа личеше изумление.

— Не мисля, че бих се чувствал удобно — призна той. — Пък и баща ми би ме одрал жив, ако научи, че съм завел дама на подобно място. Все пак ти благодаря — додаде той. И все така не си отиваше.

Алтея леко наведе глава, да скрие усмивката си.

— В такъв случай ти желая приятна вечер.

— Да. Приятна вечер. — Той пъхна ръце в джобовете си. — Утре се очаква да се натъкна на теб случайно, както се изрази Офелия. — Младежът се загледа в ботушите си. — Но не искам да обхождам целия град и да те търся. Какво ще кажеш да определим някое място?

— Добра идея — тихо отвърна Алтея. — Какво предлагаш?

Граг посочи:

— Надолу по улицата има едно подходящо място. „При Елдой“. Там правят много хубави супи, а хлябът е винаги пресен. Бихме могли да се срещнем там. Да се нахраним и да ми разкажеш какво се е случило с теб след напускането на Бингтаун. — Той отново я погледна в очите. — След последния ни танц.

Значи все пак той не беше забравил. Алтея отвърна на усмивката му.

Граг имаше приятно лице, открито и честно. Това впечатление се изостряше, когато той се намираше край баща си или Офелия. Тяхното поведение я караше да копнее за времето, в което бе смятала подобни неща за даденост. Когато тя отвърна на усмивката му, младият мъж отклони поглед.

— В такъв случай ще се срещнем там утре следобед — съгласи се тя.

— Разбрахме се, значи. До утре.

И с бързи крачки той се отдалечи, намествайки шапката си. Алтея го наблюдаваше усмихнато: младежът крачеше с моряшки устрем. Тя си припомни, че той бе танцувал добре.

— Знаеш ли какво? — с пиянски глас рече Тарлок. — Аз те познавам. Сигурен съм, че те познавам.

— Не е изненадващо. Аз съм заместник-капитан на борда на твоя кораб — отвърна Брашън и се извъртя встрани от него. Но Тарлок не обърна внимание.

— Не, нямах това предвид. Аз те познавам от по-рано. От много по-рано. — Той предпазливо се настани до Брашън, съумявайки да разлее само малко от халбата си.

Брашън продължаваше да не му обръща внимание и да отпива от бирата си. На тази маса той бе седял сам, преди дъртият моряк да се натрапи и наруши умишленото му уединение. Това бе първото пристанище подир отплаването от Кандило; Брашън бе приветствал възможността да се усамоти и да помисли.

Работата му се бе вписала в очакванията. Ръководенето на плитководния кораб не го беше затруднило особено. Повечето от моряците бяха служили от известно време и вече познаваха задълженията си. На няколко пъти му се бе наложило да подкрепи нарежданията си с пестници, особено в началото, ала това също бе нещо очаквано. Моряците винаги изпитваха новия помощник, без значение дали става дума за новопостъпил човек, или за някой издигнал се техен другар. Това беше напълно в реда на нещата: уменията и познанията не бяха достатъчни за един помощник-капитан; той трябваше да умее да ги подкрепя и с юмруците си. Брашън умееше. Не това го притесняваше. Смущаваха го задълженията, възлагани му извън плаване.

В началото корабът следваше джамаилското крайбрежие, по северното протежение на все по-нащърбената суша. Но впоследствие бе започнал да обхожда различните острови, като нерядко се случваше да навлиза в пиратски територии. И за това градче можеше да се каже, че принадлежи към тях: мочурище, приютило кей, няколко склада и няколко кръчми с увехнали курви. Нямаше никаква причина за съществуването на това пристанище, не и според Брашън.

И въпреки това на помощника се бе наложило да прекара целия следобед с меч на пояса и тояга в ръката, за да пази капитана си по време на среща, провеждаща се в един от въпросните складове. Между ботушите на неговия капитан, настанил се от едната страна на масата, почиваше пълно с монети сандъче. От другата ѝ страна се намираха трима от най-подозрителните морски типове, които Брашън бе имал възможността да зърне през цялата си кариера. Тези тримата донасяха различни стоки, чиито цени биваха договаряни. Разнообразието и състоянието на мострите недвусмислено издаваха техния произход — факт, породил у Брашън известно отвращение. Особено когато капитан Фини се допита до мнението му за стойността на окървавени, но богато илюстрирани ръкописи.

— Колко биха стрували? — поинтересува се той.

— Не си струва да се умира за тях — сухо отвърна Брашън, прогонващ неприятен спомен. Фини се засмя и сам се нагърби да изрече предполагаема цена, която помощникът му потвърди. След кратко събеседване тримата отсреща приеха.

От тези неотдавнашни преговори Брашън се чувстваше осквернен и сега се стараеше да разсее мислите за тях чрез усамотение. Още от самото начало той бе подозирал, че Пролетна вечер ще търгува с подобни стоки, ала не беше очаквал, че ще му се налага да се пазари за стоки, потъмнели от чужда кръв.

— Ето какво — продължаваше Тарлок. — Сега ще ти кажа едно име. Ако ти е познато, просто ще ми смигнеш, нищо повече. И туй.

— А защо просто не млъкнеш и не ме оставиш на мира, преди да съм ти насинил и двете очи? — натърти Брашън.

— Хайде сега, така ли се говори на другар? — оплака се другият. Той беше прекалено пиян, за да обръща внимание на заплахи, но не достатъчно почерпен, за да припадне. Но последното подлежеше на промяна.

Решил да смени тактиката, Брашън отново се обърна към натрапника и този път се усмихна.

— Какво пък. Не си спомням двамата с теб да сме служили преди, но нали сега работим на един и същи кораб. Това е достатъчен повод да пийнем! Момче, донеси ни ром, но от хубавия, силния. Задръж си пикливата бира, с която ни поиш.

Лицето на Тарлок просия.

— Това е вече друго нещо — одобри той и побърза да допие бирата си, та да може веднага да отдаде дължимото внимание на рома. Подир това морякът обърса уста и доволно се усмихна, разкрил остатък от зъби. — Още като дойде на борда ми се стори познат. Защото беше минало много време. Да видим… Десет години трябва да има. Ти тогава работеше на борда на… как беше… Вятърен?

Брашън отпи от халбата си и се престори, че размишлява.

— Преди десет години? Грешиш, друже, тогава аз бях още хлапак.

— Точно тъй. Затова в началото не бях сигурен. Тогава още нямаше брада.

— Не съм имал — потвърди Брашън. Точно в този момент момчето донесе бутилката ром и две чаши. Със стиснати зъби помощникът плати, сетне си наложи да се усмихне на събеседника си и да избута една от новите чаши (пренебрежително малки). Вместо това той наля в празната халба: действие, спечелило си одобрението на Тарлок.

На себе си Брашън наля съвсем малко.

— За новите и старите другари — рече той.

Отпил голяма глътка, Тарлок въздъхна удовлетворено и се облегна назад. И прокара ръка по четинестото си лице, изтръгвайки стържещ звук.

— Вятърно чедо — рече той и отново се ухили. — Прав съм, нали?

— За кое? — лениво попита Брашън и отпи нова глътка, присвил очи. Другият също повдигна чаша.

— Хайде сега — изхриптя Тарлок. — Ти беше на борда на Вятърно чедо, когато го завзехме. Беше още хлапе, мяташе се като коте, докато те отделяхме от въжетата. Нямаше дори нож, но пак не спря да се мяташ до последно.

— Вятърно чедо. Не си спомням подобно нещо. — И Брашън вложи в гласа си нотки на предупреждение. — Не ми казвай, че си бил пират?

Другият беше или прекалено пиян, или прекалено глупав, за да отрича. Напротив, той се засмя гръмко и отново обърса уста с китката си.

— Та кой не е бил? Огледай се. Да не мислиш, че тук има човек, който да не се е занимавал с това? — Той се приведе, неочаквано снижил глас. — Ти също не се поколеба да подпишеш искането за откуп, когато ти опряха нож в ребрата. — След тези думи Тарлок се отдръпна. — Само че тогава името ти не беше Брашън Трел от Бингтаун.

Пияният замислено се почеса по носа.

— Мъчих се да се сетя, но не успях — завалено продължи той, подпирайки брадичка. — Сещам се обаче как ти викахме. — И дебелият пръст отново се раздвижи незабележимо. — Порчето. Защото беше дребен и бърз.

Очите на Тарлок се затвориха; поредният му дъх излезе под формата на хъркане.

Брашън тихо се надигна. Корабът вече трябваше почти да е приключил с товаренето; лесно щеше да бъде да ускори отплаването му. Тарлок щеше да се събуди и да открие, че е проспал отплаването на кораба си. Той далеч нямаше да бъде първият моряк, на когото се случва подобно нещо.

Помощникът погледна към спящия. Изминалите години не го бяха щадили. Самият Брашън никога не би го познал, ако морякът не се беше обадил.

Той взе бутилката, сетне (в прилив на щедрост) я остави край свитата ръка на спящия. Ако Тарлок се събудеше преждевременно, ромът щеше да му предостави известно забавяне. А ако се събудеше прекалено късно, поне щеше да има с какво да се утешава. Брашън нямаше нищо лично против него, с изключение на факта, че морякът му напомняше за време, което би предпочел да забрави.

Порчето. Той напусна кръчмата и навлезе в хладната утринна мъгла. Вече не съм Порчето. И за да се убеди, Брашън извади късче киндин от джоба си и отхапа. Острата горчивина съумя да насълзи очите му. Това беше най-качественият киндин, който бе вкусвал през живота си, даден му като прощален подарък от пиратите, чиито стоки бяха закупили по-рано днес.

Не, той вече не беше Порчето, сухо реши помощникът, отправил се обратно към кораба. Клетото Порче никога не бе вкусвало подобен киндин.

Глава тридесет и пета

Пирати и пленници

— Това са пирати, идиот такъв! — изрева Кайл към Са’Адар. — Започни да събираш хората си. Все още имаме шанс да се измъкнем. С Уинтроу на кормилото корабът…

— Да, това са пирати — победоносно потвърди Са’Адар. — Това са пиратите, за които всеки роб в Джамаилия се моли. Те плават под Гарвановия стяг. Те пленяват робски кораби и освобождават робите. А с моряците им нахранват същите онези змии, които въпросните моряци са угоявали с роби.

Последните думи той изръмжа, в различие с радостната усмивка на лицето си.

— Са наистина се грижи за нас — додаде той и напусна кърмата, отправяйки се към средната палуба. Там струпалите се роби сочеха към Гарвановия стяг и радостно подвикваха.

Вестта светкавично обходи целия кораб. Скоро Мариета се изравни с него, бяха изстреляни абордажни куки. Уинтроу остро изпита притеснението на Вивачия.

— Спокойно, милейди — каза ѝ той, макар на свой ред да изпитваше притеснение. Не им беше останал екипаж, който да се противопостави на това залавяне. Ала Уинтроу така и не би могъл да понесе още кръвопролития. Невидимата тежест на умората го притискаше. И все пак юношата не напускаше кормилото.

От приближилия се кораб започваха да се прекачват моряци в пъстри дрехи. Някой бе започнал да издава заповеди, както към тях, така и към робите. С бързина и дисциплина, които изглеждаха почти вълшебни, по мачтите започнаха да се катерят хора. Платната веднага бяха подредени. Задрънча котвената верига. Под нарежданията на този авторитетен глас робите се отдръпнаха, за да не пречат на пиратите.

Уинтроу продължаваше да стои неподвижно. И да се надява. У него започваше да се заражда чувство, което много се доближаваше до облекчение. Тези пирати завземаха неговия кораб, но поне бяха опитни. Вивачия се намираше в ръцете на истински моряци.

Чувството не успя да укрепне: в следващия миг отвъд борда започнаха да изхвърчат тела. Белезникавата змия, която Уинтроу смяташе за изчезнала, отново изникна на повърхността и разтвори паст. Още няколко змии, цветни, надникнаха на известно разстояние от кораба, за да се вторачат в него едновременно предпазливо и любопитно. Едно от чудовищата наостри гривата си и нададе предизвикателен рев.

При вида им Вивачия изпищя.

— Не! Прогонете ги! Не хвърляйте Гантри на тези твари! Уинтроу! Накарай ги да спрат!

В отговор долиташе смях.

— Трябва да отида при нея — каза Уинтроу, поглеждайки към баща си. — Ти остани тук.

Кайл изсумтя.

— Няма смисъл да си правиш труда. Ти вече я изгуби, като позволи на пиратите да я превземат, вместо да направиш нещо. Както не ни предупреди за въстанието на робите. — Той поклати глава. — За един момент снощи си помислих, че съм грешал за теб. Но излиза, че съм бил прав.

— Също както не се възпротивих да превърнеш моя кораб в съд за роби — горчиво изтъкна Уинтроу. — Боя се, че аз също съм бил прав.

Юношата се отдели от кормилото и се отдалечи, без да се обръща. Заради кораба, каза си той. Правя го заради кораба. Той не оставяше ранения си баща сам, защото го мразеше. Не го оставяше там с полунадеждата някой да го убие. Правеше го, защото корабът се нуждаеше от него.

Достигнал средната палуба, той се постара да си проправи път незабелязано сред струпаните роби.

Дневната светлина подчертаваше цялата мизерия на тези създания, до този момент скривана от мрачината на трюмовете. Те бяха облечени в парцали, които почти не скриваха охлузената от веригите и триенето на дъски кожа. Недохранването бе превърнало мнозина в скелетоподобия. Някои от тях се бяха преоблекли в дрехи, задигнати от телата на мъртвите или техните каюти. Белязаните лица се бяха издокарали в гардероба на капитана. Те изглеждаха най-спокойни и уверени — мнозина други притежаваха погледите на неотдавна освободени скотове.

Корабните запаси с храна също бяха станали достояние на робите: на палубата бяха изтъркаляни бъчви със сухари, чието съдържание биваше разграбвано с шепи. И то с движения, които още не бяха привикнали към отсъствието на вериги. Личеше, че те ще се нуждаят от известно време, за да си върнат отнетата им човечност. За да се отърват от животинската същина на погледите си.

Уинтроу се стараеше да се слее с робите, да изглежда като един от тях. Са’Адар и останалите предводители на бунта стояха в средата на кораба, за да приветстват пиратите. Свещеникът говореше с трима от тях. Юношата дочу няколко думи: приветствия и благодарности. Тримата пирати не изглеждаха особено впечатлени. Високият дори имаше отвратен вид. Уинтроу бе съгласен с него.

Вниманието му се задържа върху тази сцена за съвсем малко време. В момента го интересуваше единствено Вивачия. Нейните напразни молби бяха стихнали до неразбираемо стенание. На подветрената страна на кораба стояха двама роби, които изхвърляха труповете на мъртвите моряци и роби. Двамата коментираха единствено лакомията на бялата змия, която не спираше да ги поглъща. За момент Уинтроу зърна политащия отвъд борда Майлд. И завинаги щеше да помни босите крака, изчезнали сред челюстите.

— Нека Са ни прости — прошепна той и започна да се изкачва към носовата палуба.

— Доведи капитан Хейвън — обяви гласът на Са’Адар, насочен към един от робите. Уинтроу се поколеба за миг, но довърши изкачването си и се затича към носа.

— Тук съм, Вивачия — каза той.

— Уинтроу! — Тя се обърна към него и протегна ръка. Момчето се приведе, за да я докосне. Лицето ѝ изглеждаше съкрушено от страх и шок. — Толкова много мъртви — прошепна тя. — Толкова много умряха през нощта. И какво ще стане с нас сега?

— Не зная. Но ти обещавам, че никога повече не бих те напуснал доброволно. И ще сторя всичко по силите си, за да предотвратя нови убийства. Но ти ще трябва да ми помогнеш.

— Как? Никой не ме слуша. Те не ми обръщат никакво внимание. За тях аз съм нищо.

— Но за мен ти си всичко. Бъди силна.

Откъм средната палуба долетя рев, бързо преливащ в животински.

— Баща ми е там — каза Уинтроу. Не му трябваше да се обръща. — Трябва да го оставим жив.

— Защо?

Рязката острота на гласа ѝ бе смразяваща.

— Защото му обещах. Той ми помогна. Помогна и на теб. Въпреки всички наши неразбирателства, той ми помогна да те преведа през скалите. — Уинтроу си пое дъх. — И заради онова, което бих изпитал, ако просто стоя и им позволя да убият баща ми. Заради онова, в което бих се превърнал тогава.

— Не можем да направим нищо — горчиво каза тя. — Аз не успях да спася Гантри, не успях да спася Майлд. Дори Финдоу, който свиреше така хубаво, не смогнах да спася. Покрай мъченията, които тези роби са изпитали, те са се научили единствено на равнодушие към страданието. Болката е единствената монета, с която те се разплащат. Нищо друго не придобива значение за тях, нищо друго не би ги заситило. — Думите ѝ започваха да придобиват истеричност. — С това ме изпълват те, със собствената си болка, с жаждата си за болка…

— Вивачия — меко я прекъсна Уинтроу и продължи с по-твърд глас. — Чуй ме. Ти ме изпрати под палубата, за да си припомня кой съм. Зная, че беше така. И ти имаше основания да постъпиш така. Сега е твой ред да си припомниш коя си. И кой е плавал с теб. Спомни си тази храброст, тя ще ни е нужна.

Сякаш в отговор на казаното до тях достигна гласът на Са’Адар.

— Уинтроу! Ела тук. Баща ти твърди, че ти ще се застъпиш за него!

Уинтроу си пое дъх. Още един. И още един. Той откри себе си в центъра на всичко, откри Са в центъра на себе си. Припомни си, че Са е всичко и че всичко е Са.

— Не се крий! — прогърмя свещеникът. — Ела тук. Така нарежда капитан Кенит.

Уинтроу отметна перчем, изпъна рамене и се приближи до ръба на предната палуба.

— Никой няма право да нарежда на борда на моя кораб! — с ясен глас обяви той.

— На борда на твоя кораб? Ти, поробен от собствения си баща, обявяваш този кораб за свой?

Тези думи не дойдоха от пиратите, а от Са’Адар.

Отговорът на Уинтроу не беше насочен към него, а към пиратите, които бяха повдигнали глави.

— Този кораб ми принадлежи и аз принадлежа на него. Обвързва ни кръвта. И ако смятате, че подобна връзка може да бъде оспорена, попитайте баща ми. — Той си пое дълбок дъх и се постара да изрече следващите думи от самата си същина. — Живият кораб Вивачия е мой.

— Доведете го — отвратено се обърна Са’Адар към най-близките роби.

— Докоснете ли го с пръст, всички вие ще умрете! — изрева Вивачия.

Уплахът беше напуснал тона ѝ, сега тя говореше с гласа на разгневена предводителка. Макар и със спусната котва и все още обвързана от абордажни куки, тя започна да се разклаща.

— Вие ме скверняхте с мръсотията си, а аз не се оплаквах. Вие заляхте палубите ми с кръв, кръв и смърт, които ще трябва да нося завинаги със себе си, а аз не сторих нищо. Ала нараните ли Уинтроу, моята мъст ще намери удовлетворение единствено във вашата смърт!

Клатенето се усили, още по-отчетливо. То не идваше от вълните, защото Мариета оставаше неподвижна. Котвеното въже започна да скърца. Змиите в далечината отново изникнаха над повърхността на морето, тръбейки. Грозните глави се поклащаха напред и назад, устите им бяха раззинати. Едно от по-дребните създания рязко се стрелна напред, към бялата змия, която изпищя и на свой ред щракна с челюсти насреща му. С уплашени викове робите започнаха да се отдръпват към средата на палубата. По страха им Уинтроу виждаше, че малцина от тях имат представа за същината на живите кораби.

От групата на пиратите се отдели жена, с бързи крачки прекоси разстоянието и се изкачи на предната палуба. Уинтроу за първи път виждаше подобна жена. Тя беше висока и стройна, с къса коса. Блузата и полата ѝ бяха от скъп плат, подгизнал, ала жената изглеждаше по-скоро като мокра тигрица.

— Слез — каза тя, рязко спирайки край него. Погледът ѝ съдържаше повече повеля от гласа ѝ. — Върви при него. Не го карай да чака.

Уинтроу не ѝ отговори. Вместо това се обърна към фигурата.

— Не се страхувай.

— Не ние сме тези, които трябва да се страхуват — отвърна Вивачия. Уинтроу получи възможността да види как лицето на жената пребледнява от удивление. Едно беше да чуваш гласа на живия кораб, а съвсем друго: да се намираш досами гневния блясък в очите на фигурата. Вивачия се взираше презрително в изкачилата се на палубата. И неочаквано отметна глава, отделяйки резбованите кичури от лицето си. Съвсем женствено движение, предизвикателство между жените на двама съперници. На свой ред непознатата отмести късите тъмни кичури, полепнали върху челото ѝ, и се вторачи в очите на фигурата. За един потресаващ момент двете изглеждаха еднакво: различни, ала обединени от сходно качество.

Без да чака повече, Уинтроу скочи на средната палуба. И с гордо вдигната глава се отправи към пиратите. Към Са’Адар той дори не погледна. Колкото повече виждаше от него, толкова по-малко гледаше на него като на жрец.

Капитанът беше едър и мускулест, с белег от изгорено на бузата, над който пламтяха тъмни очи. Явно и самият той бе бивш роб. Косата му бе стегната на опашка и обвързана със златна кърпа. И неговите дрехи, също като одеждите на любимата му, бяха подгизнали. Значи ставаше дума за човек, който не само се разпорежда, но и предвожда. Уинтроу изпита известно уважение.

— Аз съм Уинтроу Вестрит от бингтаунския Търговски род Вестрит. Ти се намираш на борда на живия кораб Вивачия, също от рода Вестрит — каза юношата, гледайки капитана в очите.

Ала не белязаният, а стоящият до него висок и бледен мъж му отвърна.

— Капитан Кенит съм аз. Ти току-що се обърна към Соркор, моя верен помощник. А корабът, който обявяваш за свой, вече принадлежи на мен.

Уинтроу шокирано разглеждаше говорещия. Дори привикналото с робската смрад обоняние можеше да различи вонята на зараза. Тя се разнасяше от свършващия до коляното крак, подут като наденица. А светлите очи на Кенит блестяха от треска. И кожата на лицето му беше опъната.

— Този кораб никога не би могъл да ти принадлежи — меко се обърна Уинтроу към умиращия. — Това е жив кораб, който може да принадлежи само на човек от семейство Вестрит.

С пестелив жест Кенит посочи към Кайл.

— А все пак този човек твърди, че е собственик.

Бащата на Уинтроу съумяваше да се задържа на крака, и то почти изправен. Нито страхът, нито болката му проличаваха. Той просто изчакваше.

Кайл не каза нищо.

— Да, той я притежава, доколкото може да се притежава вещ. Но тя е моя. В онзи смисъл, когато се говори за принадлежност между роднини.

Капитан Кенит го изгледа презрително.

— Прекалено си малък, за да говориш по такъв начин. А по белега върху лицето ти оставам с впечатление, че по-скоро корабът притежава теб. Разбирам, че баща ти е станал част от Търговско семейство, на което се дължи родството ти?

— Да, аз съм Вестрит по кръв — с равен глас отвърна Уинтроу.

Кенит отново раздвижи ръка.

— В такъв случай баща ти не ни е нужен, а само ти. — И пиратът се обърна към Са’Адар. — Капитанът е твой, както и останалите двама.

Разнесе се плисък, придружен с рева на една от змиите. Уинтроу се обърна навреме, за да види как двамата роби изхвърлят и втория джамаилски моряк. Захапката на змията секна крясъка му. Собственият крясък на Уинтроу (Почакайте!) остана нечут. Вивачия изпищя и започна да замахва към змиите, но не можа да ги достигне. А робите вече хващаха Кайл.

Уинтроу скочи, ала не към тях, а към Са’Адар, когото сграбчи за ризата.

— Ти ми обеща, че ще ги пощадиш, ако помогнат да преодолеем бурята!

Са’Адар сви рамене и му се усмихна.

— Това не е мое решение, момче, а волята на капитан Кенит. От него не можеш да очакваш да спазва моята дума.

— Твоята дума е тъй куха, че не притежава никаква тежест — яростно извика Уинтроу и се извърна към хваналите баща му. — Пуснете го.

Робите не му обърнаха внимание, а продължиха да изтласкват баща му към борда. Сам юношата не можеше да се надява да ги надвие, затова се обърна към капитан Кенит.

— Освободи го! Сам виждаш как се отнася корабът към змиите! Ако изхвърлиш и капитана му, той ще се разгневи.

— Несъмнено — отвърна пиратът. — Но ти сам каза, че капитанът не е част от рода. Корабът ще го преживее.

— Но аз няма да го преживея — продължи Уинтроу. — Много скоро ти ще узнаеш, че двамата с кораба сме едно.

Баща му продължаваше да се мята, макар безмълвно и слабо. Бялата змия, която все още стоеше край кораба, протръби нетърпеливо. А Уинтроу не можеше да надвие двамата роби, да не говорим за останалите пирати, които капитанът щеше да призове.

Ала със самия Кенит нещата стояха различно. Бърз като мълния, юношата го сграбчи за дрехата и го дръпна към себе си. Патерицата издрънча върху дъските; сега капитанът трябваше да се осланя единствено на своя нападател.

Рязкото раздвижване породи възклик на болка от пирата. Заместникът му понечи да се хвърли.

— Назад! — предупреди го Уинтроу. — Нареди и на останалите да не се намесват. Иначе ще стъпча ранения му крак и ще разплискам развалата му по цялата палуба.

— Спрете! Пуснете го!

Тази заповед долетя не от Соркор, а от жената. Робите спряха и нерешително започнаха да местят погледи между нея и Са’Адар.

Уинтроу не си направи труда да се обръща към тях. Вместо това той разтърси омекващия в ръцете му Кенит и изръмжа в лицето му:

— Ти гориш от треска и смърдиш на гангрена. Нищо не ти пречи да убиеш и мен, и баща ми. Но ако го сториш, ще притежаваш моя кораб за не повече от няколко дни, преди да ни последваш към отвъдното, заедно с всички останали на борда. Корабът ще се погрижи за това. По тази причина предлагам да сключим сделка.

Капитан Кенит бавно повдигна ръце и стисна китките му. Момчето не обърна внимание. В този момент то бе в състояние да му причини страховита болка, може би дори смъртоносна. И лицето на пирата издаваше, че той също осъзнава това. Върху челото бяха изникнали капчици пот.

За частица от мига погледът на Уинтроу попадна върху украшението, което пиратът носеше на китката си. Дребно личице, напомнящо лицето на пирата, злорадо се хилеше насреща му. Юношата предпочете да се взира в очите на капитана, да посреща студенината им, която се взираше в самата му същност.

— Е, какво ще кажеш? — Момчето го разтърси за пореден път. — Ще се спазарим ли?

С почти недоловим шепот, дори без да раздвижва устни, пиратът отвърна:

— Има хляб в това хлапе. Може би от него ще излезе нещо.

— Какво? — яростно попита Уинтроу. Подигравката на пирата породи гнева му.

Върху лицето на капитана изникна удивено изражение. Кенит се взираше смаяно в него, сякаш го познаваше. Самият Уинтроу също изпита усещането, че тези думи са му познати. В Кенитовия поглед бе изникнала настойчивост, нещо, което настояваше да бъде припомнено. Дори мълчанието на двамата ги обвързваше.

До ребрата на Уинтроу се допря острие.

— Помогни на капитана, Соркор — каза жената с ножа. — Ти, момче, пропусна възможността да умреш бързо. Сега и ти, и баща ти ще умрете заедно, като всеки от вас ще се моли да погине пръв.

— Почакай, Ета. Остави ни.

Пиратът владееше болката си добре; дори и тя не бе отнела внимателния му изказ. И все пак Кенит трябваше да си поеме дъх, за да изрече следващите думи.

— Какво предлагаш, момче? Какво би могъл да предложиш? Кораба си? — И капитанът бавно поклати глава. — Той вече е мой, по един или друг начин. Какво имаш да предложиш?

— Живот срещу живот — бавно отвърна Уинтроу. Той изрече това, макар да знаеше, че онова, което предлага, вероятно се намира отвъд способностите му. — Аз притежавам уменията на целител, защото някога бях подготвян за жрец на Са. — Юношата погледна към крака му. — Ти се нуждаеш от тези умения. Аз ще запазя живота ти, ако ти запазиш живота на баща ми.

— Обзалагам се, че ти ще искаш да отрежеш още от крака ми — презрително изсумтя пиратът.

Уинтроу се вгледа в очите му, дирещ примирение.

— Ти сам знаеш, че това трябва да бъде сторено — изтъкна той. — Просто изчакваш момента, в който болката от гноенето ще се изостри до степен, в сравнение с която болката от отстраняването ще бъде по-малка. — Уинтроу отново погледна към чукана. — Ти почти си прекалил с отлагането. Но все още не е късно. Повтарям, готов съм да спася твоя живот срещу живота на баща си.

Кенит залитна и Уинтроу откри, че му помага да се задържи изправен. Навсякъде около тях мъжете бяха застинали. Двамата роби бяха притиснали Кайл до перилото, близо до нетърпеливо изчакващата змия.

— Това не е достатъчно — отбеляза Кенит. — Повиши залога. Включи и своя собствен живот. — Той се подсмихна слабо. — Така, ако спечеля, умирайки, всички ще изгубим заедно.

— Имаш странна идея за печелене — отбеляза Уинтроу.

— Тогава ти ще включиш своя екипаж в залога — неочаквано се намеси Вивачия. — Ако ми отнемеш живота на Уинтроу, аз ще се погрижа всички вие да умрете оглозгани от рибите. — Тя замълча. — Това е единственото предложение, което съм склонна да отправя към вас.

— Залогът е висок — тихо каза юношата. — И все пак аз съм склонен да приема.

— В момента ми е малко трудно да ти стисна ръката — изтъкна пиратът. Тонът му бе все тъй спокоен, но въпреки това Уинтроу усещаше как силата на капитана отслабва. — Ти не се опита да ме накараш да обещая, че ще ти върна кораба, ако оживея? — подсмихна се Кенит.

Сега беше реда на Уинтроу да се подсмихне по подобен начин и да поклати глава.

— Ти не би могъл да ми отнемеш Вивачия. Нито аз бих могъл да ти я дам. Това, мисля, е нещо, което ти сам ще откриеш. Достатъчна ми е думата ти. И обещанието на помощника и твоята любима. — Той се обърна към последната, добавяйки: — Но ако някой от робите на борда нарани баща ми, аз ще се отметна.

— На борда на този кораб няма роби! — високопарно изтъкна Са’Адар.

Уинтроу не му обърна внимание, а изчака жената да кимне.

— Щом моят капитан ти е дал дума, имаш и моята — сухо добави Соркор.

— Така да бъде — заяви Уинтроу и се обърна към Са’Адар. — Разчистете помещенията на баща ми. Там ще настаним пиратския капитан. И заведете баща ми в каютата на първия помощник, по-късно ще се погрижа и за него.

За частица от мига Са’Адар присви очи насреща му. Уинтроу не можа да разчете криещото се зад тях. Ала вече знаеше, че не може да му има доверие. И че занапред трябваше да го държи под око.

Робите се отдръпнаха, за да направят път — някои неохотно, други безлично. Някои се взираха в Уинтроу и разпознаваха момчето с ведрото и парцала. А юношата гледаше как баща му бива отвеждан към каютата на Гантри: Кайл обърна гръб на сина си, без да изрече нищо.

Момчето реши да провери границите на контрола си. То погледна към робите, наобиколили Са’Адар, и каза:

— На палубите все още цари безпорядък. Почистете падналите платна и я изтъркайте. След това започнете да почиствате трюма. Свободните хора нямат оправдание да живеят сред смрад.

Робите започнаха да местят погледи между него и Са’Адар.

Край на нерешителността им сложи Соркор с думите:

— Можете да се подчините на момчето, или да изчакате аз да ви наредя същото. Въпросът е, че трябва да се свърши бързо. — И той се обърна към собствените си хора.

Робите бавно се разпръснаха, за да се заемат с възложените им задачи. Са’Адар остана сам.

— … Кори да застане на кормилото, Бриг ще поеме командването. Искам да вдигнете котва веднага щом Мариета се раздвижи. Тръгваме обратно към Биволския залив — говореше Соркор. — Той отново погледна към раздвижилите се роби. Са’Адар стоеше неподвижно, скръстил ръце на гърдите си. — По-живо, по-живо, работа ще се намери за всички ви. А ако не я откриете сами, Бриг ще ви помогне.

Две големи крачки отведоха помощника до Уинтроу. Юношата по-скоро придържаше, отколкото заплашваше Кенит. С предпазливостта на човек, докосващ спящо дете, едрият пират пренесе тежестта на своя капитан върху себе си. И се усмихна — или по-скоро се озъби, отколкото усмихна — към момчето:

— Днес ти остана жив, защото посегна на капитана ни. Това няма да се случи втори път.

— Аз също съм уверен, че няма да се наложи — повтори Уинтроу. Той изтръпна не толкова от заплахата на пиратския първи помощник, колкото от студения поглед, който жената бе впила в гърба му.

— Сега ще ви отведа до каютата, капитане — каза Соркор.

— Първо искам да се запозная с кораба — възрази Кенит. И направи усилие да приглади ризата си.

— За мен ще бъде удоволствие да те запозная с Вивачия — усмихна се Уинтроу.

Методичната бавност, с която Кенит се отправи към носа, накара сърцето на Уинтроу да се свие. Това беше човек, удържан единствено от силата на волята и себеуважението си. Докато той оставаше решен да живее, младият жрец щеше да разполага със силен съюзник в изцелителното си начинание. Ала ако капитан Кенит се предадеше, цялото умение на света нямаше да се окаже достатъчно да усмири и надвие инфекцията му.

Стълбата на носовата палуба се оказа значително препятствие. Соркор даде всичко по силите си, за да запази достойнството на капитана си, а Ета, изкачила се преди тях, от върха на стълбата се обърна към зазяпалите се роби.

— Вие нямате ли си друга работа? — остро им каза тя. И сетне се обърна към Бриг. — Сигурна съм, че в трюма има болни роби. Нека тези хора ги изнесат на чист въздух.

Миг по-късно Кенит най-сетне се изкачи. Ета понечи да го хване за ръката, но той не ѝ позволи. По времето, когато Уинтроу се бе озовал на свой ред горе, Кенит вече бе докуцукал до носа.

Вивачия се обърна към него, плъзвайки очи от глава до пети.

— Капитан Кенит — хладно и въздържано изрече тя.

— Милейди. — В отговор той се поклони, не с дълбочината на здрав човек, ала с подобаващо уважение. Уинтроу наблюдаваше двамата неспокойно, защото ноздрите на сакатия трепнаха, а усмивката, скривила устата му, изразяваше едновременно одобрение и желание. Тази нескрита оценка накара Вивачия да се изчерви. С почти девически жест тя скръсти ръце пред гърдите си, с което накара Кенит да се усмихне още по-широко. Фигурата го погледна изненадано, но въпреки това не можа да скрие собствената си усмивка.

Вивачия беше тази, която първа наруши мълчанието.

— Не зная какво искаш от мен. Защо се опита да ме превземеш именно по такъв начин?

Кенит направи крачка към нея.

— Моя мила господарке на вятъра и вълните, онова, което искам от теб, не би могло да бъде по-недвусмислено. Искам да те притежавам. Да те направя своя. Затова моят първи въпрос трябва да бъде: какво желаеш да сторя? Какво трябва да сторя, за да те спечеля?

— Аз… До този момент никой… — Видимо смутена, тя обърна глава към Уинтроу. — Уинтроу принадлежи на мен, а аз принадлежа на него. И двамата вече знаем, че нищо не би могло да промени това. И ти не би могъл да застанеш между нас.

— Наистина ли? Тъй говори всяка девойка за брат си, преди любимият да омае сърцето ѝ.

Уинтроу стоеше безмълвен. Може би единственият друг човек, смаян в същата степен от насоката на разговора, беше жената, дошла на борда заедно с Кенит. Тя бе присвила очи — подобно на котка, вперила взор в ръмжащо куче. Тя ревнува, помисли си юношата. Ревнува заради нещата, които той говори на кораба. Също както аз ревнувам, призна той, заради объркването, изпитвано от Вивачия.

Загладената структура на страните ѝ бе придобила розовина. Дъхът, който повдигаше голите гърди зад скръстените ръце, излизаше по-често.

— Аз съм кораб, а не жена — изтъкна му тя. — Ти не би могъл да бъдеш мой любим.

— Не бих могъл? Нима не бих могъл да те отвеждам сред води, които никой друг мъж не би се осмелил да раздвоява? Нима не бих могъл да те отведа до земи, чиято твърд е червива с легенди? Нима двамата с теб не бихме могли да създадем история, за която целият свят да ни се възхищава? Скъпа Вивачия, още отсега ти казвам, че ти ще бъдеш моя. Аз ще те спечеля, без страх.

Фигурата отново погледна към Уинтроу. Обърканото ѝ смущение подчертаваше красотата ѝ по особено приятен начин.

— Ти никога не би могъл да заемеш мястото на Уинтроу, каквото и да казваш — успя да изрече тя. — Той е част от моето семейство.

— Но аз и не искам това — увери я Кенит. — Щом неговото присъствие те кара да се чувстваш сигурна, то ние ще го оставим на борда. — И той отново ѝ се усмихна, ласкаво и подкупващо. — Аз не желая да те карам да се чувстваш сигурна, милейди.

Капитанът скръсти ръце. Напук на патерицата и липсващия крак той смогваше да изглежда дръзновен.

— Аз нямам желание да ставам малкото ти братче.

Неочакван прилив на болка сложи край на ухажването му. Изведнъж той залитна; болезнена гримаса измести усмивката му. Кенит изохка, свеждайки глава. Соркор веднага се озова край него.

— Ти си ранен! — възкликна Вивачия. — Трябва ти почивка.

— Боя се, че е така — скромно отвърна Кенит. Уинтроу разбра, че пиратът е останал особено доволен от реакцията на кораба. Може би това бе умишлено дело? — И ще трябва да те оставя. Но аз отново ще мина да те посетя. Веднага щом мога.

— Да, стори го. — Тя отпусна ръце и протегна едната към него, придружавайки молбата си.

Пиратът отново се поклони, но не я докосна.

— До скоро виждане — със загрижен глас каза той. И се извърна към своя помощник. — Соркор. Отново ще ми е нужна помощта ти.

Едрият пират отново поведе капитана си. За момент Уинтроу улови начина, по който жената гледаше към фигурата. Погледът никак не беше приятен.

— Соркор!

Властният позив на фигурата накара всички да спрат и да се обърнат към носа.

— Бъди внимателен — продължи Вивачия. — Когато приключиш, изпрати ми неколцина от арбалетистите си. Искам тези змии да бъдат прогонени.

— Капитане? — плахо попита помощникът.

Кенит тежко се облягаше на него. Лицето му блестеше от пот, ала сред капчиците личеше усмивка.

— Чу какво ти каза дамата. Угоди ѝ.

С въздишка той клюмна. Соркор го поведе към капитанската каюта. А Уинтроу се взираше в чудатата усмивка на пирата. Жената също се взираше в лицето му.

Юношата се обърна и бавно се приближи до носа, до мястото, където бе стоял Кенит. Никой не му попречи. Той бе получил пълна свобода на борда.

— Вивачия — тихо каза той.

Тя също се бе загледала в Кенит. Повикът я откъсна от унеса и тя се обърна към момчето. В очите ѝ се четеше удивление, те блестяха.

Фигурата повдигна ръка към него, а Уинтроу се приведе на свой ред. Думи не бяха необходими, ала все пак той изрече:

— Бъди внимателна.

— Да, той е опасен човек — съгласи се тя. — Кенит.

Гласът ѝ милваше името.

Той дойде на себе си сред обзаведено с вкус помещение. Дори дървените панели бяха подбрани да съвпадат. Лампите бяха от месинг, който само очакваше да бъде излъскан подобаващо, за да заблести със собствено сияние. Поставките за карти преливаха. Тези карти, съхраняващи знанието на бингтаунските Търговци, щяха да представляват цяло състояние.

Тук имаше и други признаци на заможност. Умивалникът бе от порцелан. Към стените бяха прикрепени скъпи картини. Капаците на люковете съвпадаха до милиметри. Наистина прекрасна каюта. Дори и покрай скорошното оплячкосване, довело до разпиляването на капитанските вещи. Ета вече се бе заела с подреждането ѝ.

Каютата бе изпълнена с миризмата на евтини благоухания — макар че тя не смогваше да прикрие задържалата се воня на превозвани тела. И все пак беше видно, че Вивачия не е била използвана дълго по подобен начин; щеше да бъде възможно смрадта да се отстрани. Тогава тя отново щеше да се превърне в подобаващ съд. А тази стая щеше да има истински капитан.

Кенит сведе поглед. Той лежеше разсъблечен, покрит с одеяло.

— Къде е нашият голобрад капитан? — обърна се пиратът към Ета.

Тя веднага се обърна в отговор на гласа му и побърза да се приближи.

— Отиде да се погрижи за раните на баща си. Каза, че нямало да му отнеме много време и че после щял да дойде при теб. Междувременно поиска да разчистя помещението. — Жената го погледна и поклати глава. — Не разбирам защо му се доверяваш. Той трябва да знае, че докато ти оставаш жив, този кораб никога няма да му принадлежи. Освен това не мога да разбера защо позволяваш на някакво си момче да прави с теб онова, което ти не пожела да разрешиш на трима опитни лечители в Биволския залив.

— Защото той е част от моя късмет — тихо отвърна Кенит. — От същия късмет, който ми връчи този кораб. Това е корабът, който е бил орисан да бъде мой. Момчето е част от това.

Той почти искаше да я накара да разбере. Ала никой не биваше да знае за думите, изречени от талисмана, докато момчето се бе вглеждало в очите му. Никой не биваше да узнава за връзката, изникнала между тях в онзи миг — връзка, която ужасяваше Кенит в същата степен, в която го интригуваше.

Пиратът зададе нов въпрос, за да ѝ попречи да стори същото:

— Виждам, че вече сме поели на път?

— Да, Соркор ни отвежда обратно до Биволския залив. Той е на борда на Мариета. Кори е на кормилото на този кораб, а Бриг ръководи екипажа.

Кенит се усмихна.

— Какво ще кажеш за новата ми придобивка?

Ета се усмихна горчиво.

— Тя е прекрасна. И вече ревнувам от нея. — Жената скръсти ръце и го погледна косо. — Не мисля, че двете с нея ще се спогаждаме. Тя е прекалено чудата, нито жена, нито кораб, нито дърво. Не ми харесаха красивите думи, които с готовност ти изливаше пред нея. И онзи Уинтроу никак не ми харесва.

— А пък аз, както винаги, не се интересувам от това какво ти харесва — нетърпеливо каза Кенит. — Какво бих могъл да ѝ дам, за да я спечеля, освен думи? Тя не е жена по начина, по който си ти.

И тъй като курвата продължаваше да се муси, той свирепо додаде:

— И ако кракът не ме болеше толкова, щях да те просна по гръб и да ти напомня какво си.

Черният лед в очите ѝ пламна.

— Ще ми се да не беше така — меко изрече тя, съумявайки да го отврати с нежността, с която отвърна на остротата му.

Кайл Хейвън лежеше върху нара на Гантри, обърнат към стената. Малкото неразграбени вещи на покойника се търкаляха по пода. При влизането си Уинтроу прекрачи дървена верига и самотен чорап. Всички останали вещи — книги, дрехи, дърводелски инструменти — липсваха или бяха натрошени (в стремглавото щуране на робите и по-методичното претърсване от страна на пиратите).

— Аз съм, татко — каза Уинтроу, докато притваряше вратата след себе си. Тя вече не можеше да се залоства: по време на бунта някой я беше изритал, строшавайки езичето. Но вратата остана затворена, а двамата роби, които Са’Адар бе оставил на пост, не направиха опит да я избутат обратно.

Лежащият не помръдна.

Уинтроу остави купата с вода и парцалите върху напукания плот на масата и се приближи до баща си, за да премери пулса му в шията. Мъжът се сепна при допира, дръпна се рязко и се надигна.

— Всичко е наред — успокои го юношата. — Сам съм.

Баща му раздвижи устни в жалко подобие на усмивка.

— Да, сам си. Но нещата са далеч от наред.

Кайл изглеждаше отвратително, далеч по-жалък от момента, в който робите го бяха отвеждали към змията. Той изглежда стар, помисли си Уинтроу. Неочаквано се е състарил.

Тази мисъл доведе със себе си нежелание да се докосва до този небръснат човек, чиято четина се размесваше с кръв. Нежеланието не бе предизвикано от кръвта или от някакво чувство за унижение — престоят край робите в трюма отдавна бе отучил Уинтроу от подобни прояви. Нежеланието произтичаше от факта, че този човек беше негов баща. А допирът притежаваше силата да потвърди тази връзка.

Въпреки това Уинтроу се насили да продължи с онова, за което беше дошъл. Макар че от все сърце му се искаше да няма нищо общо с този човек.

— Донесох ти малко вода — каза юношата. — Запасите са на привършване. Гладен ли си? Да ти донеса ли сухари? Почти нищо друго не е останало.

— Не си прави труда — сухо отвърна баща му. — Сега си имаш по-важни приятели, пред които да се докарваш.

Уинтроу подмина изреченото.

— Кенит спи. За да мога да го излекувам, той ще се нуждае от почивка.

— Значи наистина ще го направиш. Ще лекуваш човека, който ти отне кораба.

— Да. За да те запазя жив.

Кайл изсумтя.

— Глупости. Ти би го направил, дори и ако ме бяха хвърлили на онова чудовище. Ти винаги трепериш пред онзи, който притежава силата.

Уинтроу се постара да гледа на нещата неутрално.

— Може би си прав. Но не го правя заради позицията му. Това няма нищо общо, татко. Правя го заради живота. Са е живот. Докато съществува живот, винаги остава възможността за добро. Аз съм жрец и е мой дълг да поддържам живота. Дори и живот като неговия.

Баща му се засмя горчиво.

— Дори и живот като моя.

Уинтроу кимна.

Мъжът наклони раната на главата си към сина си.

— Тогава се заемай, жрецо. Това е единственото, за което те бива.

Уинтроу не реагира.

— Първо ще прегледам ребрата ти.

— Както желаеш.

Със сковани движения баща му смъкна остатъка от ризата си. Лявата страна на гърдите му бе синьо-черна. Уинтроу потръпна при вида на ясния отпечатък от ботуш. Видно беше, че подметката се е стоварила върху баща му, докато е лежал.

Ивиците плат и водата бяха единствените лекове, с които разполагаше; бордовото сандъче с лекарства беше изчезнало. Юношата предпазливо се зае да пристяга ребрата, за да им придаде известна опора. Баща му изохка, но не се раздвижи.

Когато Уинтроу приключи с бинтоването, Кайл Хейвън попита:

— Ти ме мразиш, нали, момче?

— Не зная. — Юношата навлажни парче плат и започна да попива кръвта от лицето му.

— Аз зная — отвърна след миг баща му. — Вижда се по лицето ти. Ти едва търпиш да се намираш в едно помещение с мен, още по-малко да ме лекуваш.

— Ти се опита да ме убиеш — спокойно каза Уинтроу.

— Да. Така е. Опитах се. — Баща му се засмя объркано, при което отново трепна от болка. — Проклет да съм, ако зная защо. Но в онзи момент определено ми се струваше добра идея.

Уинтроу усети, че няма да получи по-подробно обяснение. То не му беше и нужно. Беше му омръзнало да се опитва да разбира баща си. Той не искаше да го мрази. Не искаше да изпитва каквото и да било към него. Искаше му се просто баща му да не е съществувал.

— Защо трябваше да става така? — гласно се зачуди той.

— Ти избра да стане така — изтъкна Кайл Хейвън. — Изобщо не беше нужно да се стига до подобни неща. Ако просто беше опитал по моя начин… ако просто ме беше послушал, без да се противиш, всичко щеше да бъде наред. Толкова ли не можеше поне веднъж да повярваш, че някой друг знае какво е най-добре за теб?

Уинтроу се огледа. Поглед, целящ да обхване целия кораб.

— Не мисля, че онова, което ти възнамеряваше, щеше да ни донесе щастие — тихо рече той.

— Защото ти го разруши! Ти, заедно с кораба. Ако бяхте сътрудничили, вече щяхме да сме прекосили половината път до Калсид. А Гантри и Майлд и всички останали още щяха да бъдат живи. Ти си виновен за всичко това, а не аз! Ти го избра.

Уинтроу се опита да измисли отговор, ала не успя да го намери. Затова просто се зае да превързва главата на баща си.

Те имаха опит, тези пъстродрехи пирати. За последно Вивачия бе изпитвала подобно удовлетворение от ловкостта на екипажа по времето на Ефрън. Тя установи, че посреща опитността им с облекчение. Под насоките на Бриг бившите роби бяха започнали да я почистват организирано — някои теглеха кофи с морска вода, други изпомпваха мръсотията от трюмовете, трети почистваха дъските на палубата ѝ. Излишно беше да се опитват да отстранят петната от кръв: магическото дърво щеше да ги попива завинаги. Вивачия не им спомена това: след време човеците сами щяха да го осъзнаят.

Разпилените покрай въстанието припаси бяха отново подредени и прибрани. Неколцина в трюмовете отстраняваха веригите и халките. Всички тези приготовления бавно я караха отново да се чувства като себе си. Това беше най-близкото до удовлетворение от деня на съживяването ѝ.

Удовлетворение. Но имаше и нещо друго, което тя изпитваше, нещо неспокойно. Нещо много по-удивително от удовлетворение.

Тя разгърна усещанията си. В каютата на помощника Кайл Хейвън мълчаливо седеше на леглото, а синът му промиваше раната на главата му. Ребрата му вече бяха превързани. Помещението бе изпълнено с тишина, която се отличаваше от обикновено мълчание. Това беше атмосферата на хора, които не притежават общ език.

В капитанската каюта пиратът дремеше неспокойно. Него тя усещаше далеч по-глухо от Уинтроу. Но пак можеше да усети треската му, да почувства неспокойния ритъм на дишането му. Тя се приближи до него предпазливо, като нощна пеперуда. Кенит. Порочен човек. И опасен. Порочен, опасен и чаровен. Жената с него тя не харесваше. Но Кенит… Той ѝ бе казал, че ще я спечели. Нещо невъзможно, разбира се. Той не беше неин роднина. И все пак тя откри, че изпитва удоволствие от очакването на опитите му. Той я бе нарекъл господарка на вятъра и вълните. Ама че глупави неща, които да казва на един кораб. Тя отмести кичурите от лицето си и си пое дъх.

Може би Уинтроу бе прав. Може би беше време тя да открие собствените си желания.

Глава тридесет и шеста

Помнеща

— Грешал съм. Тя не е Помнеща. Елате, да вървим.

— Не разбирам. Защо? — умоляваше Шривър. Върху рамото ѝ личеше цепнатина от зъбите на бялата змия. Да, със зъбите я бе нападнала бялата, сякаш има насреща си акула, а не друга змия. Гъста зелена сукървица вече затваряше раната, ала този процес бе придружен от остро щипене.

Тя полагаше усилия да не изостава от водача; подире им Сесурея споделяше нейното объркване.

— Аз също не разбирам. — Гривата на Молкин бе прилепнала заради бързината му. Зад тях бялата змия продължаваше да се тъпче и да тръби безмозъчно. Миризмата на кръв все още ги обгръщаше, бледа като стари спомени. — Още помня миризмата ѝ. Не се съмнявам, че това е тя. Ала онова… онова нещо няма как да бъде Помнеща.

Сесурея рязко раздвижи опашка, за да се изравни с тях.

— Какво беше прихванала бялата? — попита той с отвращение.

— Нищо — с тих глас отвърна Молкин. — Нищо. Просто тя бе извървяла по-голям участък от пътя, върху който се намираме всички ние. Боя се, че скоро и с нас ще се случи същото.

— Не разбирам — повтори Шривър. Ала у нея бе започнала да се заражда една отвратителна студенина, която щеше да ѝ донесе разбиране, стига да бъдеше подхранена от размисъл.

С глас, лишен от всякакво чувство, Молкин обясни:

— Тя бе забравила. Това е всичко.

— Забравила? Какво е забравила? — попита Сесурея.

— Всичко — отвърна Молкин. Гривата му посърна, люспите му посивяха. — Всичко друго освен храненето и смяната на кожите. Всичко, което е било значимо. Както ние ще забравим на свой ред, ако не си върнем спомените.

Той се извърна рязко, за да обгърне и двамата сред извивките си. Шривър и Сесурея не се възпротивиха, а извлякоха спокойствие. Допирът до него изостряше спомените им. Тримата се отпуснаха сред мекото дъно, все така свити.

— Вие сте моята плетеница — привързано произнесе той. Жегната от мъка, Шривър осъзна, че това е истина. Те бяха всичко, останало от плетеницата на Молкин.

Змиите се отпуснаха в прегръдката на своя водач. Скоро само главите им останаха да се виждат над водата. Хрилете им потрепваха едновременно. С бавен и успокояващ тон Молкин започна да изрича свещените предания.

— Подир първото раждане ние сме били Господари. Разраствали сме се, трупали сме знание и опит. И всичко узнато сме поделяли взаимно, за да може мъдростта ни да натежава още повече. Ала никое тяло не трае вечно. Настъпило време за сливане, същините били разменени и слети. Старите си тела ние сме оставили завинаги, знаейки, че трябва да ги заменим с други, като нови създания. И ние сме сторили това. Изникнали сме дребни, подновени. Ала не сме помнели. Само някои от нас. Само някои пазели спомените. И когато времето настъпело, Помнещите щели да ни призоват с уханието си. Те щели да ни призоват и да ни възвърнат спомените. За да изникнем отново като Господари, сред Обилието и Недостига, за да трупаме още повече мъдрост и опит, които отново да слеем.

Той замълча.

— Вече не си спомням колко пъти този момент е отминавал — призна Молкин. — Цикъл подир цикъл ние сме оцелявали. Ала последният кръговрат беше най-дълъг. Нима все повече от нас не забравят, че ние трябва да бъдем Господари? Боя се, че ние загниваме, плетенице. Нима неотдавна аз не си спомнях повече? Ами вие?

Неговите питания тормозеха сърцето на Шривър. Тя сплете гривата си с неговата, осмелявайки се да поеме отровите, за да изостри собствените си възприятия.

— Някога аз помнех много повече — призна тя. — Понякога ми се струва, че помня единствено, че трябва да следваме теб. Защото ти носиш истинските спомени.

Тих беше отговорът му:

— Ако скоро не се натъкнем на Помнещи, дори и аз може да забравя това.

— В такъв случай не преставай да помниш, че трябва да продължаваме диренето си.

Книга втора

Безумният кораб

Пролог

Спомени за криле

Под туловищата на змиите водораслите меко се полюшваха под допира на теченията. Тук водата бе със същата топлина, отличавала южната плътност.

Молкин бе заявил, че те повече няма да следват сребристия кърмител, ала изкусителното ухание на въпросния продължаваше да изпълва солената вода. Съдът не се намираше далече, тъй като те все още го следваха, макар и от разстояние.

Шривър възнамеряваше да изтъкне пред водача това видимо несъответствие между намерение и дело, но просто не можеше. Не и докато той им изглеждаше тъй изнурен.

Раните, които Молкин бе понесъл в един сблъсък с бялата змия, зарастваха бавно. Разкъсите дразнещо нарушаваха последователността на шарките му. Златистите петна, които обгръщаха тялото му и изтъкваха същината му на пророк, бяха загаснали.

Самата Шривър също се чувстваше умърлушена.

В търсенето си на Помнещи те бяха изминали дълъг път. И някога, в началото на това дирене, Молкин бе излъчвал увереност. Понастоящем той споделяше объркването на Шривър и Сесурея — общо три змии бяха останали от огромната плетеница, започнала миграцията; останалите бяха изгубили доверието си към своя водач. Те бяха предпочели да следват един огромен кърмител и да се угояват с безпомощната плът, която той периодично изхвърляше зад себе си.

Тази раздяла бе настъпила преди много приливи.

— Понякога — тихо ѝ довери отпочиващият край нея Молкин — аз губя мястото си във времето. Струва ми се, че сме идвали тук и преди, че сме правили тези неща и преди, може би дори сме споделяли тези слова. Понякога вярвам в това тъй силно, че ми се струва, че днешният ден е просто спомен или сън. В тези моменти ми се струва, че не се налага да вършим нищо, защото онова, което ни се е случило, ще се случи отново. А може би вече се е случило.

Гласът му не се отличаваше с особена увереност.

Тя се допря до него. Змиите се раздвижваха незабележимо, не повече от необходимото, за да задържат мястото си сред течението. Под тях Сесурея неочаквано наостри грива и отдели слаба струя отрова, за да привлече вниманието им.

— Вижте! Храна! — протръби той.

Сребристият пасаж риби приличаше на благословия в спускането си към тях. А зад рибите личеше друга плетеница змии, която се хранеше с изостаналите. Три алени, една зелена и две сини змии. Малка плетеница, ала изградена от оживени и здрави на вид змии. Техните лъскави кожи и натежала плът рязко контрастираха с изпосталелите и диплещи люспи змии, предвождани от Молкин.

— Елате — рече Молкин и ги поведе към храната. Шривър изпусна тих звук на облекчение: поне щяха да се нахранят. А може би другите змии щяха да се присъединят към тях, щом видеха, че Молкин е пророк.

Пасажът риби се бе слял в едно цялостно същество, чийто блясък объркваше окото. Ала въпросното същество притежаваше способността да се разпада и разхвърля край тромавия ловец. Змиите от плетеницата на Молкин не бяха тромави и ловко се впуснаха подир рибите. Другата плетеница протръби предупреждение, ала Шривър не виждаше опасност. С едно движение на опашката тя се вряза в пасажа, поглъщайки три риби наведнъж. Те изчезнаха в гърлото ѝ.

Две от алените змии неочаквано промениха посоката си и нападнаха Молкин. Те го блъскаха с муцуните си сякаш е акула или някакъв друг враг. Синята се нахвърли върху Шривър, раззинала паст, но Молкиновата следовница успя да избегне удара. Третата червена змия се опитваше да обвие Сесурея — гривата ѝ бе настръхнала, прибавяйки отрова към протръбените обиди. В тях отсъстваше смисъл, долавяше се единствено ярост.

Шривър побягна, обхваната от страх и объркване. А Молкин не последва примера ѝ. Вместо това той разпери гривата си: отделеният облак токсини почти парализира алените. Те се отдръпнаха, ожесточено трептящи с хриле, за да очистят отровата.

— Какво ви става? — обърна се Молкин към чудатата плетеница. Той се изви в спирала, заплашително разгърнал грива. Петната му смогнаха да заблестят. — Защо ни нападате като бездушни скотове заради храна? Това не е типично за нас! Дори и да бяха малко, рибите принадлежат на онзи, който ги улови, а не на онзи, който ги е зърнал първи. Нима сте забравили кои сте? Какво сте? Нима умовете ви са затихнали съвсем?

За момент другите змии увиснаха неподвижни, потрепващи единствено с опашки. Рибният пасаж избяга, вече забравен. В следващия момент и шестте змии се нахвърлиха към Молкин, като тласнати от думите му. Под ужасения поглед на Шривър те се обвиха около него и го повлякоха към дъното.

— Ела да ми помогнеш! — протръби Сесурея. — Те ще го задушат!

Думите му я изтръгнаха от унеса. Двамата едновременно достигнаха своя водач и започнаха да блъскат противниците. Непознатите змии се опитваха да го разкъсат със зъби, като плячка. Кръвта му се примесваше със задушаващ облак токсини. Безмозъчното им ожесточение накара Шривър да изкрещи от ужас. И все пак тя се нахвърли да ги хапе, а Сесурея се възползваше от превъзхождащата си дължина, за да им нанася удари с опашка.

В един удобен момент той обви раненото тяло на Молкин в своето и го отдели от освирепелите нападатели. Шривър с готовност изостави битката и го последва. Змиите не се впуснаха подире им. Освирепели от отровите, те се нахвърлиха едни върху други, ревящи предизвикателно. Викове, които не съдържаха никакъв смисъл.

По-късно, докато Шривър заглаждаше лечебна слуз върху разкъсаната плът на Молкин, той каза:

— Те са забравили. Напълно са забравили какво, и кои са били. Минало е прекалено много време, Шривър. Те са изгубили и последната частица от спомените и целите си. — Той потръпна, когато тя намести ивица разкъсана кожа и я залепи. — Те са онова, в което ще се превърнем ние.

— Спокойно — меко му каза тя. — Почивай си.

Шривър обви тялото си по-стабилно около него, захвана се с опашка за една скала. Сплетен по сходен начин, Сесурея вече спеше. А може би просто се бе смълчал, покосен от същото обезсърчение, връхлетяло и Шривър. Дано това не беше така. Самата тя се чувстваше обезкуражена. Трудно би било да го утешава.

Молкин я притесняваше най-много. Тяхната среща със сребристия кърмител го бе променила. Останалите кърмители, плаващи на границата между Обилието и Недостига, представляваха единствено източници на лесна храна. Ала сребърната бе различна. Нейната миризма бе събудила спомени и в трима им и те я бяха проследили до източника, решени, че в края ще открият Помнеща. Вместо това се бяха натъкнали на нещо съвсем различно. Тя не бе отвърнала на позивите им. На бялата умолявала змия тя бе дала храна. И тъй Молкин се бе отдръпнал, заявявайки, че тя не е Помнеща и че няма да я следват повече. Ала нейната миризма винаги се бе долавяла сред водата. Тя бе скрита, но се намираше недалеч. Молкин все още я следваше, а Шривър и Сесурея все още следваха Молкин.

Водачът тихо простена и се раздвижи.

— Боя се, че това е последният път, в който някой от нас прави това пътуване под формата на нещо различно от звяр.

— Какво искаш да кажеш? — неочаквано попита Сесурея и се извърна, за да погледне другарите си в очите. От сражението той бе отнесъл множество рани, макар че нито една от тях не беше сериозна. Най-заплашителна изглеждаше една цепнатина, успоредно на една от отровните жлези. По-дълбока, тя би предизвикала смъртта му от собствената му отрова. Само чистият късмет бе запазил малката им плетеница.

— Вгледай се в спомените си — слабо нареди Молкин. — Вгледай се не просто в приливите и дните, а и в сезоните и годините, десетилетия назад. Ние сме били тук преди, Сесурея. Всички плетеници са мигрирали в тези води, не просто веднъж, а десетки пъти. Идвали сме тук, за да дирим онези, които си спомнят, малцината съхраняващи спомените на нашия вид. Обещанието бе недвусмислено. От нас се очакваше да се съберем, да получим паметта си обратно и да се отправим към безопасно място, където да довършим трансформацията си. Където да се преродим. И въпреки това десетки пъти сме откривали единствено разочарования. Всеки път сме захвърляли надеждите си, забравяли сме целта си и сме се завръщали в топлите южни води. Всеки път онези от нас, запомнили нещо, са казвали: Може би сме допуснали грешка. Може би сега не е било времето за подновата. Но всъщност времето е било правилно. Не ние сме сгрешили. Онези, които е трябвало да се срещнат с нас, не са дошли. Нито веднъж. Може би и този път ще бъде така.

Молкин притихна. Шривър продължаваше да стои вкопчена, напрегната срещу течението. Дори и ако течение бе отсъствало, тук нямаше кал, която да ги приветства, а само груби морски треви и остри камъни. Определено трябваше да си намерят по-добро място за почивка. Ала не биваше да пътуват преди Молкин да се е излекувал. Пък и къде щяха да отидат? Те бяха обхождали във всички посоки това странно течение; Шривър не бе сигурна, че Молкин знае къде ги отвежда. А къде би отишла самата тя, ако решеше? Този въпрос се оказа прекалено мъчителен за нейния ум. В момента не ѝ беше до мисли.

Тя премигна и се загледа към тялото си, сплетено с останалите две. Червенината на люспите ѝ се отличаваше с плътен оттенък, но може би изглеждаше така само в контраст със завехналата кожа на Молкин, чиито златисти петна сега изглеждаха кафяви, а раните го загрозяваха допълнително. Той трябваше да се храни, за да смени кожата си. Това щеше да го накара да се почувства по-добре. Подобно нещо щеше да се отрази добре на всички им.

Тя изрази тази мисъл гласно:

— Трябва да се храним. Всички ние сме изгладнели и отпаднали. Моите торбички с отрова са почти празни. Може би трябва да се отправим на юг, където храната е предостатъчна, а водата е топла.

Молкин се раздвижи, за да се обърне към нея. Големите му очи бяха придобили меден цвят заради тревогата.

— Ти харчиш прекалено голяма част от силата си заради мен, Шривър — укори я той. Костваше му усилие да отърси и изправи гривата си. Второ тръсване отдели слаба мъгла отрова. Допирът с нея възвърна съзнанието ѝ. А Сесурея се приведе по-близо, обвивайки и двама им. Той също погълна токсините.

— Всичко ще бъде наред — успокои я той. — Ти си уморена и гладна, като всички ни.

— Уморени до смърт — отмаляло потвърди Молкин. — И гладни до безумие. Настояванията на тялото надвиват делата на ума. Но искам и двамата да слушате добре. Запечатайте това в умовете си и никога не го забравяйте, дори и всичко останало да изчезне. Ние не можем да се върнем на юг. Напуснем ли тези води, това ще бъде краят. Докато сме в състояние да мислим, трябва да останем тук и да търсим Помнещи. Усещам, че ако не бъдем подновени този път, това никога няма да се случи. Ние, заедно с целия си вид, ще погинем и ще изчезнем в забрава, обхващаща морето, небето и земята.

Странните думи той изрече бавно. За момент Шривър почти можа да си припомни значенията им. Обилие и Недостиг. Земя, небе и море, трите части от тяхното владение, трите сфери на… нещо.

Молкин отново тръсна грива. Този път Шривър и Сесурея разтвориха хриле. Женската погледна надолу към камъните, покриващи морското дъно, към слоевете морски треви и налепи, които обгръщаха Арката на завоевателя. Черният камък, обвит със сребро, личеше само на редки места. Земята го бе откъртила, а морето го бе погълнало. Някога, преди много животи, Шривър бе седяла върху тази масивна арка, разперила криле, за да ги прилепи към раменете си. И бе изразила радостта от свежия утринен дъжд към своя любим: сияен син дракон, изревал в отговор. Някога Древните бяха посрещали появата ѝ с цветя и приветствени викове. Някога, в този град, под синьо небе…

Образът избледня. Той беше безсмислен. Изображенията чезнеха като спомени от съновидение.

— Бъдете силни — говореше Молкин. — Ако не сме орисани да оцелеем, то нека пак се борим до самия край. Нека самата съдба бъде онази, която ни отстрани, а не нашата собствена неувереност. В името на вида си: нека останем верни на онова, което сме били.

Гривата му настръхна около шията. Той отново изглеждаше като онзи визионер, спечелил верността на Шривър преди толкова много време.

— Не, Молкин — тихо отвърна тя. — Ние не сме обречени да умрем или да изчезнем. Погледни!

Сянката на един кърмител лениво се носеше над тях. При минаването си той им хвърли храна. Месото потъна бавно, понесено от течението. Това бяха мъртви двукраки, едно от които все още оковано. За това подаяние нямаше да има битка. То трябваше единствено да бъде прието.

— Елате — подкани тя Молкин, а Сесурея нетърпеливо се разплете и се отправи към месото. Шривър, надигнала се на свой ред, внимателно понесе своя водач към храната на кърмителя.

Пролет

Глава първа

Безумният кораб

Полъхът бе остър и настойчив, ала в същото време нещо в него загатваше за наближаваща пролет. Въздухът бе пропит с миризмата на йод, а това значеше, че е дошъл отлив, оголил водораслите край брега. Пясъкът под корпуса му все още влажнееше заради последния порой. Димът от огъня, накладен от Янтар, гъделичкаше носа му.

Фигурата извърна сляпото си лице и повдигна ръка, за да успокои сърбежа.

— Прекрасна вечер, нали? — каза тя. — Небето вече се проясни. Все още личат облаци, но луната и някои звезди се виждат. Събрала съм миди и съм ги увила във водорасли. Когато огънят се усили, ще им направя място сред пламъците, за да ги сготвя.

Гласът ѝ замълча в очакване. Парагон не отговори.

— Ще искаш ли да ги опиташ? Зная, че не ти се налага да ядеш, но усещането може да ти се стори интересно.

Той се прозина, протегна се и скръсти ръце пред гърдите си. В тази игра той беше много по-добър от нея. Тридесетте години на този плаж го бяха научили на истинско търпение. Парагон щеше да надделее.

Интересно дали тази нощ тя щеше да се натъжи или ядоса?

— Каква полза има от мълчанието ти? — попита тя. Личеше, че търпението ѝ започва да се изчерпва.

Корабът не си направи труда да раздвижва рамене.

— Ти си безнадежден, Парагон. Защо не ми говориш? Не разбираш ли, че аз съм единствената, която може да те спаси?

От какво да ме спаси? — би попитал той, ако ѝ говореше.

Той чу как тя се надига и го заобикаля, за да застане пред него. Фигурата небрежно извъртя обезобразеното си лице.

— Хубаво, продължавай да се преструваш. Не разговаряй с мен, щом искаш, но ще трябва да изслушаш онова, което ще ти кажа. Ти се намираш в опасност. В голяма опасност. Зная, че ти не одобряваше моето намерение да те откупя от близките ти, но въпреки това аз им отправих предложение. Те отказаха.

Парагон си позволи да изсумти презрително. Естествено, че бяха отказали. Та той беше семейният жив кораб. В колкото и позорно състояние да изпаднеше, близките му никога не биха го продали. Те го бяха държали окован за този бряг в продължение на тридесет години, но нямаше да го продадат. Нито на Янтар, нито на спекулантите. И това нещо той бе знаел още от самото начало.

А Янтар упорито продължаваше:

— Разговарях лично с Еймис Лъдчънс. Не беше лесно да уредя среща, разбира се. А по време на разговора ни тя се престори на шокирана от предложението. Настоя, че ти не си бил за продан, на каквато и да било цена. И каза същите неща, които казваше и ти, че никое Търговско семейство не би продало своя жив кораб. Как подобни неща просто не се правели.

Парагон не можа да удържи усмивката, която бавно изникна върху лицето му. Близките му все още мислеха за него. Срамни бяха моментите на съмнение. В известен смисъл той дори изпитваше благодарност към Янтар за отправянето на тази нелепа оферта. След като Еймис Лъдчънс бе признала пред една непозната, че корабът все още е част от семейството, може би тя щеше да дойде да го посети. А това посещение можеше да доведе до други неща. Може би той отново щеше да заплава, направляван от дружеска ръка… Въображението му не закъсняваше да се отзове.

Гласът на Янтар му попречи да се оттегли в мислите си.

— Тя се престори на смутена от слуховете за продаването ти. Каза, че това накърнявало честта на семейството ѝ. Подир това тя каза… — Тук гласът на жената утихна, може би заради страх или гняв. — Каза, че била наела хора, които да те махнат от Бингтаун. Че било по-добре да не си наблизо.

Тя замълча многозначително.

Мъчително напрежение стегна гърдите на Парагон.

— Тогава аз я попитах кого е наела.

Той бързо повдигна ръце и пъхна пръсти в ушите си. Не, той нямаше да слуша. Тя възнамеряваше да се възползва от страховете му. Какво от това, че близките му щяха да го преместят. Това не означаваше нищо. Хубаво щеше да бъде да се озове на някое друго място. Може би този път те щяха да го оставят изправен. Беше му омръзнало вечно да стои наклонен.

— Тя каза, че това не било моя работа — повиши глас Янтар. — Тогава се поинтересувах дали е възложила работата на Търговци. Тя само ме изгледа. А аз я попитах къде ще те отведе Мингсли, за да те раздроби.

Парагон започна да напява, шумно. Янтар продължаваше да говори.

— Имам си просо, имам си сено, имам портокал, имам си и три…

— Тя ме изхвърли! — изрева Янтар. — Когато изкрещях, че ще повдигна въпроса пред Съвета на Търговците, тя пусна кучетата подире ми. Те почти успяха да ме догонят.

— Скок високо, скачам сам, скачам си насам-натам — отчаяно пееше Парагон. Тя грешеше. Трябваше да греши. Близките му просто щяха да го преместят на друго място, това беше всичко. Нямаше значение кого са наели за това. Щом той се озовеше във водата, щеше да поеме доброволно. Щеше да им покаже колко лесно би било да плават с него. Да, това щеше да бъде прекрасен шанс да се докаже. И щеше да демонстрира, че съжалява за нещата, които го бяха принудили да стори.

Тя беше замлъкнала. Парагон запя по-бавно и преля в тананикане. Единствено неговият глас нарушаваше тишината. Той предпазливо отпуши уши. Само шуменето на вълните долиташе до него, заедно със съскането на пясъка и пропукването на пламъците.

Хрумна му един въпрос, който той зададе, преди да си е спомнил, че не ѝ говори.

— Ще идваш ли да ме виждаш и на новото ми място?

— Парагон, не се преструвай, че не разбираш. Ако те отведат, то ще бъде, за да те насекат на части.

Фигурата промени тактиката.

— И защо да ме е грижа? Хубаво би било да умра.

— Не съм сигурна, че ще умреш — тихо отвърна Янтар. — Боя се, че те ще те отделят от кораба. Ако това не те убие, те най-вероятно ще те отнесат в Джамаилия, където да те продадат. Или ще те дарят на сатрапа в замяна на благоволението му. И не зная на какво отношение ще се натъкнеш там.

— Ще боли ли? — попита Парагон.

— Не зная. Не зная точно какво представляваш. Болеше ли, когато… Когато посякоха лицето ти?

Той се извърна встрани, повдигна ръце и прокара пръсти върху нащърбеното дърво, където се бяха намирали очите.

— Да. — Челото му се смръщи. В следващия си дъх той додаде: — Не си спомням. Много неща не си спомням. Бордовите ми дневници ги няма.

— Понякога забравянето е най-лесното нещо.

— Мислиш, че лъжа? Че мога да си спомня, но няма да го призная? — Той се надяваше да поведе спор на тази тема.

— Парагон, ние не можем да променим вчерашния ден. Сега говорим за утрешния.

— Ще дойдат утре?

— Не зная! Говорех образно. — Тя пристъпи до него и притисна ръце до корпуса му. Носеше ръкавици заради нощния хлад, но допирът пак се усещаше. Формата на дланите ѝ се очертаваше като два допира топлина. — Не мога да понеса мисълта, че те ще те насекат. Дори и ако не е болезнено, дори и ако не те убие. Просто не мога да понеса мисълта.

— Ти не би могла да направиш нищо — изтъкна Парагон. И се почувства зрял заради изричането на тази мисъл. — И двамата не можем да сторим нищо.

— Пораженчески глупости — остро възрази тя. — Има много неща, които бихме могли да сторим. Кълна се, че ще остана тук и ще се боря с тях.

— Няма как да ги надвиеш — настоя Парагон. — Глупаво би било да се сражаваш, след като знаеш, че няма да спечелиш.

— Може и да е така. Надявам се, че няма да се стигне до това. Не искам да изчаквам до последния момент и да действам от отчаяние. Искам да ги изпреваря. Нужна ни е помощ, Парагон. Нужен ни е човек, който да се застъпи пред Съвета.

— Ти не можеш ли?

— Знаеш, че не мога. Само Търговците имат право да посещават тези срещи. Нужен ни е подобен човек, който да ги убеди, че трябва да забранят на близките ти.

— Но кой?

— Надявах се, че ти ще посочиш подобен човек — тихо отвърна тя.

Известно време Парагон мълча, сетне се засмя грубо.

— Никой няма да се застъпи за мен. Това са напразни и глупави усилия, Янтар. Помисли. Дори собствените ми близки не се интересуват от мен. Известно ми е какво смятат за мен. Казват, че съм убиец. Още повече, че това е истина, не е ли така? Повече от един път съм издавял целия си екипаж. Близките ми са прави. Те трябва да ме продадат, за да бъда насечен.

Връхлетялото го отчаяние бе по-студено и по-дълбоко от която и да е вълна.

— Бих искал да умра — заяви той. — Просто бих искал да престана да съществувам.

— Не говориш сериозно — каза Янтар. Но гласът ѝ показваше, че тя знае истината.

— Ще ми направиш ли една услуга? — неочаквано попита Парагон.

— Каква?

— Убий ме преди тях.

Тя се сепна.

— Не мога. Не бих могла.

— Защо не, след като знаеш, че те ще ме насекат? Ще ти кажа единствения сигурен начин. Ще трябва да ме подпалиш. Не просто на едно място, а на много, за да не може огънят да бъде угасен преждевременно. Ако всеки ден събираш по малко сухо…

— Дори не говори за подобни неща — промълви Янтар. И додаде разсеяно. — Трябва да приготвя вечерята.

Той чу как тя се раздвижва, сетне долетя съскането на влажни водорасли. Тя готвеше храната жива. Парагон възнамеряваше да изтъкне това, но размисли. Това само щеше да я разстрои, без да я убеди.

Затова той я изчака да се върне. Тя седна на пясъка, облегната на наклонения му корпус. Косата ѝ беше много нежна. И се закачаше за дървото.

— Ти говориш нелепици — меко изтъкна той. — Заричаш се, че ще останеш да ме защитаваш, знаейки, че ще изгубиш. И в същото време отказваш да ми признаеш това простичко и сигурно разрешение.

— Смъртта сред пожар трудно бих нарекла разрешение.

— О, убеден съм, че да те насекат на късчета е далеч по-приятно — саркастично отвърна Парагон.

— Само за мигове редуваш детинското поведение с логика — удивено каза Янтар. — Ти дете ли си, или мъж? Какво си ти?

— Може би и двете. Не променяй темата. Ела тук. Обещай ми.

— Няма — умоляващо каза тя.

Парагон въздъхна. Тя щеше да го стори, бе разпознал това в гласа ѝ. Ако не останеше друг начин, по който да го спаси, тя щеше да го стори. Пронизаха го странни тръпки. Това също беше вид победа, макар и необичайна.

— Ще ти трябват и гърнета с масло — добави той. — Възможно е хората на Мингсли да се появят преждевременно. Маслото ще ускори пламъците.

Последва проточило се мълчание. В края му гласът на Янтар звучеше различно.

— Те ще се опитат да те отнесат тайно. Какви приготовления ще направят? Каква би била процедурата?

— Вероятно подобна на начина, по който бях доведен тук. Те ще изчакат прилив. Най-вероятно ще изберат най-високата му точка, през нощта. Тогава ще дойдат с платформи, магарета, работници и малки лодки. Няма да е лесно, но хора, които си разбират от работата, биха се справили бързо.

Янтар се замисли.

— Ще трябва да си пренеса нещата на борда ти и да спя там, за да те пазя. Парагон — неочаквано възкликна тя, — наистина ли няма човек, който да се застъпи за теб пред Съвета?

— Само ти.

— Ще опитам. Но се съмнявам, че те ще ми предоставят възможност. В Бингтаун аз съм външен човек. Те обръщат внимание само на местните.

— Веднъж ти ми каза, че тук те уважавали.

— Местните ме почитат като занаятчия. Но аз не съм Търговка. И те не биха допуснали да се намесвам в неща, които не ме касаят. Много скоро бих изгубила клиентите си. Или пък би се случило нещо по-лошо. В града е настъпило раздвоение между Търговци и новодошли. Носят се слухове, че Съветът на Търговците е изпратил делегация до сатрапа, която да му припомни споразумението. Пратениците ще изискат от него да почете думата на своя предшественик Есклепий и ще настоят сегашният сатрап да елиминира всички земи, дадени на спекулантите. Освен това ще искат от него да престане да дава тукашни земи без предварителното съгласие на Търговците.

— Подробен слух — отбеляза Парагон.

— Аз умея да се вслушвам в слуховете и клюките. Неведнъж това е спасявало живота ми.

Настъпи тишина.

— Иска ми се да знаех кога ще се върне Алтея — каза тя. — Можех да помоля нея да се застъпи за нас.

Парагон се колебаеше дали да спомене Брашън Трел. Брашън беше негов приятел и щеше да се застъпи за него. Освен това Брашън беше Търговец. Ала Търговец, който беше лишен от правото си на наследство. Той беше позор за семейство Трел в същата степен, в която Парагон позореше рода Лъдчънс. Застъпването на Брашън не би променило нищо, дори и ако по някакво чудо той успееше да уреди изслушването си пред Търговския съвет. Една черна овца щеше да се застъпва за друга — голяма полза, няма що. Никой нямаше да се вслуша.

Той притисна длан върху гърдите си, за момент прикрил звездата със седем лъча, дамгосана в него. След като прокара пръсти по очертанията, Парагон въздъхна.

— Храната е готова, усещам.

— Искаш ли да опиташ?

— Защо не…

Той трябваше да опитва нови неща, докато още можеше. Имаше вероятност тези възможности много скоро да изчезнат.

Глава втора

Кракът на пирата

— Моят наставник Берандол обичаше да казва, че един от начините да прогониш страха и да достигнеш решение, е да се съсредоточиш върху най-лошото възможно развитие на събитията. — Уинтроу помълча за момент. — Той казваше още, че ако човек е обмислил най-лошия развой и е планирал как да го посрещне, в момента за действие ще може да реагира.

Вивачия обърна глава към него. Момчето стоеше облегнато край нея почти цяла сутрин, загледано във водите на протока. Вятърът бе изтръгнал кичури от опашката му. Окъсаните парцаливи дрехи приличаха повече на просешки, отколкото на жреческа роба.

През цялото време фигурата бе усещала присъствието му, ала бе избрала да се присъедини към неговото мълчание. Точно сега нямаше какво друго да си кажат. Дори и сега момчето говореше единствено за да придаде по-голяма яснота на мислите си, а не за да иска съвет от нея. Тя знаеше това, но все пак попита:

— И какъв е нашият най-голям страх?

Юношата въздъхна тежко.

— Пиратът има треска, която се появява периодично. И след всяка нейна проява Кенит става по-слаб. Неин източник очевидно е инфектираният чукан. Всяко животинско ухапване е опасно, но ухапванията от морски змии са особено отровни. Засегнатата част трябва да бъде отстранена, колкото се може по-скоро. Той е прекалено слаб за подобна операция, но от друга страна аз не виждам възгледи за подобряването му. Затова си казвам, че трябва да действам бързо. Освен това зная, че е малко вероятно той да оцелее. Ако той умре, двамата с баща ми ще го последваме. Това е сделката, която сключих с него.

Той замълча.

— Моята смърт не е най-лошото. Най-лошото е, че ти трябва да продължиш сама, робиня на тези пирати.

Уинтроу не гледаше към нея, а оставаше загледан в неспирните вълни.

— Това е причината да дойда при теб. Ти имаш по-голямо право да определяш от мен. Аз не обмислих това, когато се уговарях с Кенит. Тогава аз заложих своя живот и този на баща си. Но с тази постъпка аз включих и твоя живот, нещо, което не ми се полагаше. Ти рискуваш да изгубиш повече от мен.

Вивачия кимна. Една нейна мисъл измести тези.

— Той не прилича на пират. Говоря за капитан Кенит. — След кратък размисъл фигурата продължи. — Робиня… Аз не мисля, че той ме смята за своя робиня.

— Моята представа за пират също бе различна. Но ние не бива да забравяме, че макар и интелигентен и чаровен, той си остава престъпник. И трябва да си припомним, че ако се проваля, не той ще застане начело. Вероятно ще го замени Соркор, неговият първи помощник. А може би Ета, неговата любовница. Или пък Са’Адар отново ще се опита да те завземе. — Уинтроу поклати глава. — В нито един от развоите аз не мога да спечеля. Ако операцията бъде успешна, ще трябва да гледам как Кенит те отнема от мен. Той вече е започнал да те омайва с думите си, а неговият екипаж е изпълнил палубите ти. От мене не зависи почти нищо. Каквото и да се случи с Кенит, аз не мога да те защитя.

Вивачия сви рамене.

— Нима преди ти си ме защитавал?

— Наистина не бих могъл да твърдя подобно нещо — оправда се момчето. — И все пак имах известна представа какво да очаквам. А сега… И с двама ни прекалено много неща се случиха прекалено бързо. Имаше прекалено много смърт, прекалено много промени. Аз нямах възможност нито да скърбя, нито да размишлявам. Вече не зная какво или кой съм.

И двамата утихнаха, замислени.

Уинтроу се чувстваше изгубен във времето. Неговият живот, истинският му живот, се намираше далеч, в един спокоен манастир, обгърнат в любящата прегръдка на цветна долина. Ако юношата можеше да прекрачи дните и разстоянието, ако можеше да се събуди върху тясното легло в хладната си килия, той със сигурност щеше да постъпи именно така и да продължи прекъснатия си живот. Защото в действителност Уинтроу не се беше променил. Не беше. Какво от това, че му липсваше един пръст? А робската татуировка можеше да бележи единствено кожата му. Той не беше поробен — този знак представляваше злобното отмъщение на баща му заради опита за бягство. Той все още си беше Уинтроу. В малкото спокойни дни той отново откриваше миролюбивия жрец в себе си.

Но не и тук. Скорошният порой от събития бе изсипал отгоре му толкова много емоции, че юношата не можеше да усети почти нищо. Чувствата на Вивачия бяха заплетени по сходен начин, защото и преживяното от нея споделяше подобна жестокост. Кайл Хейвън бе принудил младия жив кораб да пренася роби, да изпитва всичките мъчителни емоции на измъчения товар. Дори присъствието на Уинтроу, неин роднина, не бе успяло да я утеши: неговото насилствено качване на борда бе покварило връзката, която се очакваше да се установи между двамата. Неговото отчуждение допълнително бе допринесло за страданията ѝ. И все пак двамата бяха напредвали, като оковани един за друг роби.

В една нощ на буря и кръв робите бяха въстанали и бяха я освободили от властта на Кайл Хейвън. Капитанът и Уинтроу бяха единствените оцелели. А на зазоряване корабът бе превзет от пирати. Капитан Кенит и хората му завладяха Вивачия без едничък удар. Тогава Уинтроу се беше споразумял с Кенит: той щеше да спаси живота на ранения пират, ако последният пощадеше него и баща му. Са’Адар, предводител на робското въстание, имаше други амбиции. Той не само искаше да се разправи с Кайл, а и настояваше Вивачия да бъде предадена на робите. Без значение коя от страните надделееше, бъдещето за Уинтроу и кораба изглеждаше неясно.

А корабът вече предпочиташе пирата.

Пред тях Мариета бързо разсичаше пенестите вълни. Вивачия я следваше охотно. Корабите се отправяха към някакво пиратско скривалище, друго Уинтроу не знаеше. На запад хоризонтът се губеше сред мъглата на Прокълнатите брегове. Стремглавите реки на този регион изливаха топлите си води в канала, което пораждаше почти постоянни мъгли. Внезапните бури бях обичайни през зимните месеци, дори и през летните.

Самите Пиратски острови не бяха нанесени на карта. Каква полза да се отбелязва бряг, който се менеше почти ежедневно? Най-разумно беше той да бъде заобикалян колкото се може по-бързо.

Но Мариета се насочваше именно към тези места, а Вивачия я следваше. Личеше, че разбойниците са запознати с тези канали и острови.

Уинтроу извърна глава назад, към кораба. По въжетата пиратите се движеха бързо и умело в отговор на крясъците на Бриг. Уинтроу трябваше да признае, че до този момент не е съзирал подобно умение на борда на Вивачия. Тези хора бяха престъпници, но освен това бяха и отлични моряци, в чиито движения личеше дисциплина. Те се движеха в пълен синхрон.

Само че един поглед към палубите разваляше това впечатление, защото на борда имаше и други. Повечето от робите бяха оцелели. Те се бяха отървали от веригите, но все още не бяха възстановили човечността си. Белезите от оковите все още личаха по крайниците им, а татуировките оставаха върху лицата им. Дрехите им бяха окъсани; много от телата, надничащи изпод дрипите, бяха бледи и костеливи. Те бяха прекалено много. Макар понастоящем да заемаха не само трюма, но и палубите, освободените роби все още имаха вида на пренасян добитък. Те стояха неподвижно, струпани на малки групички, и се отместваха само когато някой от екипажа им направеше знак. По-здравите унило разнасяха кофи и парцали, за да почистват кораба. Върху много лица личеше неудовлетворение. Интересно дали щяха да предприемат нещо?

Уинтроу не беше сигурен в начина, по който възприемаше тези роби. Преди въстанието, когато бе слизал в трюма с намерението да облекчава мъките им, в сърцето му бе отеквала жалост. Той бе могъл да им предложи единствено навлажнен парцал. Бе се опитал да влезе и в ролята си на жрец, нещо несъобразимо с многочислеността им.

Но всеки път, когато погледнеше към тях, той си припомняше не някогашното си състрадание, а онази нощ, в която те бяха убили целия екипаж. Трудно му беше да назове емоцията, която те извикваха у него. Тя бе изградена от страх и гняв, отвращение и състрадание. Самото ѝ изпитване пораждаше срам. Един жрец на Са не биваше да изпитва подобно нещо. Затова той се бе спрял на другата алтернатива: да не изпитва нищо.

Някои от моряците може би бяха заслужили да приключат живота си по такъв жесток начин — поне доколкото човек можеше да отсъди. Ала какво бяха сторили приветливият Майлд, цигуларят Финдоу и веселякът Комфри, за да заслужат подобен край? Нима те не заслужаваха по-милостива смърт? По времето, когато те бяха пристигнали на борда, Вивачия не бе пренасяла роби.

Са’Адар, жрецът, повел робското въстание, смяташе, че всички убити са заслужавали смъртта си. Той твърдеше, че онези, доброволно избрали да работят на борда на робски кораб, са се превърнали във врагове на всички справедливи хора. Тази мисъл пораждаше силно колебание у Уинтроу. Той поддържаше удобната идея, че Са не изисква от него да съди другите. Казваше си, че Са запазва отсъждането за себе си: само творецът притежава необходимата мъдрост.

Но робите не споделяха мнението на Уинтроу. Някои разпознаваха в него източника на тих глас, поднасящ им кърпа. Други виждаха в негово лице измамник, капитански син, който се бе преструвал на състрадателен, ала с нищо не бе им помогнал в действителност. Но всички до един го отбягваха. Нещо, за което той не можеше да ги вини. От своя страна Уинтроу също ги отбягваше и прекарваше по-голямата част от времето си на носа, край фигурата. Пиратите се приближаваха до предната палуба само при необходимост, иначе я отбягваха със същото суеверие като робите. Живата фигура ги ужасяваше. Самата тя не се смущаваше от плахостта им. А Уинтроу се радваше, че му е останало поне едно място, където да остане сравнително сам.

Той отново отпусна глава върху перилото и се опита да подири мисъл, която не беше болезнена.

У дома вече щеше да настъпва пролет. В манастирските овощни градини пъпките щяха да се наливат. Дали Берандол си мислеше за него? Какво ли биха изучавали двамата в този момент?

Той сведе поглед към ръцете си. Някога те бяха преписвали ръкописи и бяха изработвали витражи. Момчешки ръце, ловки, но все още нежни. Сега дланите бяха покрити с мазоли, а едната ръка бе лишена от показалец. Това бяха грубите ръце на моряк. Жреческият пръстен никога нямаше да намери място на тези ръце.

Тук пролетта се проявяваше по различен начин. Платната пращяха под резкия напор на вятъра. Ята завръщащи се птици хвърляха сенките си. Островите от двете страни на канала ставаха още по-зелени, оживени от крясъците на гнездящи птици.

Нещо го откъсна от размислите му.

— Баща ти те вика — тихо каза Вивачия.

Разбира се. Той бе усетил през нея. Онова пътуване през бурята бе потвърдило и заякчило връзката между кораба и него. Уинтроу вече не мразеше тази връзка, а Вивачия не ѝ се радваше както преди. Поне в това отношение те щяха да се изравнят. От бурята насам тя се държеше мило с него, но нищо повече. Също като прекалено зает родител.

— В известен смисъл ние разменихме ролите си — отбеляза тя.

Уинтроу кимна, лишен от сили и намерение да оспорва истината. Вместо това той повдигна глава, прокара пръсти през косата си и стисна зъби. Нямаше да издаде неувереността си пред баща си.

С отметната глава юношата се отправи сред палубата, като отбягваше робските групички и пиратите. Никой не погледна към него. Глупаво беше, каза си той, да смята, че те го наблюдават и възнамеряват да отправят предизвикателства. Те бяха спечелили. Защо да се интересуват от постъпките на един оцелял юнга?

Самият Уинтроу бе преживял въстанието недокоснат. Нещо, което не можеше да се каже за Вивачия. Тя все още носеше кървави петна върху палубата си. Тези белези отказваха да отстъпят пред шкурките. Освен това корабът все още вонеше като превозвач на роби, въпреки почти постоянното почистване, наредено от Бриг. Бурята бе окъсала платната — бързите кръпки, поставени от пиратите, ярко се открояваха сред плата. Вратите на юта още не бяха поправени. Това не беше спретнатият кораб, напуснал Бингтаун.

Уинтроу се почувства засрамен от вида на семейния си съд. Същото би изпитал, ако видеше сестра си да се предлага в някоя кръчма.

Как ли щяха да се развият нещата, ако Уинтроу бе стъпил на борда доброволно, под ръководството на дядо си?

Той прогони тези мисли, защото вече беше достигнал каютата на Гантри. Пред нея все още стояха двама от задрасканите лица, на които Уинтроу не обърна внимание, а се доближи до вратата и почука.

Със смъртта на своя обитател каютата бе изгубила и предишното си предназначение. Ограбеното помещение представляваше затвор, в който стоеше Кайл Хейвън.

Баща му седеше на ръба на койката. Едното му око бе изпълнено с кръв, което придаваше неравномерен вид на погледа му. Стойката му издаваше болка и отчаяние, но думите му съдържаха единствено острота.

— Хубаво е, че все пак си се сетил за мен. Смятах, че си прекалено зает да лазиш пред новите си господари.

Уинтроу преглътна въздишката си.

— По-рано минах да те видя, но ти спеше. Реших, че почивката ще те излекува в по-голяма степен от всичко, което бих могъл да предложа. Как са ребрата ти?

— Пламтят. А главата ми не спира да пулсира. Освен това съм гладен и жаден. — С брадичка той посочи към вратата. — Онези двамата отказват да ме пуснат да изляза.

— Бях ти оставил храна и вода. Не…

— Намерих. Канче вода и два сухара.

В гласа на баща му се долавяше потиснат гняв.

— Само това можах да намеря. Запасите са ограничени. Бурята е унищожила голяма част от тях; заради нахлулата солена вода…

— Искаш да кажеш, че са били унищожени от робите. — Кайл отвратено поклати глава и трепна. — Те не са достатъчно разумни да се досетят, че ще трябва да разделят храната си на порции. Посред буря те избиват единствените хора, които могат да управляват кораба, а половината запаси изяждат. Те могат да се грижат за себе си колкото кокошки. Надявам се, че си доволен от свободата, която им даде. Много е вероятно в нея да намерят смъртта си.

— Те се освободиха сами, татко — възрази Уинтроу.

— Но ти с нищо не ги спря.

— Също както не спрях теб, когато ти ги докарваше на борда оковани.

Уинтроу си пое дъх, за да продължи, но размисли. Каквито и аргументи да излагаше, баща му никога не би приел причините му. Но казаните от Кайл думи засегнаха съвестта му. Наистина ли екипажът бе умрял по негова вина, заради неговото бездействие? В такъв случай на съвестта му трябваше да тежат и робите, починали преди въстанието? Тази мисъл бе прекалено болезнена.

— Да се погрижа ли за раните ти, или да ти потърся още храна? — попита той.

— Намери ли лекарствата?

Уинтроу поклати глава.

— Все още липсват. Никой не ги е виждал. Вероятно сандъчето е паднало зад борда.

— Без него няма какво да сториш за мен — цинично изтъкна баща му. — Но не бих отказал храна.

Уинтроу нямаше да се поддаде на раздразнението.

— Ще видя какво мога да направя.

— Не се съмнявам. — Кайл Хейвън рязко сниши глас. — А какво ще направиш за пирата?

— Не зная — призна Уинтроу и го погледна в очите. — Страх ме е. Зная, че трябва да опитам да го излекувам. Но не зная кое от двете неща е по-лошо: той да оцелее и ние да продължим да бъдем пленници, или да умрем заедно с него, оставяйки кораба сам.

Баща му се изхрачи на палубата: нещо съвсем нетипично за него. Очите му пламнаха.

— Ти ме отвращаваш — процеди той. — Майка ти трябва да е лежала със змия, за да създаде нещо подобно. Срамувам се, че ти се водиш мой син. Погледни се. Пирати са завзели кораба на семейството ти: препитанието на майка ти, сестра ти и брат ти. Самото им оцеляване е обвързано с този кораб! Но ти изобщо не се замисляш за това. Не. Ти се чудиш дали да излекуваш или да убиеш пирата, който е стъпил на врата ти. Дори не си се замислял за възможността да ни въоръжиш или да убедиш кораба да му се опълчва, както се опълчваше на мен. Колко време ти изхаби да бършеш сополивите морди на робите! Опита ли се да накараш един от тях да ти помогне? Не. Ти се прокрадваш наоколо и помагаш на проклетия пират да задържи кораба, който той ни открадна.

Уинтроу поклати глава, едновременно учудено и натъжено.

— Говориш неразумно. Какво очакваш от мен? Собственоръчно да завзема кораба от Кенит и хората му, да върна робите в трюма и да закарам кораба в Калсид?

— Ти и проклетият кораб успяхте да осъществите заговор срещу мен и моя екипаж! Защо не насъскаш кораба срещу него, както стори с мен? Защо поне веднъж не можеш да постъпиш в интерес на близките си?

Баща му се изправи, стиснал юмруци. Но в следващия миг той се вкопчи в ребрата си и изохка. Червенината върху лицето му избяга, заменена от пребледняване. Той се олюля и Уинтроу понечи да го подхване.

— Не ме докосвай! — озъби се Кайл и смогна да се подпре на леглото, за да седне отново.

Как ли изглеждам в неговите очи? — почуди се Уинтроу. Вероятно русият и висок мъж виждаше в него провал. Уинтроу бе дребен и смугъл като майка си; той нямаше да наследи ръста и силата на баща си. На четиринадесет той все още изглеждаше по-скоро като момче. Но не само външният вид не отговаряше на изискванията на баща му, същото се отнасяше и за духа.

— Аз никога не бих настроил Вивачия срещу теб — тихо отвърна юношата. — Ти сам стори това с начина, по който се отнасяше към нея. А в настоящия момент не съществува начин, по който да си я върна. Способен съм единствено да запазя моя и твоя живот.

Кайл Хейвън се втренчи в стената.

— Върви да ми донесеш храна — нареди той. Сякаш все още бе капитан на този кораб.

— Ще опитам — студено отвърна Уинтроу и излезе.

Докато той затваряше вратата след себе си, един от робите го заговори.

— Защо търпиш това? — попита задрасканото лице. Знаците на множество господари шавнаха върху лика.

— Моля? — изненадано запита Уинтроу.

— Той се държи с теб като с псе.

— Той ми е баща. — Юношата се постара да не издава отвращението, че робите са подслушвали разговора. Колко ли бяха чули?

— Той е гъз — студено каза другият пазач и предизвикателно се вторачи в Уинтроу. — Което те прави лайненце.

— Млъкни! — сопна се първият. — Момчето не е лошо. Ти може и да не помниш кой е проявил добрина към теб, но аз помня. — Той отново погледна към Уинтроу и кимна към вратата. — Ти само кажи, момче, и ще го накарам да пълзи пред теб.

— Не — изтъкна Уинтроу. — Не искам това. Не искам никой да пълзи пред мен. Моля те, не наранявай баща ми — добави той. Искаше да го изтъкне недвусмислено.

Робът сви рамене.

— Както желаеш. Но аз говоря от опит, хлапе. Това е единственият начин да се оправиш с подобен човек. Или той пълзи пред теб, или ти пълзиш пред него. Той не разбира от друго.

— Може би е така — неохотно се съгласи Уинтроу. Той понечи да се отдалечи, но спря. — Как се казваш?

— Вилия. Ти си Уинтроу, нали?

— Да. Приятно ми е да се запознаем, Вилия. — Юношата погледна към другия пазач.

Онзи се намръщи и отвърна смутено:

— Декън.

— Декън — повтори Уинтроу, запечатващ името в ума си. Той умишлено улови погледа му и кимна, преди да се отдалечи. Вилия бе придобил едновременно развеселен и одобряващ вид.

Току-що развилото се стълкновение бе съвсем нищожно, извоюваната победа — още по-дребна. И въпреки това тя накара Уинтроу да се почувства малко по-добре.

На палубата той не получи възможност да приспособи погледа си към дневната светлина, защото на пътя му изникна Са’Адар. Едрият жрец все още носеше следите от дългия престой в трюма. Възпалената милувка на оковите все още личеше върху китките и глезените му.

— Търсих те — обяви той. Двама от задрасканите лица стояха край него като телохранители.

— Така ли? — Уинтроу реши да продължи по започнатия вече начин. Той изправи рамене и погледна мъжа в очите. — Ти ли си поставил онези двамата пред стаята на баща ми?

Другият жрец бе невъзмутим.

— Да. Той трябва да остане под арест, докато бъде съден. — Той изгледа Уинтроу с превъзходство, предоставено от ръст и години. — Оспорваш ли това?

— Аз ли? — Уинтроу се престори, че обмисля въпроса. — Защо те интересува моето мнение? На твое място аз не бих се интересувал от мислите на Уинтроу Вестрит, а бих се тревожил за реакцията на капитан Кенит, когато види, че си приписвам подобен авторитет.

— Кенит е жив мъртвец — дръзко каза Са’Адар. — Бриг е онзи, който командва тук. А той приветства моят авторитет сред робите. През мен той предава нареждания. Той не възрази срещу поставената охрана.

— Роби? Не са ли всички те свободни хора? — усмихна се Уинтроу. Той се преструваше, че не забелязва вниманието, с което двамата придружители следяха разговора им. Останалите бивши роби, стоящи наблизо, също се заслушваха; някои от тях се приближаваха.

— Знаеш какво имах предвид! — раздразнено възкликна Са’Адар.

— По принцип човек казва онова, което има предвид. — Уинтроу замълча за момент. — Каза, че си искал да ме видиш?

— Да. Днес ти посещава ли капитан Кенит?

— Защо питаш? — тихо се осведоми Уинтроу.

— Защото бих искал да зная намеренията му. — Жрецът имаше умел глас, който сега повиши. Не един татуиран лик се извърна в неговата посока. — В столицата се говореше, че когато капитан Кенит плени робски превозвач, той убива екипажа, а кораба предава на онези, които са били оковани в трюма му. Така те на свой ред стават пирати и се борят с робството. Това вярвахме ние, когато приветствахме помощта му в управляването на току-що завоювания кораб. Ние очаквахме, че съдът ще остане за нас. Надявахме се, че той ще бъде инструмент, с който всеки от нас ще започне новия си живот. Но сега изглежда, че капитан Кенит възнамерява да запази този кораб за себе си. Покрай нещата, които ние сме чували за него, не изглежда той да е човек, който би ни отнел единствената ценност. Ние искаме да знаем: на кого според него принадлежи този кораб?

Уинтроу го гледаше спокойно.

— Щом би искал да узнаеш отговора на този въпрос, съветвам те да се обърнеш към самия капитан Кенит, защото той единствен би могъл да ти отговори. Ако го задаваш към мен, ще чуеш истината.

Той умишлено говореше по-тихо от Са’Адар, така че онези, които искаха да слушат, да пристъпят по-близо. А те бяха много. Сред тях имаше и пирати, придобили опасен вид.

Са’Адар се подсмихна.

— А твоята истина гласи, предполагам, че корабът принадлежи на теб.

Уинтроу поклати глава, на свой ред усмихнат.

— Корабът принадлежи на себе си. Вивачия е свободно създание и притежава правото сама да определя живота си. Нима ти, съвсем доскоро носил тежките окови на робството, би могъл да причиниш на друго живо същество онова, което е било причинено на теб?

Привидно Уинтроу говореше единствено на Са’Адар. Той не се огледа, за да провери впечатлението, направено от думите му. Вместо това той мълчеше, както подобаваше на очакването на отговор.

След миг Са’Адар се изсмя презрително.

— Той се занася — обърна се мъжът към тълпата. — Някаква магия е дала на фигурата способността да говори. Това е интересна магия. Но корабът си остава кораб, вещ, а не личност. И по право този кораб принадлежи на нас!

Малко бяха гласовете, изразили съгласие, защото в същия момент един от пиратите пристъпи напред.

— Бунт ли загатваш? — осведоми се морският вълк. — Защото, ако е така, много скоро ще се озовеш зад борда.

Пиратът се усмихваше, но определено не по дружелюбен начин. От лявата му страна негов другар се изсмя гърлено и разкърши рамене в предизвикателство към задрасканите лица, застанали край Са’Адар. И двамата татуирани се напрегнаха, присвивайки очи.

Самият Са’Адар изглеждаше втрещен — той не бе очаквал подобна реакция. Въпреки това жрецът се окопити и каза:

— И защо това те касае?

Пиратът забоде показалец в гърдите му и го задържа там.

— Кенит е нашият капитан. Неговата дума е закон. Разбра ли?

Тъй като жрецът не отговори, пиратът се ухили. Са’Адар направи крачка назад и се обърна да си върви, а морякът добави:

— Най-добре не говори срещу него. Ако от нещо не си доволен, кажи му го в лицето. Той е корав човек, но справедлив. Само недей да съскаш зад гърба му. Пораждаш ли неприятности, само ще си изпатиш.

Пиратите отново възобновиха работата си. Всички погледи се насочиха към Са’Адар. Той не скри гневното блясъче в очите си, но гласът му прозвуча слаб:

— Бъди сигурен, че ще говоря с Кенит за това!

Уинтроу сведе очи към палубата. Може би баща му беше прав. Може би съществуваше начин да си върне кораба от роби и пирати. Един конфликт донасяше възможност.

Със странно разтуптяно сърце той се отдалечи. Как ли подобни мисли се бяха зародили в него?

Вивачия бе заета. Погледът ѝ не се отделяше от кърмата на Мариета, ала същинското ѝ внимание бе насочено към нея самата. Мъжът на кормилото имаше стабилна ръка, а хората, които се катереха сред въжетата ѝ, бяха истински моряци. Екипажът отстраняваше мръсотията от трюмовете ѝ, поправяше дървото и излъскваше метала. За първи път от месеци насам тя не можеше да оспори уменията на своя капитан. И можеше да насочи всичките си мисли към себе си, сигурна, че онези на борда ѝ не се нуждаят от внимание.

Един събуден жив кораб можеше да усеща всичко, ставащо на борда му. Голяма част от възприятията, пренесени по скелета от магическо дърво, не заслужаваше внимание. Поправянето на скъсано въже и беленето на лук в камбуза не бяха от значение, защото тези неща не можеха да променят посоката на живота ѝ. Но Кенит можеше. Този енигматичен мъж продължаваше да спи неспокойно в капитанската каюта. Вивачия не можеше да го види, ала можеше да го усети по начин, за който човеците не притежават описание.

Неговата треска се усилваше отново. Жената, която се грижеше за него, бе притеснена. Тя правеше нещо с хладка вода и кърпа. Вивачия понечи да усети детайлите, но връзка отсъстваше. Тях двамата още не бе опознала достатъчно добре.

Кенит бе далеч по-достъпен от Ета. Неговите видения, породени от температурата, се изливаха от него като кръвта, заливала палубите на Вивачия. Тя ги попиваше, но не можеше да ги осмисли. Те изобразяваха дребно момче, което се измъчваше, разкъсвано между верността към баща, който го обичаше, без да може да го защити, и човек, който го защитаваше от другите, ала не го обичаше. А от дълбините на сънищата отново и отново се надигаше змия, която да захапе крака му. Допирът на челюстите бе киселинен и леден. От дълбините на душата си той се пресягаше към нея.

— Гледай ти, какво е това? Или по-скоро — кой е това?

Гласът на Кенит достигна до нея като шепот. Тя тръсна глава, разклащайки коси. Пиратът не можеше да говори с нея. Дори и в най-голямата мисловна близост с Уинтроу и Алтея тя не бе усещала мислите им тъй ясно.

— Това не е Кенит — промърмори тя. В това Вивачия бе сигурна. И в същото време гласът беше неговият.

В каютата пиратският капитан си пое дъх и го изпусна, мърморещ и стенещ.

— Не, не е Кенит — развеселено потвърди гласецът. — Също както ти не си Вестрит. Коя си ти?

Беше смущаващо да усеща друг ум по този начин. Тя инстинктивно се отдръпна. Тъй като беше много по-силна, гласът не можа да я последва. Но с това тя прекъсна и колебливия допир с Кенит. У нея пламна раздразнение. Тя стисна юмруци и се вряза лошо в следващата вълна, блъсвайки се в нея, вместо през нея. Кормчията изруга и внесе малко изменение.

Вивачия облиза солените пръски от устните си и отново тръсна глава. Коя беше тя? Какво беше тя? Трудно ѝ беше да определи дали изпитва ужас, или интерес. Бе усетила чудата връзка със съществото, което я бе заговорило. Неговото агресивно любопитство тя бе прогонила лесно, но пак не ѝ харесваше някой да се опитва да прониква в ума ѝ.

Тя реши, че няма да търпи подобно нещо. Който и да беше този нашественик, тя щеше да го открие и изобличи.

Все така повдигнала защита, тя внимателно се съсредоточи върху каютата, където Кенит продължаваше да спи. Пирата тя намери лесно: той се бореше с трескавите си сънища, понастоящем скрит в някакъв шкаф, а някакво създание го зовеше с измамна ласкавост. Жената бе поставила хладна кърпа върху челото му, а друга обвиваше около подутия чукан. Вивачия почти усети облекчението, донесено от хладината. Тя отново потърси, по-смело, но не откри друго присъствие.

— Къде си? — разгневено попита тя. Кенит сепнато се раздвижи, защото преследвачът в съня му повтори думите ѝ. Ета се приведе над него, за да го успокои.

Въпросът на Вивачия не получи отговор.

Кенит напусна мътилката на сънищата си. Трябваха му няколко мига, за да се осъзнае.

Припомнянето доведе слаба усмивка. Той се намираше на борда на собствения си жив кораб, в капитанската каюта. Прекрасна ленена завивка бе обгърнала изпотеното му тяло. Месинг и скъпо дърво го обграждаха. Дочуваше се шуменето на водата, разкъсвана от Вивачия. Той можеше да усети съзнанието на кораба, което го обгръщаше като втора кожа и го пазеше от света.

Кенит въздъхна доволно, а в следващия миг се задави заради сухотата на гърлото си.

— Ета! — изхриптя той към курвата. — Вода…

— Сега ще ти дам — успокои го тя.

И тя пъхна хладни пръсти под тила му, за да приближи ръба на чашата. Подир това жената умело намести възглавницата, попи капките от челото му и обърса ръцете му с влажна кърпа. Кенит остана да лежи неподвижно, благодарен за грижите. В този момент той изпитваше чисто спокойствие.

Но то не продължи дълго. С възвръщането на съзнанието раненият крак също напомняше за себе си. Кенит се опита да загърби болката. В отговор тя усилваше настойчивостта си с всеки поет дъх.

Курвата седеше край леглото му и шиеше нещо. Капитанът се загледа в нея. Тя изглеждаше по-възрастна, отколкото той си спомняше. Бръчките около устата ѝ се бяха задълбочили. Лицето ѝ изглеждаше изпито. Това караше тъмните очи да изпъкват още повече.

— Изглеждаш ужасно — укори я той.

Тя остави гергефа си и се усмихна, сякаш току-що бе получила комплимент.

— Трудно ми е да те гледам такъв. Когато ти си зле… аз не мога да спя, не мога да се храня…

Себична жена. Тя бе хвърлила крака му на морска змия, а сега се опитваше да превърне страданията му в свой собствен проблем. Нима от него се очакваше да изпитва състрадание?

Той прогони тези мисли.

— Къде е момчето? Уинтроу?

Ета веднага се изправи.

— Искаш ли да го повикам?

Глупав въпрос.

— Естествено, че искам да го повикаш. Той трябваше да излекува крака ми. Защо още не го е сторил?

Курвата се приведе над леглото и се усмихна нежно. Искаше му се да я изтласка встрани, но не разполагаше със силата.

— Мисля, че той иска да изчака да стигнем Биволския залив. Има някои неща, с които иска да разполага, преди да започне да… лекува.

Тя рязко се извърна, но не и преди той да е различил сълзите, проблясващи в очите ѝ. Раменете ѝ бяха сведени, тя стоеше приведена. Бе видно, че Ета не вярва в оцеляването му. Това едновременно го плашеше и дразнеше. Сякаш тя искаше смъртта му.

— Върви да намериш момчето! — грубо нареди той, по-скоро за да се отърве от нея. — Припомни му. Припомни му, че ако аз умра, двамата с баща му също си заминават. Кажи му!

— Ще изпратя да го доведат — с треперещ глас отвърна курвата и се отправи към вратата.

— Не. Ще отидеш сама, още сега.

Тя се обърна и успя да го раздразни, докосвайки го по лицето.

— Щом това искаш — успокояващо рече Ета. — Отивам.

Пиратът не я проследи с поглед, а остана заслушан в стъпките ѝ. Тя крачеше бързо, а на излизане затвори вратата след себе си плътно, но тихо. Отвъд преградата долетя раздразненият ѝ глас.

— Върви си. Няма да търпя да го безпокоиш с подобни глупости в този момент. — Сетне тя продължи по-тихо, по-заплашително. — Докоснеш ли тази врата, ще те убия на място.

Потенциалният посетител я послуша, защото никой не почука на вратата.

Кенит притвори очи и подири онзи полуунес, който поне малко облекчаваше болката. Треската придаваше острота на света. Стените на каютата го обгръщаха и заплашваха да се срутят върху му. Той избута завивката в опит да диша по-свободно.

— Е, Кенит, какво ще правиш със своето хлапе, в което има хляб?

Пиратът стисна очи. Сега не му се занимаваше с досадния гласец.

— Това вече е забавно. Нима очакваш, че като затвориш очи, аз преставам да те виждам? — не мирясваше талисманът.

— Млъкни и ме остави на мира. Ще ми се да не те бях поръчвал.

— Сега вече успя да ме наскърбиш. Такива изказвания, след всичко онова, което преживяхме заедно!

Кенит отвори очи, повдигна китка и погледна към личицето. Дървеният талисман, изработен по подобие на неговия царствен лик, дружелюбно се хилеше насреща му. Двойната ивица кожена връв пристягаше фигурката точно над пулса.

— Наистина ли вярваш, че момчето ще те излекува? Не, ти не си чак толкова глупав. Разбира се, ти си достатъчно отчаян, за да настоиш то да опита. Знаеш ли кое е нещото, което ме удивлява? Това, че ти толкова се боиш от смъртта, че този страх ти придава смелостта да се изправиш пред скалпела. Помисли си колко е чувствително онова подпухнало месо; толкова чувствително, че ти не търпиш допира на ленен чаршаф. А ето, че си готов да позволиш допира на нож, на лъскаво острие… Е, лъскаво, преди да потъмнее от кръвта ти…

Кенит леко отвори очи.

— Защо ме измъчваш?

Талисманът присви устни.

— Защото мога. Най-вероятно аз съм единственият в целия свят, който е способен да измъчва великия капитан Кенит Освободител, бъдещ крал на Пиратските острови. — Личицето изсумтя и хапливо добави още едно прозвище. — Змиеизкусител храбри, ордьовър-хапка. Но ти кажи, какво искаш от онзи невръстен жрец? Желаеш ли го? Той извиква в трескавите ти сънища спомени от онова, което ти си бил. Ще сториш ли и с него онова, което са сторили с теб?

— Мен никога не са…

— Никога? — Тук личицето прихна с възторжена злост. — Наистина ли смяташ, че би могъл да ме излъжеш? Ние сме обвързани, капитане. Аз зная всичко за теб. Всичко.

— Аз те направих, за да ми помагаш, а не да ме измъчваш! Защо ме нападаш?

— Защото мразя онова, което си — свирепо отвърна талисманът. — Мразя, че се превръщам в част от теб и ти помагам в делата ти.

Кенит мъчително си пое дъх.

— Какво искаш от мен? — попита той. Това беше вик на предаване, молба за милост или състрадание.

— Ето един въпрос, който ти хрумва за първи път. Какво искам? — Талисманът проточи въпроса с наслада. — Може би искам да страдаш. Може би ми е приятно да те измъчвам. Може би…

Край вратата се разнесоха стъпки. Стъпваха ботушите на Ета и боси нозе.

— Бъди добър с Ета — бързо каза талисманът. — Тогава може би аз ще…

Вратата се отвори, карайки личицето да утихне. То отново се превърна в дървено украшение, пристегнато към китката на един болник.

Уинтроу влезе първи, последван от курвата.

— Доведох го, Кенит — без нужда оповести Ета, докато затваряше вратата след себе си.

— Добре. Сега ни остави.

Ако проклетата фигурка си мислеше, че може да го принуждава, то тя жестоко се лъжеше.

Ета го погледна смаяно.

— Кенит, смяташ ли, че това е разумно?

— Не. Мисля, че е глупаво. Точно по тази причина ти казвам да го сториш, защото аз обожавам глупостта.

Той запращаше думите към нея с тих глас. И наблюдаваше дървеното лице, пристегнато върху китката. То оставаше неподвижно, ала очите блестяха. Може би вече обмисляше отмъщението си. Какво пък, Кенит не го беше грижа. Докато беше жив, нямаше да трепери пред парченце дърво.

— Излез — повтори той. — Остави ни сами.

С изправена глава тя напусна каютата. Зад себе си Ета затвори вратата сравнително шумно, макар и без да я затръшва.

Щом тя излезе, Кенит приседна в леглото си.

— Ела — обърна се той към Уинтроу. Момчето се подчини, а капитанът отметна ръба на завивката. Скъсеният крак лъсна в цялата си гнойна красота. — Погледни — процеди Кенит. — Какво можеш да сториш?

При вида на раната момчето пребледня. Кенит усети как то се напряга, за да направи по-близък оглед.

Юношата сбърчи нос заради миризмата, а после повдигна тъмните си очи към него и изрече искрено:

— Не зная. Положението е много лошо. — Погледът отново докосна крака, преди да се върне към лицето. — Да кажем така. Ако не опитаме да отрежем инфекцията, ти ще умреш. Какво бихме изгубили, ако пробваме?

Пиратът се усмихна сковано.

— Аз губя много малко. Ти трябва да мислиш за собствения си живот и за живота на баща си.

Уинтроу се засмя.

— Много добре зная, че ако ти умреш, дори и без моята намеса, аз също ще те последвам. — С глава той посочи към вратата. — Тя никога не би ми позволила да остана жив.

— Страх ли те е от нея? — Кенит се усмихна по-широко. — С основание. И така, какво предлагаш?

Той се опитваше да поддържа храбростта си чрез непринуден глас.

Момчето отново погледна към крака му и се навъси в размисъл. Това съсредоточение само изтъкваше младостта му.

Кенит на свой ред погледна към гангренясалия си чукан. Но предпочете да остава загледан в лицето на Уинтроу. Пиратът неволно трепна, когато момчето протегна ръце към раната.

— Няма да го докосвам — обеща Уинтроу с почти недоловим глас. — Трябва да открия границата между здравата и болната част.

Юношата съедини ръце в шепи и бавно започна да ги движи по протежение на крака. Той бе присвил очи, а главата му стоеше наклонена, заслушана в нещо. Кенит следеше движението на ръцете. Какво ли усещаше младият жрец? Топлина, а може би самата отрова? Ръцете на момчето бяха загрубели от работа, но все още запазваха плавната грациозност на занаятчия.

— Ти имаш само девет пръста — отбеляза Кенит. — Какво ти се е случило?

— Инцидент — разсеяно отвърна Уинтроу. — Мълчи.

Кенит се намръщи, но въпреки това го послуша. Сега той можеше да усети призрачния допир на ръцете, които се движеха над крака му. Това възприятие го накара да си припомни пулсиращия ритъм на болката. Капитанът стисна зъби, преглътна мъчително и успя да изтика усещането.

Някъде към средата на бедрото ръцете на Уинтроу спряха и започнаха да кръжат над едно и също място. Смръщването му се задълбочи, а очите се затвориха изцяло. Момчето изглеждаше като заспало изправено.

Кенит изучаваше лицето му. Бузите и челюстта бяха изгубили незрялата заобленост, но не притежаваха и намек за брада. Край носа му личеше малък знак, оказващ, че някога момчето е принадлежало на сатрапа. До тази татуировка имаше друга, по-голяма и по-груба, която пиратът все пак успя да различи като образа на Вивачия. Кенит се почувства раздразнен, че някой е покварил красотата на момчето по такъв начин. След това той осъзна, че грубостта на образа контрастира с невинността. Същото се бе случило и с Ета, когато той я бе открил за първи път… Девойка, запазила невинния си вид дори в един бардак…

— Капитане?

Той отвори очи. Кога ги беше затворил?

Уинтроу кимаше на себе си.

— Ето тук — рече той, когато пиратът погледна към него. — Ако отрежем тук, ще бъде в здрава плът.

Ръцете му сочеха участък, намиращ се ужасяващо високо.

— В здрава плът? Не трябва ли да режеш под нея?

— Не. Трябва да се реже в здравото, защото здравата плът зараства по-бързо от засегнатата. — Уинтроу замълча и с две ръце отмести косата от лицето си. — Не мога да кажа, че някой участък на крака е напълно лишен от отрова. Но мисля, че ако режем тук, ще имаме най-голям шанс — рече той със замислено лице. — Първо бих искал да сложа пиявици, които да извлекат част от отока и гнойта. Някои от целителите в манастира предпочитаха пиявици, а други се осланяха на кръвопускане чрез разрези. Според мен всеки от тези два метода е подходящ за различни ситуации. В този случай пиявиците биха били по-подходящи.

Кенит полагаше усилия да запазва безизразно изражение. Съсредоточението върху лицето на момчето му напомняше за Соркор, опитващ се да обмисля стратегия.

— След това ще поставим лигатура тук, за да забавим кръвта. Това ще пристегне плътта, без да я смазва. Под нея ще режа. Ще се опитам да запазя участък от кожата, който впоследствие ще пришия над раната. Ще се нуждая от остър нож и трион с дребни зъбци, за да изпиля костта. А ножът трябва да бъде и достатъчно дълъг, за да отрязва чисто, без да се налага да го прокарвам напред-назад.

Пръстите на момчето показаха дължината.

— За шевовете някои биха използвали конец от рибешки черва, но моите наставници в манастира казваха, че най-добре било да се използват нишки, изработени от косата на пациента, защото тялото ги познава. Ти имаш хубава, дълга коса, която лесно може да бъде изправена. Тя ще свърши работа.

Дали момчето се опитваше да го сплаши, или напълно бе забравило, че говори за плът и кост?

— А за болката? — попита той с престорена топлота.

— За нея ще трябва да се осланяш на собствената си храброст. — Тъмните очи на момчето се взираха в него. — Аз няма да бързам, но ще се старая да не причинявам излишна болка. Преди да започнем ще пиеш бренди или ром. Ако тя не беше страшно рядка и скъпа, щях да поръчам есенция от куази: тя напълно обезчувствява раните, макар и само пресните такива, така че от нея би имало полза едва след операцията.

Уинтроу замислено поклати глава.

— Не би било зле да определиш хората, които ще те държат по време на процедурата. Трябва да избереш едри и силни мъже, които няма да те пуснат, дори ако започнеш да ги заплашваш в даден момент.

Колебанието се разля връз Кенит. Той отказваше да приеме унижението, срещу което трябваше да се изправи. Не искаше да приеме мисълта, че това е безнадеждно. Трябваше да има и някакъв друг начин, някаква алтернатива на нетърпимата болка и безпомощността. Как можеше да ги избере той, след като знаеше, че дори и тогава съществува риск да умре? Колко глупаво би изглеждал в такъв момент…

— … като всяко късче се изтегля и се зашива с няколко бода. — Уинтроу замълча за момент. — Никога не съм правил това сам — призна той. — Искам да знаеш това. Два пъти съм присъствал: веднъж на отстраняването на инфектиран крак, веднъж при отрязването на смазано стъпало. И в двата случая от мен се искаше да помагам на лечителя, да му подавам инструменти, да държа кофата…

Юношата заглъхна. Той облиза устни и се загледа в Кенит.

— Какво има? — тросна се пиратът.

— Аз ще държа живота ти в ръцете си — удивено заяви момчето.

— А пък аз държа твоя — изтъкна пиратът. — Също и живота на баща ти.

— Не това имах предвид — отвърна Уинтроу. Гласът му звучеше занесено. — Ти несъмнено си привикнал към подобна власт. А аз никога не съм я пожелавал.

Глава трета

Коронованият петел

Стъпките на Яни Купрус изпълваха с екот обширния коридор. Вървейки, тя прокарваше пръсти по ивицата джидзин, вложена в стената. Този допир изтръгваше слаба светлина, която я придружаваше и заедно с нея навлизаше все по-дълбоко сред заплетения дворец на Древните. Дважди бе ѝ се налагало да заобикаля тъмни локви вода върху каменния под. И всеки път тя си отбелязваше мястото. Пролетните дъждове неизменно донасяха със себе си този проблем. Дебелият слой пръст и дирещите корени бяха започнали да надделяват в битката с древната заровена структура. Тихите капки се присмиваха на забързаните ѝ стъпала.

Снощи бе имало земетресение, слабо по Дъждовните стандарти, ала достатъчно осезаемо. Купрус си наложи да не мисли за това, докато крачеше сред полумрака. Тази постройка бе удържала далеч по-значително бедствие, сринало по-голямата част от този древен град; все щеше да издържи още малко.

Най-сетне тя достигна сводестия праг, препречен от огромна метална врата. Тя леко прокара пръсти по нея и в отговор изобразеният върху повърхността петел засия. Тази гледка я смайваше всеки път. Ясна беше причината, накарала нейния предтеча, открил това място, да превърне коронования петел в герб на рода си. Птицата заплашително бе повдигнала шпорестия си крак, а крилете бяха изобразени в процес на повдигане. Настръхналите пера блестяха, а окото бе изобразено със скъпоценен камък. Този образ съчетаваше елегантност и арогантност.

Жената опря ръка върху образа и бутна вратата. Насреща ѝ се раззина мрак.

Водена единствено от опита, останал от предишни посещения, тя закрачи по стълбите, отвеждащи в огромната зала. И се навъси. Рейн го нямаше. Излизаше, че е търчала през целия този път напразно.

Яни Купрус спря в подножието на стълбите и завъртя глава. Гласът му я сепна.

— Някога опитвала ли си да си представиш как е изглеждала тази зала някога? Представи си, майко. В ден като днешния пролетното слънце би сияело през кристалния купол, за да пробуди всички цветове на стъклописите. Какво ли е било предназначението на това място? По белезите в пода и произволно натрупаните маси личи, че то не е било създадено да съхранява магическо дърво. Не, стволовете са били довлечени тук извънредно, за да бъдат предпазени от бедствието, връхлитащо града. Но каква е била целта на самата зала? По тези огромни саксии личи, че тук са били отглеждани растения. Но дали това е било покрита градина, където човек да търси спокойствие дори и в най-бурното време? Или…

— Достатъчно, Рейн — раздразнено възкликна майка му. Пръстите ѝ най-сетне откриха светещата ивица върху стената. Няколко декоративни панела просияха в отговор на натиска ѝ.

Тя се намръщи. В детството ѝ тези украшения бяха сияели много по-ярко; всяко от венчелистчетата бе просветвало. А сега те избледняваха все повече с всеки изминал ден. Те умираха…

Раздразнението в гласа ѝ се дължеше на старанието да прогони горната мисъл.

— Какво правиш тук, в тъмното? Защо не си в западния коридор и не наблюдаваш работниците? В стената на седмата камера те са открили нов портал. Нужна им е помощта ти, за да разгадаят как се отваря.

— За да разгадаят как да го разрушат — поправи я Рейн.

Тя въздъхна уморено. Толкова ѝ бяха втръснали тези разговори с най-малкия ѝ син. Понякога ѝ се струваше, че той, най-даровит в откриването на тукашните тайни, е и най-несклонен да ги споделя.

— Какво очакваш да направим? Да оставим всичко заровено и забравено? Да изоставим Дъждовните земи и да се оттеглим в Бингтаун? Това би било само временно убежище.

Тя долови стъпки — Рейн заобикаляше последния дънер магическо дърво, останал в тази зала. Той се движеше като сомнамбул, прокарващ пръсти по масивния дънер. Бе вдигнал качулка заради хладината на подземието.

— Не — тихо отвърна той. — Аз също обичам Дъждовните земи, нямам желание да живея другаде. Но и не смятам, че нашият народ трябва да живее скрито и да ограбва Древните, за да плаща за безопасността си. Вярвам, че трябва да възстановим и почитаме всичко, което сме открили тук. Трябва да отстраним пръстта и пепелта, които покриват града, и отново да го отгърнем за лъчите на слънцето и луната. Трябва да отхвърлим сатрапа, да откажем неговите данъци и ограничения и да търгуваме свободно.

Под острия поглед на майка му гласът му се долавяше по-слабо, но не изчезна.

— Нека открито показваме кои сме. И да казваме, че е наш избор да живеем по такъв начин. Това смятам, че трябва да направим.

Яни Купрус въздъхна.

— Ти си много млад, Рейн.

— Ако имаш предвид глупав, кажи го.

— Нямам предвид това — меко отвърна тя. — Казах онова, което исках да кажа. Бремето на Прокълнатия брегове не е притиснало двама ни като останалите Дъждовни Търговци. В определени отношения това е направило съдбата ни по-тежка. Ние отиваме в Бингтаун и иззад покривалата си казваме: Аз не съм много по-различен от хората, които живеят тук. С течение на времето те биха ме приели и аз бих могъл свободно да се движа сред тях. Може би забравяш колко трудно би било за човек като Кис или Тиламон да се покаже пред невежи погледи.

При споменаването на сестрите му Рейн сведе очи. Никой не можеше да каже защо обезобразяването, тъй нормално за Дъждовните деца, бе избрало да обремени двете момичета, а него почти да отмине. Тук това не представляваше проблем. Кой би пребледнял при вида на израстъци върху чуждото лице, след като собственото му лице ги носи? Но колко бе смущаваща мисълта за малката му полусестра Кис да се появи незабулена в град като Бингтаун…

Яни с лекота проследяваше потока на мислите върху лицето на сина си. Той се мръщеше заради тази неправда.

С изкривена от горчилка устни той каза:

— Ние сме заможен народ. Не съм нито толкова млад, нито толкова глупав, та да не зная, че бихме могли да си купим одобрение. По право ние трябва да се намираме сред най-заможните в света, ако не беше сатрапът, стъпил на шията ни и заровил ръце в кесиите ни. Помни ми думите, майко. Достатъчно е да отхвърлим неговите данъци и ограничения, тогава няма да ни се налага да разрушаваме откритията, на които дължим богатствата си. Бихме могли да възстановим това заровено великолепие, вместо да го оглозгваме. Хора биха идвали да го разглеждат; те с готовност биха плащали да пътуват с корабите ни. Те ще гледат към нас без отвращение, защото хората обикват онези, притежаващи богатство. Тогава ние ще разполагаме с времето да открием истинските тайни, които понастоящем дробим. Ако бяхме истински свободни, щяхме да разкрием цялото великолепие на този град. Лъчите отново ще изпълват тази зала, а Кралицата, която лежи пленена тук…

— Рейн — тихо каза майка му. — Отдръпни ръката си от дънера.

— Това не е дънер — със същия глас отвърна той. — И двамата с теб знаем това.

— Знаем също и че думите, които ти изричаш, не ти принадлежат изцяло. Няма значение как го назоваваме. И двамата знаем, че ти прекарваш прекалено много време в допир с това минало, за да изучаваш стенописите и знаците върху колоните. Миналото прелива в мислите ти.

— Не! — отрече той. — Не е така, майко. Да, наистина съм прекарал много време в тази зала, изучавайки наследството на Древните. И съм изучавал онова, което изхвърляхме от предишните стволове. — Рейн поклати глава; медните му очи блеснаха в сумрака. — Ковчези. Така ги наричаше ти, когато бях малък. Но те не са ковчези. Люлки би било истинското им название. Още повече, че ако сега копнея да събудя и освободя единствената останала, това не означава, че съм попаднал под влиянието ѝ. Просто означава, че съм осъзнал кое е правилното.

— Правилно е да останеш верен на своите близки — гневно отвърна майка му. — Казвам ти в прав текст, Рейн, ти си прекарал толкова много време край този дънер, че си изгубил способността да отличаваш собствените си мисли. В казаното от теб се долавя не само желанието да постъпиш правилно, но и незряло любопитство. Виж какво си направил днес. Ти знаеш, че присъствието ти е необходимо. А вместо това къде се оказваш ти?

— Тук. С онази, която най-много се нуждае от мен, защото не разполага с друг застъпник!

— Тя най-вероятно е мъртва — каза майка му. — Ти се вслушваш в отгласи, Рейн. Колко дълго е стоял този дънер тук? Намиралото се в него е погинало отдавна, оставяйки само екотите на своя копнеж. Ти отлично познаваш особеностите на този материал. Изпразнен от своето съдържание, той придобива способността да усвоява спомените и мислите на онези, които се намират в ежедневен допир с него. Това не означава, че самият материал е жив. Ти го докосваш и до теб достигат пленените спомени на едно отдавна мъртво създание. Това е всичко.

— Щом си толкова сигурна, защо не изпробваме теорията ти? Нека да отнесем този дънер на светлина и въздух. Ако от него не изникне драцена, ще призная, че съм сбъркал. И повече няма да възразявам от него да бъде направен кораб за рода Купрус.

Жената въздъхна и отвърна тихо:

— Твоето съгласие, Рейн, в случая е без значение. Ти си моя най-малък син, а не най-големият. Не на теб ще се полага да определиш съдбата на последния дънер.

При сведения му поглед тя осъзна, че е била прекалено остра. Рейн беше много упорит, но същевременно с това и необичайно чувствителен. Това той бе наследил от баща си.

Сепната, Яни направи опит да го успокои.

— Пък и за да изпълним онова, което ти предлагаш, би трябвало да отделим работници и време от нещата, които донасят пари в семейството ни. Този дънер е прекалено голям. Входът, през който е бил донесен, е рухнал отдавна. Стволът е прекалено дълъг, за да бъде пренесен през коридорите. Единствената алтернатива е работници да разчистят гората над нас и да прокопаят тунел, след което би се наложило да разтрошим кристалния купол, за да направим място за издигащите механизми. Задачата би била непосилна.

— Ако съм прав, ще си е струвало.

— Дали? Нека приемем, че ти си прав и че от този дънер действително се излюпи нещо. Какво ще стане тогава? Какви гаранции имаш, че подобно създание ще се отнесе благосклонно към нас? Или че изобщо ще ни обърне внимание? Няма човек, който да е чел повече от свитъците и плочките на Древните от теб. Ти сам знаеш, че драконите, споделяли техните градове, са били арогантни и агресивни създания, склонни сами да се сдобиват с онова, което им се прииска. Би ли желал подобно създание да се разхожда между нас? По-лошо: какво ще правим, ако то ни мрази заради нещата, които неволно сме причинили на останалите дънери? Погледни колко е голям този ствол, Рейн. Нима си готов да изправиш своите родственици срещу подобен враг, само за да задоволиш любопитството си?

— Любопитство! — изсумтя младежът. — Далеч не става дума за любопитство, майко. Аз изпитвам състрадание към плененото същество. Освен това изпитвам вина за онези, които тъй безсмислено разрушихме през годините. Стремежът към покаяние може да бъде не по-слаб от любопитството.

Яни стисна юмруци.

— Рейн, няма да обсъждам това повече тук. Ако искаш да продължим разговора си, ще го сторим у дома, а не в тази влажна пещера, където тези… тези неща влияят на мислите ти. Това е последната ми дума.

Рейн бавно се изправи и скръсти ръце. Тя не виждаше лицето му, но и не ѝ се налагаше. Тя знаеше, че устните са прилепнали една към друга. Упорито момче. Защо трябваше да бъде толкова упорит?

Тя не гледаше към него, докато отправяше предложението си за мир.

— След като помогнеш на работниците в западния коридор, струва ми се, че би било уместно да обсъдим пътуването ти до Бингтаун. Аз обещах на Вестритови, че ти няма да глезиш Малта с подаръци, но е подобаващо да вземеш дарове за майка ѝ и баба ѝ. Освен това трябва да подберем и дрехите за пътуването ти. Това е много важно, защото ти винаги се обличаш много мрачно. А един мъж, който ухажва, трябва да привлича окото. Разбира се, трябва да останеш забулен. Колко забулен, това вече ще зависи от теб.

Ходът ѝ успя. Напрежението го напусна; тя можа да усети усмивката му.

— Ще бъде дебел воал, но не поради причината, за която мислиш. Аз смятам, че Малта е жена, която обожава мистериите и интригата. Мисля, че точно това я привлече към мен.

Яни бавно се отправи към изхода. Както се беше надявала, Рейн я последва.

— Нейните близки я смятат за дете, а ти я наричаш жена — каза тя.

— Тя определено е жена. — Тонът му не оставяше място за съмнение. Той се чувстваше горд от това обявяване.

А Яни се чудеше на промяната, настъпила у сина ѝ. По-рано той не бе проявявал подобен интерес към жена, макар да не липсваха кандидатки. За останалите Дъждовни семейства всеки от синовете на рода Купрус би представлявал отличен съпруг. До този момент те се бяха опитвали да уредят брака му само веднъж, а Рейн бе отказал категорично. От бингтаунските Търговци също бяха дошли няколко предложения, но към тях той се бе отнесъл с презрение. Не, това бе прекалено силна дума за нещо, на което той не бе обърнал почти никакво внимание. Но може би Малта Вестрит щеше да спаси сина ѝ от неговата мания.

Тя му се усмихна през рамо.

— Трябва да призная, че тази Малта ме заинтригува. Нейните близки говорят за нея по един начин, а ти — съвсем по друг… Нетърпелива съм да се запозная с нея.

— Надявам се, че скоро ще имаш тази възможност. Възнамерявам да поканя нея и семейството ѝ да дойдат да ни посетят. Стига ти да одобряваш, разбира се.

— Знаеш, че никога не бих възразила. Семейство Вестрит се ползва с висока репутация сред Дъждовните Търговци, въпреки решението им да престанат да търгуват с нас. Но със сливането на нашите два рода ще се сложи край на това им решение. Те разполагат с живия кораб, с който да пътуват по Реката… а когато бракът бъде сключен, той ще им принадлежи изцяло. Двамата с Малта ви очаква заможност.

— Заможност. — Рейн произнесе думата с известен присмех. — Двамата с нея имаме далеч по-добри перспективи от заможност. В това, майко, мога да те уверя.

Двамата бяха достигнали разклонението в коридора. Там Яни спря.

— Ти отиваш в западния коридор, за да им помогнеш с вратата.

Тонът ѝ почти превърна тези думи в питане.

— Да — разсеяно отвърна Рейн.

— Добре. Когато приключиш, прибери се. Аз ще те чакам в дневната. Ще съм подготвила подаръци, от които да избереш. Да повикам ли и шивачите, за да обсъдим и платовете?

— Да. Определено. — Той се навъси. — Ти каза, че аз не бива да замайвам главата на Малта със скъпи подаръци. Имам ли право да ѝ занеса дребни неща, каквито всеки младеж би занесъл на една девица? Плодове, цветя, сладкиши…

— Не виждам нищо лошо.

Рейн кимна.

— В такъв случай ще приготвиш ли кошници с подобни дарове? По една за всеки ден от посещението ми? — Той се усмихна. — Възможно е да са украсени с панделки и пъстри драперии. И във всяка да има по бутилка скъпо вино… Не мисля, че това би било пресилване.

Майка му се подсмихна кисело.

— Все пак внимавай, синко. Роника Вестрит ще ти каже недвусмислено, ако престъпиш някоя от нейните граници. Не мисля, че трябва да избързваш да се сблъскваш с нея.

Рейн вече бе започнал да се отдалечава в другия тунел. Медните му очи се извърнаха към нея.

— Няма да избързвам, майко, но и няма да се старая да избегна сблъсъка. — Той все така говореше вървешком. — Аз ще се оженя за Малта. Колкото по-бързо близките ѝ свикнат с мен, толкова по-лесно ще бъде за всички ни.

Зад него Яни скръсти ръце. Беше очевидно, че той никога не е срещал Роника Вестрит.

В очите ѝ изникна пламъче на веселие. Дали пък неговата упоритост нямаше да си намери майстора в лицето на възрастната Търговка?

Рейн спря.

— Ти изпрати ли писмо до Стърб, за да му кажеш за новата ми любима?

Яни кимна, доволна от въпроса му. Имаше моменти, в които Рейн не се спогаждаше с втория си баща. Хубаво беше, че синът ѝ сам се досети да попита.

— Той ти изпраща поздрави. Малката Кис казва да не се жениш до зимата, когато те ще се върнат в Трехог. А Мандо казва, че му дължиш бутилка дуржански коняк. Нещо за някакъв ваш отдавнашен облог, че ти си щял да се ожениш последен.

— Това е облог, който губя с радост — подвикна той през рамо.

Яни го изпроводи с усмивка.

Глава четвърта

Връзки

Ръцете на Бриг почиваха върху кормилото на Вивачия, отпуснати със спокойствието на опита. Лицето на пирата имаше занесения вид на човек, разпрострял възприятията си върху целия кораб.

Уинтроу забави ход за момент, за да го прецени. Пиратът беше млад, на не повече от двадесет и пет. Той имаше сиви очи, а робската татуировка върху лицето му бе почти изцяло заличена от очертанията на тъмносин гарван. Макар и млад, Бриг излъчваше решителност, която караше и по-възрастните от него да се отзовават на нарежданията му. Кенит бе направил добър избор, поверявайки му Вивачия.

Уинтроу бавно си пое дъх и се приближи към другия почтително, но без това да накърнява собственото му достойнство: той искаше да се представи като мъж.

Когато погледът на Бриг се обърна към него, Уинтроу заговори с тих, но ясен глас:

— Трябва да ти задам няколко въпроса.

— Така ли? — предизвикателно отвърна Бриг. И повдигна лице към наблюдателницата върху мачтата.

— Да. — Уинтроу не се възмути. — Кракът на капитана ти е зле. Още колко остава до Биволския залив?

— Ден и половина — рече онзи подир кратък размисъл. — А може би два.

Изражението на лицето му не се промени.

Уинтроу кимна:

— Мисля, че толкова можем да изчакаме. Има някои неща, с които бих искал да разполагам, преди да пристъпя към операцията. Надявам се, че там ще успеем да ги намерим. А ако разполагах с нужните лекарства, бих облекчил чакането му. Но по време на въстанието си робите оплячкосаха по-голямата част от кораба. Сандъчето с лекарства е изчезнало. То би ми било от голяма полза.

— Никой не признава да го е вземал?

Уинтроу сви рамене.

— Никой. Много от бившите роби избягват да разговарят с мен. Мисля, че Са’Адар ги настройва срещу мен. — Той се поколеба. Това звучеше като самосъжаление. С подобни прояви той нямаше да спечели уважението на Бриг. — Може би те не осъзнават, че то е у тях. А може би е изчезнало по време на бурята.

Юношата си пое дъх и отново премина към същината на въпроса.

— В него имаше неща, които биха могли да облекчат положението на вашия капитан.

Бриг отново го стрелна с поглед. Изражението му все така си оставаше непроменено, само че кормчията неочаквано извика:

— Ей, Кадж!

Уинтроу се напрегна в очакване да бъде изхвърлен. Но когато въпросният моряк се появи, Бриг заповяда:

— Претърси всички на борда. Сандъчето с лекарства е изчезнало. Ако някой го е скрил, искам да се намери. В най-лошия случай искам да зная кой го е виждал последен. Върви.

— Тъй вярно — отвърна пиратът.

Тъй като Уинтроу не си отиваше, Бриг издиша шумно през носа си.

— Има ли друго? — рязко попита той.

— Баща ми?

— Кораб! — изкрещя дежурният. Миг по-късно той разясни — Калсидска галера, плава под знамето на сатрапа. Настигат ни бързо, с весла и платна. Явно са се укривали в онова заливче.

Бриг изруга.

— Кучият син наистина е докарал калсидски наемници. Разчисти палубата! — зарева той. — Само екипажът да остане, всички други да се махнат. Вдигнете още платна!

Уинтроу вече тичаше към носа и умело отскачаше от пътя на моряците. Палубата придоби оживлението на мравуняк. Пред тях Мариета се отправяше в една посока, а Вивачия в друга.

Зад себе си Уинтроу дочу виковете, долитащи от калсидския кораб. Бриг не си направи труда да отговори.

— Не разбирам! — високо каза Вивачия. — Откога калсидските бойни галери плават под знамето на сатрапа?

— Аз чух подобни слухове в столицата. Сатрап Косго е наел калсидски кораби, които да охраняват Вътрешния проход. Те би трябвало да преследват пирати, но това не обяснява защо се занимават с нас. Почакай за момент!

Уинтроу пусна перилата и се покатери сред въжетата, за да вижда по-ясно. Веднага личеше, че преследващият ги кораб е предназначен за сражения, а не за пренасяне на товари. Галерата бе издължена, а палубите ѝ тъмнееха от войници. Светлината на пролетното слънце се отразяваше от шлемове и мечове. Флагът на сатрапа — белите джамаилски кули на син фон — изглеждаше нелепо над кървавочервените платна.

— Сам кани техните бойни кораби в нашите води? — невярващо каза Вивачия. — Той да не се е побъркал? Все едно да назначиш крадеца за нощен пазач. — Тя плахо погледна през рамо. — Преследват ли ни?

— Да — лаконично отвърна Уинтроу. Сърцето му биеше учестено. На какъв развой трябваше да се надява? На успешно бягство или на залавяне? Пиратите нямаше да се предадат без битка; щеше да има още кръвопролитие… Ако наемниците надделееха, дали щяха да върнат Вивачия на законните ѝ стопани? Може би. Най-вероятно щяха да отведат кораба обратно в столицата, за да изчакат решението на сатрапа. Тогава робите, укрили се в трюма, отново щяха да бъдат поробени. Те знаеха това и щяха да се сражават. Числеността им надхвърляше калсидските войници, ала робите бяха невъоръжени. Във всички случаи щеше да се пролее много кръв.

Какво трябваше да стори той в такъв случай? Да подкани Вивачия да бяга или да я посъветва да се забави?

Преди да е успял да достигне до решение, нуждата да избира му беше спестена.

По-малкият и по-бърз съд, тласкан не само от вятъра, но и от гребла, вече ги настигаше. За първи път Уинтроу забеляза страховития военен таран на носа на галерата. Ято стрели се издигна от калсидската палуба. Уинтроу нададе предупредителен вик.

Някои от стрелите бяха запалени. Този залп бе само предупредителен, но недвусмислено издаваше намеренията им.

С маневра, съчетала умение и дързост, Мариета неочаквано промени курса си, описвайки крива, която да я отведе зад Вивачия и право пред носа на калсидския съд. За момент Уинтроу зърна Соркор на палубата, насърчаващ хората си. Гарвановият стяг се разгърна рязко, подигравателно предизвикателство към калсидците. За момент тази проява сепна Уинтроу. Що за капитан беше пиратът Кенит, за да се ползва с такава вярност сред хората си? Беше очевидно, че Соркор възнамерява да ангажира вражеския съд, за да предостави възможност на своя капитан да се отдалечи.

От мястото си сред въжетата Уинтроу видя Мариета да се разклаща: палубните катапулти обсипаха с камъни патрулния кораб. Някои от снарядите не уцелиха, разпръсквайки вода, но значително количество от тях улучи. Това попадение пося паника сред гребците. Равномерните движения на веслата придобиха паниката на насекомо. Разстоянието между патрулния кораб и Вивачия бързо започна да се увеличава.

Мариета също нямаше намерение да остава да се сражава. Свършила своята пакост, тя бързо вдигаше платна, за да се отдалечи на свой ред. Когато внесе ред сред веслата си, галерата се впусна подире ѝ.

Уинтроу се напрягаше да види, ала кормчията отвеждаше Вивачия край един остров. Замисълът беше очевиден: Вивачия щеше да изчезне, а Мариета щеше да отведе преследвачите.

Той леко се спусна на палубата.

— Това беше интересно — кисело отбеляза юношата към Вивачия. Ала фигурата изглеждаше разсеяна.

— Кенит — рече тя.

— Какво за Кенит?

— Момче!

Острият глас на жената долетя зад него. Уинтроу се обърна и видя Ета да се взира в него.

— Капитанът иска да те види, веднага. — Тя говореше заповедно, но не гледаше към него. Погледът ѝ бе вперен в лицето на Вивачия.

— Остани тук, Уинтроу — тихо му каза фигурата. И повиши глас, обръщайки се към жената. — Името на това момче е Уинтроу Вестрит — с патрицианско презрение изтъкна тя. — Към него ти ще се отнасяш с полагащото му се уважение.

Подир това Вивачия погледна към Уинтроу, усмихна му се и меко отбеляза:

— Струва ми се, че капитан Кенит иска да разговаря с теб. Ще бъдеш ли така добър да го посетиш, Уинтроу?

— Разбира се — обеща той и се подчини.

Какво ли бе искала да демонстрира Вивачия? Би било грешно да смята, че тя го е защитила от Ета. Не, тази размяна бе свързана с борбата за надмощие между двете жени. По някакъв специфичен начин Вивачия бе изтъкнала, че Уинтроу принадлежи на нея и че очаква Ета да се съобразява с това. И в същото време тя бе извлякла удоволствие от възможността да изтъкне, че осъзнава всичко, случващо се на борда на кораба и в капитанската каюта. По гневния спазъм, скривил лицето на Ета, Уинтроу лесно можеше да разбере, че жената не е особено доволна от това разкритие.

Той погледна към тях през рамо. Ета не беше помръднала. Той не чуваше гласове, но може би двете разговаряха тихо. Във всеки случай необичайният вид на жената го порази. Ета беше висока, с дълги и лишени от плътност крайници. Тя носеше копринена блуза, везана жилетка и панталони — с пълна небрежност към скъпите тъкани. Лъскавата ѝ черна коса бе подрязана късо, без дори да достига раменете. Тя не притежаваше нито заобленост, нито мекота, които да загатват женственост. Тъмните ѝ очи бяха опасни и диви. Тя бе свирепа и лишена от всякакви угризения. Никаква нежност той не бе видял у тази жена. И в същото време всички тези черти се сливаха в противоречие, за да ѝ придадат типично женско излъчване. Никога до този момент Уинтроу не бе усещал подобна сила у една жена. Дали Вивачия щеше да надделее срещу подобна воля?

Кенит наистина го викаше, не шумно, но със задъхана настойчивост. Чувайки това, Уинтроу не се спря да почука, а влезе направо. Стройният пират беше приседнал в леглото, ала напрежението, което се излъчваше от него, загатваше, че в момента всякаква отмора е невъзможна за него. Той стискаше чаршафите, като родилка; главата му бе отпусната върху разхвърляните възглавници. Отворената уста дишаше в спазми; гърдите се повдигаха усилено. Тъмната коса и разтворената риза бяха подгизнали от пот — нейната миризма отчетливо изпълваше каютата.

— Уинтроу? — за пореден път простена Кенит.

— Тук съм.

Инстинктивно той стисна мазолестата ръка на пирата. Кенит се вкопчи в него със сила, която едва не изтръгна болезнен вик от юношата. Все пак мълчалив, Уинтроу отвърна на натиска, насочвайки своя към точката между палеца и пръстите. С другата си ръка той хвана китката на капитана, за да измери пулса. В това си начинание младежът не успя, защото прикрепеното там украшение пречеше. Той се задоволи да издири туптенето по-нагоре, като в същото време масажираше дланта му в точката, целяща да успокои болката.

Уинтроу се осмели да седне на ръба на леглото и да се приведе над Кенит, за да улови погледа му.

— Прави като мен — обърна се той към изтерзания болник. — Вдишай и издишай по този начин.

И юношата бавно изпълни дробовете си с въздух, задържа го и също тъй бавно го изпусна. Кенит немощно повтори демонстрацията. Той стори това прекалено бързо и прекалено накъсано, но въпреки това Уинтроу кимна окуражително.

— Точно така. Точно така. Поеми контрол над тялото си. Болката е само негов инструмент, който ти си в състояние да овладееш.

През цялото време той се взираше в очите на пирата. С всяко издишване излъчваше успокояваща увереност, която Кенит да абсорбира чрез своя дъх. Същевременно Уинтроу съсредоточаваше вниманието си към сърцевината на собственото си тяло — онази сърцевина, докосваща сърцето и дробовете. Той смекчи фокуса на погледа си, за да привлече Кенитовия към себе си и сподели своето спокойствие. Стараеше се с взор да извлече болката и да я разпръсне във въздуха около двамата.

Тези простички упражнения извикаха спомена за манастира. Уинтроу се възползва от това; опита се да вложи спокойствието от въпросните спомени, да прибави тяхната сила към онова, което се опитваше да постигне. Но той се почувства като шарлатанин. Какво точно правеше тук? Сляпо повтаряше онова, което възрастният Са’Парт бе прилагал на измъчваните от болка пациенти? Нима се опитваше да накара Кенит да повярва, че насреща му стои истински целител, а не обикновен послушник с кафява роба? Юношата дори не разполагаше с цялостните знания за тази процедура, та какво оставаше за ампутирането на инфектиран крак… Той се опита да се успокои, като си каже, че просто прави най-доброто по силите си, за да помогне на Кенит. Но дали беше честен със себе си? Дали просто не се опитваше да отърве собствената си кожа?

Кенитовият захват бавно се отпусна. Част от напрежението напусна врата му, главата се отпусна обратно върху влажните възглавници и дишането му се успокои. Сега това беше хриптенето на човек, който се бори с изтощение. Уинтроу продължаваше да прилага натиск върху ръката му. Са’Парт бе обяснявал за начини за предоставянето на сила, само че Уинтроу така и не бе достигнал до тях. Той се бе подготвял за творец, а не за лечител. Въпреки това, все така стиснал ръката на Кенит, младежът отвори сърцето си към Са и помоли всевечния за съдействие. И се молеше Неговата милост да прибави онова, което липсваше сред знанията на Уинтроу.

— Не мога повече да продължавам така.

От устата на друг човек тези думи биха прозвучали като самосъжаление или молба. Но Кенит ги изрече като обикновен факт. Болката се оттегляше от него. А може би вече не му беше оставила сили да проявява страданията си.

Пиратът затвори очи и Уинтроу се почувства изолиран.

— Искам да отрежеш крака днес. Колкото се може по-скоро — тихо, но ясно изрече капитанът.

Уинтроу поклати глава. След това той изрече отказа си и гласно:

— Не мога. Липсват половината от нещата, които са ми нужни. Бриг каза, че Биволският залив се намира само на около ден път. Трябва да изчакаме.

Очите на Кенит се отвориха рязко.

— Аз зная, че не мога да чакам — грубо каза той.

— Ако болката е непосилна, може би малко ром… — поде Уинтроу, но Кенит не го доизслуша.

— Така е, болката е мъчителна. Ала моят кораб и моята позиция са онези, които страдат най-жестоко. Едно момче дойде да ми каже за патрулния кораб. Аз се опитах да се надигна, просто да се надигна. И паднах. Право пред него се строполих. Аз трябваше да съм изскочил на палубата още в момента, в който дежурният забеляза платното им. Трябваше да ги пресрещнем и да заколим и последното калсидско прасе на борда им. А вместо това ние избягахме, защото Бриг беше начело. Соркор трябваше да поведе сражение, което се падаше на мен. И всички на борда го знаят. И последният роб на борда на този кораб умее да говори. Където и да ги сваля, всички те ще разказват как капитан Кенит побягнал от патрулния кораб на сатрапа. Не мога да допусна това. — Със замислен глас той отбеляза: — Бих могъл да ги издавя.

Уинтроу слушаше мълчаливо. Това не беше ласкавият пират, който бе ухажвал кораба му с екстравагантни думи, нито сдържаният капитан. Сега говореше човекът, намиращ се под тази фасада, разкрит от болка и изтощение.

Това разкритие накара Уинтроу да осъзнае собствената си уязвимост. Кенит не би допуснал съществуването на човек, който е видял същинския му образ. Точно сега пиратът не осъзнаваше колко разкрива, но ако по-късно си спомнеше… Юношата се чувстваше като мишле, приковано от змийски поглед: стига да останеше неподвижен, имаше шанс да избяга.

Ръката на пирата се отпусна. Кенит изви глава и очите му започнаха да се затварят.

Точно когато Уинтроу започваше да вярва, че ще успее да избяга, вратата на каютата се отвори. Влезе Ета. Погледът ѝ веднага се насочи към кревата.

— Какво си му направил? — попита тя, докато се приближаваше. — Той защо лежи така?

Уинтроу повдигна пръст към устните си. Жената се намръщи, но въпреки това кимна. След това отново раздвижи глава, за да му покаже да се оттегли в ъгъла на стаята. Раздразнението ѝ от липсата на припряност, с която момчето се подчини, беше видимо. То бавно отпусна ръката на разбойника върху юргана и внимателно се надигна, за да не разклаща леглото.

Напразно. Докато Уинтроу се изправяше, капитанът каза:

— Ще отрежеш крака ми днес.

Ета възкликна ужасено, а Уинтроу бавно се обърна към лежащия. Кенит не бе отворил очи, но бе повдигнал дългопръстата си ръка, насочена право към него.

— Събери каквито инструменти имаш и ела. Ще трябва да се оправяме с онова, което е налично. По един или друг начин възнамерявам да сложа край.

— Слушам — съгласи се Уинтроу и бързо се отправи към вратата. Със същата бързина Ета му препречи пътя. Насреща му застанаха тъмни очи, безмилостни като погледа на ястреб. Юношата отметна глава, готов за поредния сблъсък. Вместо това той различи върху лицето ѝ нещо, наподобяващо облекчение.

— Кажи ми, ако мога да ти помогна с нещо — рече тя.

Уинтроу кимна, прекалено шокиран, за да отговаря, и напусна каютата. Едва няколко крачки отвъд той спря; трябваше да се облегне на стената, за да успокои треперенето си поне отчасти. Дързостта на споразумението, което бе сключил неотдавна, сега го удивляваше. Дръзките думи много скоро щяха да се превърнат в кървави дела. Думи, обещали, че той ще разреже месото на Кенит, ще прекъсне костта и ще отстрани участък от крака.

Той поклати глава, преди масивността на ситуацията да го е стреснала.

— Напред е единственият път — каза си той и тръгна да търси Бриг. Пътьом се надяваше, че сандъчето с лекарства е било намерено.

Капитан Фини остави чашата си, облиза се и се ухили към Брашън.

— Знаеш ли, ти се справяш добре.

— Предполагам — неохотно отвърна Брашън.

Контрабандистът се засмя гръмко.

— Но ти не искаш това, нали?

Брашън отново сви рамене. Капитан Фини изимитира жеста му и отново се засмя дрезгаво. Той беше нисък мъж с четинесто лице. Над носа, прошарен с вени, блестяха очите на невестулка.

Капитанът посегна към чашата си, сетне реши, че за днес е пил достатъчно бира. Превърнал жеста си в изтласкване, той посегна към своя хумидор с киндин. Пръстите му умело отделиха стъклената запушалка и наклониха кутията. Няколко сочни къса от наркотика изникнаха в отговор на разклащането. Фини отчупи голямо парче, сетне протегна дървената кутия към Брашън.

Помощникът му мълчаливо поклати глава и потупа с пръст долната си устна: парченце от същата субстанция вече се намираше там. Черно като катран късче с богат вкус, чието концентрирано удоволствие се разпространяваше сред Брашъновото тяло. Но този ефект не пречеше на моряка да си припомня, че никой не отправя комплименти, без да иска нещо в замяна. Дали в това си състояние щеше да успее да се изправи срещу капитана при нужда?

— Сигурен ли си, че не искаш ново парче?

— Не, благодаря.

— Не, ти не искаш да бъдеш добър в този занаят — рече Фини, продължавайки прекъснатия разговор. Той тежко се облегна назад и вдиша през устата, за да ускори действието на киндина. Същият дъх бе изпуснат с доволство.

Настъпи тишина, накъсвана единствено от плисъка на вълните, облизващи корпуса на Пролетна вечер. Моряците се намираха на брега, за да попълнят запасите от прясна вода. Брашън като първи помощник трябваше да надзирава тази дейност, ала капитанът го бе извикал в каютата си. Заместникът бе отишъл там с опасението, че го очаква някакво мъмрене. Вместо това го очакваше почерпка с алкохол и киндин. Насред пладне, и то по време на дежурството му. Срамота, Брашън Трел, усмихна се горчиво той. Какво би си помислил капитан Вестрит, ако можеше да те види сега?

Брашън отново надигна чашата си.

— Искаш да се върнеш в Бингтаун, нали? — Фини наклони глава и протегна тлъстичък показалец към събеседника си. — Стига да имаше тази възможност, щеше да го сториш. Да продължиш оттам, от където си спрял. Ти там си бил нещо. Опитваш се да го отречеш, обаче ти личи. Ти не си бил роден на пристанището.

— Произходът ми е без значение, след като вече съм тук — смеешком отвърна Брашън. Киндинът продължаваше да го изпълва с лекота. След смеха му остана усмивка, повтаряща мимиката върху лицето на Фини. Брашън знаеше, че трябва да се тревожи от факта, че капитанът е отгатнал произхода му. Но пък надали ставаше дума за нещо, с което да не можеше да се оправи.

— Точно каквото възнамерявах да ти кажа сам. Виждаш ли? Ти си умен. Много хора просто не могат да приемат мястото, където се оказват. Те все се вторачват или в миналото, или в бъдещето. Но хора като нас… — Той блъсна по масата. — Хора като нас вземат с пълни шепи от онова, което имат насреща си.

— Възнамерявате да ми предложите нещо? — лукаво рискува Брашън.

— Не точно. Става дума за нещата, които сме способни да предложим един на друг. Погледни с какво се занимаваме сега. Аз разкарвам Пролетна вечер нагоре-надолу по крайбрежието. Купувам неща, продавам неща, не задавам въпроси. Пренасям читави стоки, та другите ме знаят и също разменят читави неща. Ти сам си видял, че е така.

— Наистина е така — съгласи се Брашън. Сега не беше времето да изтъква произхода на стоките, които те пренасяха. Фини търгуваше сред пиратските острови, изкупуваше най-доброто от крадените стоки и ги препродаваше на посредници в Кандило, които на свой ред ги разпределяха към други пристанища, вече законно. Друго Брашън не знаеше, а и не му трябваше да знае. Той беше заместник-капитан на борда на Пролетна вечер, понякога изпълняваше ролята и на телохранител. В замяна на това получаваше легло, където да спи, сносна заплата и адски добър киндин. В общи линии друго на човек не му трябваше.

— От най-доброто — говореше Фини. — И рисковете по сдобиването с него пак са наши. Наши. Мои и твои. После отнасяме благините до Кандило. И какво получаваме там?

— Пари?

— Милостиня. Ние им носим тлъста плячка, а те ни хвърлят костите. Обаче ние двамата с теб, Брашън, бихме могли да се справим доста по-добре.

— Какво имате предвид?

Този разговор започваше да го изнервя. Фини притежаваше кораб, а Брашън — не. Брашън нямаше интерес към истинското пиратство. Достатъчен му беше сблъсъкът в началото на живота. Не, продаването на крадени стоки беше границата. Той вече не беше първи помощник на живия кораб Вивачия, дори не се намираше сред помощниците на ловен кораб като Жътвар, обаче пак не беше паднал чак толкова ниско.

— На теб ти личи това. Ти си от Търговски род, нали? Най-вероятно не си първороден син, обаче пак би могъл да намериш връзки в Бингтаун. Бихме могли да им завлечем сума ти неща и твоите хора да ни уредят с онези вълшебни дрънкулки, дето Търговците предлагат. Пеещи камбанки, парфюмни бижута и прочие.

— Не. — Със закъснение Брашън се улови, че е бил прекалено рязък, и побърза да смекчи тона си. — Идеята е добра, дори брилянтна, само че има един проблем. Аз нямам връзки.

В пристъп на доверие, най-вероятно породено от киндина, той съобщи истината.

— Вие сте прав, аз наистина произлизам от Търговско семейство. Само че тези мостове изгорих много отдавна; на практика аз вече нямам нищо общо с близките си. От бащиния си дом не бих получил дори един черпак вода, та какво остава за посредничество. Баща ми дори плюнката си не би хвърлил върху мен.

Фини гръмна да се смее, а Брашън се присъедини, макар и кисело. Защо изобщо бе признал тези неща, че и на всичкото отгоре с веселие? Е, пак беше за предпочитане пред пиянските сълзи.

Капитанът се успокои, пак прихна и посегна към бирата си. Дали неговият баща беше още жив? Дали той имаше жена и деца? За настоящия си работодател Брашън не знаеше почти нищо. Така беше най-добре.

Ако в този момент заместникът можеше да разсъждава трезво, той щеше да се надигне с оправданието, че трябва да нагледа екипажа, и да излезе, предотвратявайки още разкрития. Вместо това той изплю парчето киндин в кофата под масата и сам посегна към хумидора. Под ухиленото одобрение на Фини помощникът си отчупи ново парче.

— Не е нужно да бъде баща ти. Човек като теб си има приятели, нали така? Или пък все е чувал разни неща за дадени хора. Във всеки град все ще се намерят по неколцина, които нямат нищо против да добавят някоя и друга монета в кесията си. Бихме могли да отиваме там веднъж годишно, да речем, с натрупан товар от най-доброто. Малък товар, но с наистина превъзходно качество. В замяна ще искаме същото качество. Дискретно. Само двамата с теб ще знаем.

Брашън кимна, по-скоро на себе си. Ясно, капитанът възнамеряваше да действа тайно от партньора си, за да си спечели пари настрана. Дотук с честта между крадците. Той тихомълком предлагаше да включи и Брашън, ако последният му помогнеше в намирането на нужните хора. Това беше долна постъпка. Как можеше Фини да смята, че заместникът му би склонил на подобно нещо?

А колко дълго той можеше да се преструва, че не е такъв? Имаше ли смисъл?

— Ще си помисля — рече Брашън.

— На всяка цена — ухили се капитанът.

Беше късен следобед, когато Уинтроу приклекна на предната палуба край пренесения там Кенит.

— Не върху одеялото — обърна се той към пиратите, носещи своя капитан. — Сложете го да легне направо върху дъските. Искам той да се намира в колкото се може по-пряк допир с тях.

Недалеч от тях, скръстила ръце, стоеше привидно безстрастната Ета. Тя умишлено не поглеждаше към фигурата на носа. От своя страна Уинтроу се стараеше да не поглежда към жената. Дали и останалите забелязваха начина, по който тя стискаше зъби и пестници? Ета се беше възпротивила на намерението му операцията да бъде извършена тук: тя бе настоявала мъчителното дело да протече сред уединение. Но Уинтроу я беше довел, за да ѝ покаже кървавия отпечатък от ръката си. Беше ѝ обещал, че Вивачия може да облекчи болката на Кенит по подобен начин. И в крайна сметка Ета се бе съгласила. Нито той, нито самата Вивачия бяха сигурни за степента, в която корабът можеше да окаже съдействие, ала тъй като сандъчето така и не се намираше, всяко съдействие щеше да бъде добре дошло.

Корабът бе спуснал котва в някакво безименно заливче, разположено в също тъй безименен и дори липсващ върху картите остров. По-рано Уинтроу бе посетил Бриг, за да се осведоми още веднъж за сандъчето с лекарства и момента на пристигане в Биволския залив. И двата отговора го бяха разочаровали. Лековете така и не бяха открити, а без предводителството на Мариета Бриг не можеше да достигне Биволския залив, тъй като не знаеше пътя. Този отговор бе обезкуражил Уинтроу, но не и изненадал.

Настоящата позиция на Бриг представляваше голяма стъпка за него. Само допреди няколко дни той беше бил обикновен моряк. Той не умееше да разчита карти и да използва навигационни уреди. По тази причина възнамеряваше да открие някое безопасно място, където да спусне котва и да изчака иди Мариета да се появи, или Кенит да се възстанови. И когато Уинтроу смаяно бе попитал дали са изгубени, Бриг отвърна, че човек може да знае къде се намира, но пак да няма представа за безопасния маршрут до някое друго място. Острият гняв в гласа на младия моряк бе предупредил Уинтроу да мълчи. Нямаше смисъл бившите роби да узнават за ситуацията. Това само би предоставило прекрасна възможност за Са’Адар.

Дори и в този момент жрецът се навърташе край тях. Той не бе предложил помощта си, а Уинтроу не я беше искал. И без това бродещите свещеници най-често биваха съдии и посредници, а не лечители и учени. Юношата винаги бе почитал знанията и мъдростта на този орден, ала в същото време се бе смущавал от мисълта, че един човек има право да съди друг. Далеч не го облекчаваше усещането, че понастоящем тази преценка е насочена към него. Всеки път, когато усетеше погледа на Са’Адар върху себе си, Уинтроу биваше споходен от смразяващото чувство, че свещеникът го намира за недостоен.

Възрастният жрец стоеше неподвижно, със скръстени ръце. Двама от задрасканите лица стояха край него и той тихо разговаряше с тях.

Уинтроу прогони мисълта, отчитаща присъствието им. Щом Са’Адар отказваше да помогне, присъствието му преставаше да притежава значение. Затова при изправянето си момчето се приближи не към него, а към фигурата. Вивачия го погледна неспокойно.

— Ще дам най-доброто от себе си — рече тя, изпреварвайки думите му. — Но ти трябва да знаеш, че между мен и него не съществува кръвна връзка, той не е наш роднина. И не е бил на борда достатъчно дълго, за да го опозная. — Вивачия сведе поглед. — Няма да мога да ти помогна особено.

Младежът се приведе ниско, за да докосне дланта ѝ.

— Тогава ми дай силата си. Това истински ще ми помогне.

Ръцете им се докоснаха, в потвърждение и укрепване на странната връзка, установила се между двамата. Този допир наистина му даде сила. В отговор на осъзнаването му Вивачия се усмихна. Това не беше израз на щастие, нито знак, че между двама им вече не съществува напрежение, а символ на споделената им решителност. Те може и да бяха обградени от заплаха, може и да изпитваха съмнения дори едни към друг, но пак се изправяха срещу предизвикателството заедно.

Уинтроу повдигна лице към морския вятър и отправи молитва към Са. Приключил с приготовленията на духа си, юношата се обърна, за да пристъпи към задачата. Той си пое дълбок дъх. Дълбоко в себе си усещаше присъствието на Вивачия.

Кенит лежеше немощно върху палубата. Дори от разстояние Уинтроу усещаше миризмата на бренди, лъхаща от него. По-рано Ета бе приседнала край главата на своя любим и търпеливо бе повдигала чаша към лицето му, съумявайки да го накара да изпие повече от желаното. Личеше, че капитанът умее да носи — той беше отпуснат, но не и припаднал.

Лично Ета бе посочила хората, които да го държат по време на ампутацията. Изборът ѝ изненада Уинтроу: трима от въпросните бяха роби, сред които имаше и едно задраскано лице. Бившите пленници изглеждаха смутени, но в същото време решителни.

Недалеч от тях се бяха струпали зяпачи. Това беше първото нещо, с което Уинтроу трябваше да се оправи. Със спокоен, но ясен глас момчето нареди:

— Само онези, които са били призовани, да останат тук. Останалите да се отдръпнат, трябва ми пространство.

Уинтроу не изчака да се убеди, че те са го послушали. Зърването на евентуално тяхно неподчинение само би допринесло за унижението му. Освен това той бе сигурен, че Ета не би пропуснала да потвърди нареждането му.

Затова той коленичи край Кенит. Щеше да му е неудобно да работи над лежащия направо върху палубата, но това неудобство биваше компенсирано от помощта, която Вивачия можеше да окаже.

Момчето се обърна към струпаните инструменти. Те лежаха подредени върху парче чисто платнище, редом с пациента. Никой от тях не можеше да се похвали с чисто медицинско предназначение. Ножовете, току-що наточени, бяха взети назаем от камбуза. Двата триона бяха предоставени от сандъчето на дърводелеца. Част от иглите бяха предназначени за платна и затова бяха доста едри, а други, по-дребни, бяха предоставени лично от Ета. Пак тя беше осигурила ленени и копринени бинтове. Беше нелепо, че Уинтроу ще трябва да се оправя с подобно оборудване: почти всеки от моряците на борда бе разполагал със свои собствени игли и инструменти. Ала принадлежностите на избития екипаж бяха изчезнали. Юношата бе уверен, че робите са ги оплячкосали по време на своето въстание. А фактът, че дори едничка от тези вещи не бе върната, недвусмислено изтъкваше раздразнението на бившите роби към Кенитовото намерение да задържи този кораб за себе си. Уинтроу ги разбираше, ала това с нищо не облекчаваше положението му.

Един бърз поглед към тази импровизирана сбирщина му показваше, че той е обречен на провал. Със същия успех можеше направо да използва брадва.

Той подири погледа на Ета.

— Нужни са ми по-добри инструменти — тихо настоя той. — С тези не смея да започна.

Жената бе стояла замислена.

— Иска ми се да имахме онези от Мариета — рече тя. В рамките на този неусетен момент тя изглеждаше почти невинна. Ръката ѝ се пресегна и обви една от Кенитовите къдрици около пръстите си. Стряскаща беше нежността, с която тя погледна към замаяния мъж.

— А на мен ми се иска да бяхме намерили сандъчето с лекарства — със същия тон отвърна Уинтроу. — По-рано то винаги стоеше в каютата на първия помощник. В него имаше и церове, и инструменти, които биха ни били от голяма полза. Но никой не знае къде е изчезнало то.

Погледът на Ета потъмня, а лицето ѝ се навъси.

— Никой? — студено повтори тя. — Винаги има някой, който знае нещо. Просто трябва да знаеш как да попиташ.

Тя рязко се надигна и вървешком изтегли ножа си от канията. Уинтроу веднага разпозна целта ѝ. Са’Адар и двамата му телохранители се бяха отдръпнали, ала не бяха напуснали палубата.

Със закъснение жрецът се извърна към пристъпващата жена. Презрителният му поглед преля в изумление, защото острието преряза гърдите му. С възклик той залитна назад и погледна към разреза, изникнал в окъсаната му риза. Върху косматата гръд бе останала ивица, която бързо започваше да червенее. Двамата му телохранители се взираха в Ета, стиснала ножа в готовност за нов замах. Бриг и още един пират бяха застанали до нея. За момент всички останаха неподвижни.

За Уинтроу беше очевидно, че в този момент Са’Адар преценява ситуацията си. Раната му бе много болезнена, но не застрашаваше живота му. Ако бе възнамерявала да го убие, жената вече щеше да го е сторила. Какво искаше тя тогава?

Жрецът се спря на възмущение.

— Защо? — попита той и разпери ръце, за да покаже кървавата цепка. Едновременно с този жест мъжът се поизвърна към стоящите недалеч роби. — Защо ме нападаш? Какво съм сторил, освен да предложа помощта си?

— Искам корабното сандъче с лекарства — отвърна Ета. — Веднага.

— То не е у мен! — гневно възкликна Са’Адар.

Жената се раздвижи с бързината на котка. Острието на ножа ѝ блесна, втора кървава цепнатина пресече първата. Този път Са’Адар стисна зъби и нито извика, нито отстъпи. Но Уинтроу забеляза какво усилие му струваше това.

— Тогава го намери — посъветва го тя. — Ти се хвалеше, че си организирал бунта, свалил робовладелеца. Ти крачиш сред робите и ги уверяваш, че си истинският водач, когото трябва да следват. Ако това е истина, то ти ще знаеш кои от хората ти са ограбили каютата на първия помощник. Те са взели сандъчето. Искам да ми го донесеш.

Отново настъпи тишина. Наистина ли Са’Адар и хората му си бяха разменили някакъв почти незабележим знак? Уинтроу не можеше да каже със сигурност. Възрастният жрец заговори, ала думите му звучаха някак нагласени.

— Можеше просто да ме попиташ. Аз съм смирен човек, свещенослужител на Са. За себе си аз не търся нищо, моята цел е единствено добруването на човечеството. Как изглежда това сандъче?

Погледът му попадна върху Уинтроу, устата му се изкриви в изкуствена усмивка.

Юношата запази неутрално изражение, докато отговаряше:

— Дървено. Ето толкова голямо. — Той показа с ръце. — Заключено. Върху капака му е прогорен образът на Вивачия. Вътре има лекарства, оперативни инструменти, игли и превръзки. Всеки, който го е отворил, веднага би разбрал какво е.

Са’Адар се обърна към онези, струпани на средната палуба.

— Чухте ли, братя мои? Някой от вас намирал ли е подобно сандъче? Ако е така, то нека го донесе. Не заради мен, разбира се, а заради нашия благодетел, заради капитан Кенит. Нека да му покажем, че ние умеем да проявяваме добро към онези, които са ни сторили добро.

Това беше толкова престорено… Уинтроу очакваше, че Ета ще го посече на място. Но тя изчакваше с необичайно търпелив вид.

Лежащият Кенит изрече съвсем тихо:

— Тя знае, че може да почака. Тя обича да убива бавно, в уединение.

Уинтроу сепнато погледна към пирата, ала той все така изглеждаше да лежи почти в несвяст; лицето му бе отпуснато. Лека усмивка потрепваше върху устните му.

Юношата доближи два пръста до гърлото му. Пулсът се усещаше равномерен и ясен, но кожата пламтеше от треска.

— Капитан Кенит? — тихо попита той.

— Това ли е? — долетя гласът на жена. Бившите роби пристъпиха встрани, за да ѝ направят път. Уинтроу се изправи. Робинята наистина носеше лекарското сандъче. Капакът му бе строшен, но въпреки това младежът веднага го разпозна.

Момчето не пристъпи напред, а изчака жената да го донесе пред Ета. Това беше битка между нея и Са’Адар; Уинтроу си беше навлякъл достатъчно от злобата му.

Ета сведе очи, за да погледне в кутията, оставена пред нозете ѝ. Тя не си направи труда да се привежда, а отново подири погледа на Са’Адар. И изсумтя презрително.

— Аз не обичам игричките — тихо рече тя. — Но когато бъда принудена да играя, винаги се уверявам, че ще победя.

Погледите им останаха вкопчени. Никой от двамата нямаше намерение да отстъпва. Страните на жената трепнаха, раздвижени от озъбването.

— Сега разкарай отрепките си от палубата. Вървете в трюма и затворете капаците след себе си. Точно сега не искам нито да ви виждам, нито да ви чувам или да търпя смрадта ви. И ако наистина си толкова мъдър, колкото се изкарваш, това ще е последният път, в който ще си привлякъл вниманието ми. Разбра ли?

Пред очите на Уинтроу възрастният жрец допусна грешка. Той отметна глава, макар че дори и тогава ръстът му отстъпваше пред този на Ета. С хладно веселие в гласа Са’Адар попита:

— Да разбирам ли, че ти, а не Бриг, командваш на борда на този кораб?

Ако между Бриг и Ета бе съществувало някакво съперничество, този му ход щеше да се е проявил като ловък. Но младият пират само отметна глава в шумен смях, а ножът на Ета за трети път полетя към гърдите на свещеника. Този път той извика и залитна назад: раната бе по-дълбока.

Жрецът притисна длан към окървавените си гърди. Ета се усмихна мрачно:

— Според мен всички разбираме, че аз командвам теб.

Един от задрасканите лица гневно пристъпи напред. Ножът се стрелна към него; робът се стовари на колене, сграбчил корема си. Вивачия извика задавено заради поредната кръв, пролята върху палубата. Нейният възклик се примеси с израза на ужас, долетял от освободените роби. Чувството, което изразяваха тези прояви, бе усетено от Уинтроу с далеч по-голяма острота. И въпреки това той не можеше да откъсне очи от случващото се. Са’Адар потърси закрила зад другия си телохранител, който на свой ред бе започнал да отстъпва от въоръжената жена. Никой от останалите роби не понечи да защити свещеника: те се дистанцираха от него.

— Едно нещо да е ясно! — отекнаха думите на Ета, звънки като отклика на наковалня. С окървавения нож тя съумя да впримчи в размах целия кораб, а също и всяко обърнато към нея лице, без значение дали татуирано. — Няма да търпя хора, които заплашват спокойствието и добруването на капитан Кенит. Ако не искате да си имате работа с мен, съветвам ви по никакъв начин да не ми давате основания. — Сега тя продължи по-тихо. — Нещо, което е съвсем просто. Сега се махайте.

Този път бившите роби изчезнаха в трюма като оттичаща се вода. Само след мигове на палубата останаха единствено пиратите и онези от робите, които Ета бе избрала да удържат любимия ѝ.

Въпросните избраници я наблюдаваха със смесица от почит и ужас. Уинтроу подозираше, че те окончателно са преминали на нейна страна и са готови да я следват навсякъде. Оставаше единствено да се види точно колко ожесточен враг бе придобила тя в лицето на Са’Адар.

Ета пое обратно, при което погледът ѝ срещна този на Уинтроу. Станалото току-що бе целяло да респектира не само Са’Адар, но и него. Ако Кенит умреше в ръцете му, мъстта на Ета щеше да бъде страховита. Той бавно си пое дъх, докато тя се приближаваше към него, понесла сандъчето.

Юношата го взе мълчаливо, постави го върху дъските и умело започна да преглежда съдържанието му. Част от него липсваше, но по-голямата беше налице. С огромно облекчение той откри плод от куази, съхранен в спирт. Той си помисли с горчилка, че баща му не си беше направил труда да заръча използването на това лекарство за него. Тази мисъл бе последвана от друга: ако плодът бе използван тогава, при отрязването на пръста, сега Уинтроу нямаше да разполага с него. Затова той сви рамене в отговор на прищевките на съдбата и се зае да подрежда новите си инструменти. Кухненските ножове юношата постави настрана, заменяйки ги с далеч по-подходящите скалпели. Последва ги трион за кости. Три игли се сдобиха с нишка, изплетена от собствените Кенитови кичури. Импровизираният конец леко се нагъна във формата на къдриците, към които бе принадлежал. Накрая Уинтроу прибави кожен ремък с пръстени, с който да пристегне крайника.

Това беше всичко. Той погледна за последен път към приготвените инструменти, сетне повдигна очи към Ета.

— Бих искал да се помолим. Няколко мига биха могли да се отразят добре на всички ни.

— Започвай операцията — сухо нареди тя и отново стисна устни. Цялото ѝ лице изглеждаше сковано.

— Обездвижете го — каза Уинтроу в отговор, обръщайки се към робите. И неговият глас прозвуча грубо. Интересно дали и неговото лице беше пребледняло като нейното? Презрението, с което жената се отнасяше към него, породи приплам на гняв. Юношата се постара да го превърне в решителност.

Ета коленичи край главата на любимия си, но не го докосна. Двама мъже хванаха здравия му крак и го притиснаха към палубата. Още двама щяха да отговарят за ръцете. Бриг се опита да хване главата на Кенит, ала капитанът я изтръгна от захвата му и повдигна глава, втренчвайки се в Уинтроу.

— Сега ли? — попита той, гневен и раздразнен, с разширени очи. — Сега ли?

— Да — отвърна момчето. — Приготви се.

Подир това то се обърна към Бриг.

— Дръж главата му здраво. Сложи длани на челото му и го притисни към палубата с цялата си тежест. Колкото по-малко се мята, толкова по-добре.

Кенит сам отпусна глава и затвори очи. Уинтроу отметна одеялото, покривало чукана, при което лъхна зловоние: само в течение на няколко часа от последния преглед раната бе съумяла да се влоши допълнително. Гнойният оток бе изопнал кожата болезнено. Плътта бе придобила сиво-синкав оттенък.

Най-добре да започне сега, докато все още му оставаше смелост. Той се постара да не мисли, че собственият му живот е обвързан с успеха на тази операция. Не мислеше и за болката на Кенит, докато пристягаше ремъците — трябваше да се съсредоточи върху качеството на работата си. Болката не беше от значение.

Последния път, когато Уинтроу бе наблюдавал подобна манипулация, бе го обгръщала атмосфера на спокойствие. Сред запалени свещи и благовония Са’Парт се бе подготвил с молитва и напеви. Тук единствената молитва бе произнесена от мисълта на юношата. Са, дари ме с милостта си, дай ми от силата си. За милост той молеше по време на вдишване, а за сила апелираше с издишването. Това редуване успокои разтуптяното му сърце. Умът му се изясни; тази острота се предаде и на сетивата му. Едва след миг той осъзна, че Вивачия се е сляла с него, по-дълбоко от който и да е друг път. Чрез нея той усещаше Кенит, макар и смътно.

С любопитство юношата изследва тази странна връзка. Струваше му се, че съвсем глухо долавя нещата, които тя изрича към Кенит. Тя го напътстваше към смелост, обещаваше, че ще му помага. За момент Уинтроу бе споходен от ревност и изгуби съсредоточението си.

Милост и сила, напомни му корабът. Той възобнови ритмичността, прокара кожения ремък през халките и пристегна бедрото.

Кенит изрева от болка. Макар и притиснат от петима, той пак успя да отлепи гръб от палубата. Засъхналата кора върху раната се разкъса; от нея се изляха течности, чието зловоние веднага започна да отравя въздуха. С вик Ета се хвърли върху гърдите на Кенит, за да го задържи.

Недостигът на дъх сложи край на вика; настъпилата тишина бе ужасяваща.

— Хайде, режи, да те вземат мътните! — изпищя Ета. — Приключвай!

Уинтроу бе застинал на колене, парализиран от изблика на агония. Усещането го бе обгърнало като ледена вълна, шокиращо с настойчивостта и дълбочината си. Остротата на изпитваното от ранения нахлу през връзката между кораба и Уинтроу, карайки юношата да изгуби същината си. Той можеше само глупаво да се взира в курвата и да се чуди защо тя му причинява това.

Кенит си пое нов накъсан дъх и отново закрещя. Жежкостта на този вик сепна вледенения Уинтроу. За един момент той беше никой и нищо, сетне се превърна във Вивачия и едва накрая отново стана себе си. И залитна напред, притискайки длани към палубата, за да извлече същината си от нейните дъски. Вестрит, да, той принадлежеше на рода Вестрит; казваше се Уинтроу Вестрит; момчето, обречено да стане жрец…

Кенит потръпна и се отпусна неподвижно. Сред настъпилия покой Уинтроу успя да намери себе си и да се вкопчи в това разбиране. От някакво място молитвата продължаваше. Милост. Сила. Това беше Вивачия, успокояваща дъха му. Той успя да се овладее. Ета продължаваше да ридае и сипе ругатни. Тя лежеше върху гърдите на Кенит, едновременно за да го притиска и прегръща.

Уинтроу не обърна внимание на думите ѝ.

— Дръжте го здраво — процеди той и пипнешком взе нож. Вече бе разбрал какво се иска от него: бързина. Бързината носеше най-голямо значение, защото подобна болка можеше да се окаже непосилна. Ако юношата имаше късмет, щеше да е приключил с отстраняването преди Кенит да се е свестил.

Той допря лъскавото острие до подутата плът и прокара ръба му. Нищо не би могло да го подготви за последвалото усещане. Някога в манастира той бе помагал в почистването на месото. Неприятно, но наложително задължение. Той бе разрязвал застинало месо, вече окачено. Тялото на Кенит беше живо. Неговата възпалена мекота отстъпваше пред метала, но бързаше да го обгърне, разгневена от отстъпчивостта си. И приливът на кръв бързаше да скрие стореното. Наложи се юношата да сграбчи чукана. Плътта там беше особено възпалена, пръстите потънаха с лекота. Месото под ножа се движеше, мускулите потрепваха и се гърчеха при разкъсването си. А кръвта не спираше да се излива настойчиво. Само след мигове дръжката на ножа вече лепнеше. Локвата под раздробения крайник вече достигаше робата на Уинтроу.

Момчето зърваше сухожилие, лъскави бели ивици, които изчезваха подир острието на скалпела. Струваше му се, че е изминала цяла вечност, преди острието да срещне неотстъпчива за него кост.

Младият жрец захвърли ножа, обърса ръце в дрехата си и извика:

— Трион!

Някой пъхна дръжката в ръката му; Уинтроу побърза да я сграбчи. Би било отвратително да зарови назъбения метал в раната — и въпреки това той стори именно това. И започна да прокарва триона напред-назад. Разнеслият се звук бе отвратителен: влажно стържене.

Кенит отново се раздвижи с изквичаване. Той удари тила си, а гърдите му започнаха да се извиват, напук на притискащата ги тежест. Уинтроу се напрегна, готов за новия прилив на болка, ала този път Вивачия не допусна агонията да се разпростре до него. В този момент юношата не разполагаше с време да се замисля за начина, по който тя бе сторила това. Дори не му оставаше време да изпитва благодарност. Той продължаваше да влага натиск зад триона, ожесточен натиск. Кръв покриваше палубата, ръцете и гърдите му. Момчето дори можеше да вдиша вкуса ѝ.

Съпротивата на костта свърши неочаквано; зъбите на триона сега се врязваха директно в плътта. Уинтроу рязко го издърпа, захвърли го и отново подири нож. Кенит издаваше звуци, които вече дори не приличаха на крещене. Последва влажен звук.

Юношата долови киселата миризма на повърнато.

— Не му позволявайте да се задави! — нареди той. Ала повърналият не беше Кенит, а един от мъжете. — Дръж го здраво! — извика Уинтроу, продължаващ да сече. Той спря почти в последния момент, за да промени ъгъла на рязане. Това му предостави кожа, с която да зашие раната. Сега той можеше изцяло да отдели крака.

Той погледна към делото си. Това не беше купено за вечеря парче месо, а жива плът. Несправедливо освободени, мускулите се гърчеха спазматично. Срязаната кост укорително се взираше насреща му. Отвсякъде капеше кръв. Уинтроу се почувства уверен, че е убил пирата.

Недей да мислиш това, предупреди го Вивачия. Следващата ѝ мисъл бе почти умоляваща. Не го принуждавай да вярва в това. Точно сега, докато сме свързани, той трябва да вярва онова, в което вярваме ние. Той няма друг избор.

Окървавените ръце на Уинтроу откриха бутилката с кората от плода. Той бе чувал отлични отзиви за силата на този цяр, ала количеството изглеждаше тъй нищожно… Той отпуши бутилката и се постара да налива пестеливо, да остави и за утрешната болка. Парчетата кора запушиха гърлото. Юношата тръсна шишето, разливайки неравномерно. На местата, където покапа от зеленикавата течност, болката веднага се успокои. Уинтроу знаеше това, защото можеше да го усети през Вивачия. Когато отново постави тапата, в бутилката бе останало по-малко от половината съдържание.

Той стисна зъби и се зае да нанася лекарството равномерно върху раната. Внезапното изчезване на болката донесе със себе си смайване. Едва при изчезването ѝ той осъзна количествата мъчение, преливащи извън удържащото старание на Вивачия. Нейното облекчение се смесваше с това на пациента.

Уинтроу се опита да си припомни всичко, което бе сторил Са’Парт по време на своята ампутация. Целителят бе привързал краищата на кървящите артерии, бе ги нагънал, за да ги запуши. Юношата се постара да стори точно това. Той се чувстваше уморен и объркан. Искаше просто да се махне от кървавата гледка. В момента му се искаше единствено да избяга, да се свие някъде и да подири укритието на забравата. Въпреки това той си наложи да продължи.

Със свободната кожа той покри раната. Наложи се да поиска от Ета да изтръгне още коса и да му приготви игли. Кенит лежеше неподвижно, дишащ шумно. Мъжете започнаха да отпускат захвата си, но Уинтроу ги спря.

— Не го пускайте още. Ако той започне да се мята по време на зашиването, може да разкъса кожата.

Парчето не покриваше съвсем чисто; наложи се Уинтроу да опъва кожата на някои места. След като приключи с това, той обгърна новата рана с бинтове и над тях пристегна копринени превръзки. Въпреки това кръвта продължаваше да попива, без да обръща внимание на слоевете.

Най-сетне, приключил, младият жрец отново обърса ръце в робата си и посегна да освободи ремъка. Почти веднага след отделянето му превръзките започнаха да червенеят още по-бързо. При тази гледка на Уинтроу му идеше да изреве от нерви. Колко кръв имаше този човек? Как можеше той да е изгубил толкова, а въпреки това да остава вкопчен в живота? Момчето се зае да прибави още ивици плат, като през цялото време сърцето му трепереше от ужас.

— Готов съм. Местете го.

Ета повдигна глава от гърдите на пирата, с пребледняло лице. За момента, в който погледът ѝ попадна на отрязаното парче, мъката накара устата ѝ да трепне. С видимо усилие жената се овладя.

— Донесете носилката — обърна се тя към мъжете. В очите ѝ все още блестяха сълзи.

Пренасянето премина напрегнато. Първо трябваше да преодолеят стълбицата на носовата палуба. След това ги предизвикаха тесните коридори на офицерските помещения. Всеки път, когато дръжките на носилката се удареха в някоя от стените и Кенит се раздвижеше, Ета настръхваше.

Докато го пренасяха върху кревата на най-сетне достигнатата каюта, Кенит отвори очи за момент и избълнува:

— Моля те, моля те, ще бъда добър, обещавам. Вече ще слушам.

Ета се навъси тъй мрачно, че всички останали побързаха да сведат очи. Уинтроу бе сигурен, че никой от тях няма да спомене за избълнуваните думи.

Вече отпуснат върху леглото, Кенит отново се успокои. Моряците и робите побързаха да напуснат каютата.

Уинтроу не ги последва веднага. Под навъсения поглед на Ета той измери пулса на болния — най-напред върху китката, сетне в шията. Подир това той се приведе към пирата и се опита да му вдъхне увереност: допря лепкавите си пръсти върху лицето на Кенит и отправи молитва към Са. През това време Ета се зае да поставя чисти кърпи под превързания чукан.

— Сега какво? — глухо попита тя, когато Уинтроу се отдръпна.

— Сега ще чакаме и ще се молим — отвърна момчето. — Това е всичко, което е по силите ни.

Жената изсумтя презрително и протегна ръка към вратата. Уинтроу излезе.

Палубата ѝ изглеждаше отвратително. Попилата в нея кръв се усещаше като бреме.

Вивачия бе притворила очи, за да процежда блясъка на залязващото слънце. Тя усещаше Кенит в каютата му, усещаше бавното изтичане на кръвта му. Лекарството бе удавило болката, ала нейната заплаха продължаваше да се усеща загатната. Всяко вдишване я приближаваше. Макар че Вивачия все още не усещаше агонията, тя можеше да долови огромните ѝ мащаби. Това я караше да я очаква с отвращение.

Уинтроу сновеше сред палубата, за да прибере и почисти. С едно неизползвано парче превръзка той почисти ножовете и иглите, а триона попи внимателно. Той се възползва от прибирането, за да подреди сандъчето. Ръцете и лицето си той бе измил от кръвта, ала робата му все още оставаше подгизнала от червенина.

Той обърса шишенцето с лечебен плод и провери съдържанието.

— Не е останало много — промърмори той. — Но това е без значение. Съмнявам се, че Кенит ще доживее да изпита нужда от остатъчното съдържание.

Уинтроу прибра и нея в сандъчето, след което се обърна към парчето крак. Със стиснати зъби юношата се приведе и го взе. То представляваше отрязано коляно, необичайно леко в ръцете му.

— Струва ми се, че върша нещо нечисто — обърна се Уинтроу към Вивачия. Въпреки това той се доближи до борда и хвърли парчето.

В следващия миг той отскочи назад с вик, защото главата на белезникавата змия разкъса морската повърхност и налапа парчето още по време на полета му. Със същата бързина чудовището изчезна.

Треперещият Уинтроу отново се приближи до перилото и се вкопчи. Той остана там, загледан в дълбината, дирещ да зърне някакво издайническо раздвижване.

— Откъде е знаело? — дрезгаво изрече той. — Чудовището изчакваше, то изяде парчето още във въздуха. Откъде е знаело?

Преди Вивачия да успее да отговори, момчето продължи.

— Аз мислех, че моряците са го прогонили. Какво иска то, защо ни следи?

— То чува двама ни с теб. — Гласът на Вивачия бе тих, предназначен единствено за него. Бившите роби бяха започнали да излизат на палубата, но никой не се приближаваше до носа. Змията бе изникнала и изчезнала тъй бързо и безшумно, че появата ѝ бе останала незабелязана. — Не зная как и не мисля, че то разбира изцяло какво мислим, но все пак разбира достатъчно. Що се отнася до това какво иска, ти току-що му го даде. То иска да бъде нахранено, нищо повече.

— Може би трябва сам да се хвърля в челюстите му. Да спестя на Ета труда.

Той говореше шеговито, ала изреченото криеше неподправено отчаяние.

— Ти изричаш неговата мисъл, а не своята. То иска от теб храна. Вярва, че ние му дължим прехрана, и не се свени да ти внушава да го нахраниш със собствената си плът. Не се вслушвай.

— А ти откъде знаеш какво то мисли и иска? — Изоставил работата си, Уинтроу се приближи до фигурата. Вивачия се обърна към него. Умората, изникнала върху лицето му, го караше да изглежда по-зрял. Тя не бе сигурна колко точно да разкрие пред него; в крайна сметка реши, че не би имало смисъл да укрива. Така или иначе щеше да настъпи момент, в който той щеше да узнае.

— С него сме близки — рече тя и сви рамене в отговор на смаяния поглед. — Така го усещам. Връзката не е толкова силна, колкото тази между нас, но е неоспорима.

— Това е нелепо.

Вивачия отново сви рамене, сетне рязко промени темата.

— Трябва да престанеш да вярваш, че Кенит ще умре.

— Защо? Да не искаш да ми кажеш, че той също е роднина и че умее да усеща мислите ми?

В думите му се долавяше горчилка. Ревност? Тя се опита да не извлича доволство от тази проява, но все пак не можа да се въздържи да не го подразни.

— Твоите мисли? Не. Тях той не може да усети. Той усеща мен. Той се обръща към мен, а аз към него. Двамата усещаме присъствието си. Далечно, разбира се. Аз не съм го познавала достатъчно дълго, за да усетя връзката по-силно. Кръвта, която той проля върху палубата, създава връзка по начин, който не мога да обясня. Кръвта е памет. И когато твоите мисли влизат в съприкосновение с моите, те също докосват и мислите на Кенит. Аз се старая да не допускам страховете ти до него, ала това изисква от мен усилие.

— Ти си свързана с него? — бавно запита Уинтроу.

— Ти ме помоли да му помогна. Помоли ме да му дам сила. Нима си очаквал, че бих могла да сторя това, без да осъществя връзка с него? — попита тя. Чувстваше се възмутена от неодобрението му.

— Явно не съм се замислял за този аспект — неохотно отвърна момчето. — И сега ли го усещаш?

Вивачия се замисли. И леко се усмихна.

— Да, по-силно и по-ясно. — В следващия момент усмивката напусна лицето ѝ. — Може би това се дължи на отслабването му. Мисля, че той вече няма сили да се държи отделен от мен.

Фигурата отново се съсредоточи върху Уинтроу.

— Твоята вяра в смъртта му е като тегнещо проклятие. Трябва да промениш увереността си и да повярваш, че той ще оцелее. Неговото тяло силно се вслушва в ума му. Дай му от силата си.

— Ще опитам — промърмори юношата. — Макар да ми е трудно да се убеждавам в нещо, което смятам за лъжа.

— Уинтроу… — с укор изрече тя.

— Да, разбрах.

Той отпусна ръце върху перилото и се загледа в хоризонта. Пролетният ден бавно се превръщаше в здрач. Цветът на небето потъмняваше, за да се слее с по-тъмния син оттенък на водите. Вече бе трудно да се направи разлика между море и небе.

Уинтроу бавно започна да се оттегля в себе си, да отделя вниманието си от съзираното, докато очите му не се затвориха сами, ненужни. Дишането му стана равномерно и дълбоко, почти спокойно. В любопитството си Вивачия се обърна към връзката, която ги обединяваше, опитвайки се да разчете мислите и чувствата му, без да го притеснява с присъствието си.

Той веднага усети раздвижването ѝ. Ала вместо да реагира с раздразнение на това нахлуване, Уинтроу я приветства. Сега тя можеше да проследи цялото движение на мислите му. Са се проявява във всеки живот, всеки живот е проява на Са. Тя веднага разбра, че Уинтроу е избрал думи, в които вярва с цялата си същина. Той вече не се съсредоточаваше върху здравето на Кенит. Вместо това той изтъкваше, че докато Кенит е все още жив, неговият живот му е даден от Са и споделя вечността на Бога. Нямаше край, обещаваха думите му. Животът не свършваше. Тя откри, че споделя увереността му. Нямаше окончателна чернота и край на съществуването, от които да се страхува. Имаше промени и осакатявания, ала тези неща също бяха част от живота: промяната бе неговата същина. Никой не биваше да противостои на промяната.

Вивачия се обърна към Кенит, споделяйки тази мисъл с него. Животът продължаваше. Загубата на един крак не беше край, а само част от пътя. Докато животът все още пулсираше в гърдите, съществуваха всякакви възможности. Кенит не биваше да се страхува. Той можеше да се отпусне. Всичко щеше да бъде наред. Сега той можеше да си почива. Просто да почива.

Тя почувства топлотата на благодарността му. Напрегнатите мускули на лицето и гърба му се отпуснаха. Кенит си пое дълбок дъх и бавно го изпусна.

Но следващ дъх той не пое.

Глава пета

Живият кораб Офелия

Приключила смяната си, Алтея бе свободна. Тя бе уморена, ала умората беше приятна. Пролетната вечер бе почти спокойна. По това време на годината подобни вечери бяха рядкост, затова младата жена ѝ се беше насладила пълноценно. Пък и самата Офелия също, беше в отлично настроение. Живият кораб бе облекчил работата на своите моряци, уверено плавайки на север. Старият съд пътуваше към дома с трюмове, преливащи от товар.

Вятърът, който правеше компания на свечеряването, бе по-скоро нежен, ала платната на Офелия улавяха и последния му дъх. С лекота тя се носеше сред вълните. Алтея стоеше облегната край носа, загледана в залеза край левия борд. Само няколко дни я деляха от завръщането.

— Смесени чувства? — възторжено изхихика Офелия и я стрелна с поглед над голото си рамо.

— И сама знаеш отговора — каза Алтея. — Действително е така. В живота ми не е останало нищо смислено…

Тя се зае да изброява връхлетелите я обърквания.

— Аз се намирам на борда на жив кораб като негов заместник-капитан, най-високият пост, за който един обикновен моряк може да си мечтае. Капитан Тенира обеща да ми даде удостоверение в края на пътуването. С това доказателство за способностите си ще мога да изискам от Кайл да удържи на думата си и да ми върне кораба. А въпреки това се чувствам гузна. Ти направи всичко толкова лесно. На борда на Жътвар аз работех три пъти по-усилено. Не ми се струва справедливо.

— Веднага бих могла да ти създам затруднения, щом това толкова те измъчва — пошегува се Офелия. — Бих могла да се наклоня, да започна да пропускам вода или…

— Ти не би сторила това — уверено отвърна Алтея. — Прекалено горда си от начина, по който плаваш. Освен това аз не искам работата ми да стане по-трудна. Нито съжалявам за месеците, които прекарах като юнга. Те поне ми позволиха да докажа пред себе си, че съм способна да издържа. Показаха ми страна на моряшкия живот, която по-рано не бях познавала. Само по себе си това време не беше изгубено. Но проблемът е, че то беше време, което прекарах далеч от Вивачия. Изгубено завинаги време.

Гласът на девойката затихна.

— Това наистина е много тъжно, мила — със загрижен глас рече Офелия. А следващите ѝ думи съдържаха сарказъм. — На всяка цена трябва да изгубиш още повече време, съжалявайки. Ти не си такава, Алтея. Гледай напред, а не към миналото. Изправи курса си и продължи. Размислите няма да изменят изминалите пътувания.

— Зная — тъжно се засмя Алтея. — Зная, че в момента не постъпвам правилно. Просто ми се струва странно, че всичко се подрежда тъй лесно и приятно. Прекрасен кораб, енергичен екипаж, добър капитан…

— Много красив първи помощник — вметна Офелия.

— Така е — веднага призна Алтея. — Оценявам всичко, което Граг стори за мен. Зная, че той приветства възможността да се върне към книгите, но за него сигурно е досадно да се преструва на болен, за да имам оправдание да го заменя. Имам много причини да изпитвам благодарност към него.

— Така ли? Ти по нищо не си му показала, че изпитваш тази благодарност.

За пръв път от началото на разговора им в гласа на фигурата се долавяше хладина.

— Офелия… — простена младата жена. — Моля те, нека не започваме отново. Нима искаш от мен да се преструвам, че изпитвам чувства, които не съществуват?

— Просто не мога да разбера защо не изпитваш тези чувства. Това е всичко. Сигурна ли си, че просто не криеш неща от себе си? Та моят Граг е красив, очарователен, умен, грижовен и е истински джентълмен. Да не говорим, че той е потомък на Търговско семейство и след време ще наследи значимо богатство. Което, смея да твърдя, включва и един разкошен жив кораб. Какво повече би могла да искаш от един мъж?

— Той наистина е всичко това, дори повече. Още преди дни ти признах това. С нищо не бих могла да укоря Граг Тенира. Или неговия разкошен жив кораб. — Алтея се усмихна към фигурата.

— Тогава проблемът се крие в теб — безочливо изтърси фигурата. — Защо не го харесваш?

За момент Алтея замълча. Отговорът ѝ приканваше към разбирателство.

— Аз го харесвам, Офелия, макар и не по този начин. Само че в живота ми има толкова много неща, че в момента не мога да си позволя… Просто не разполагам с времето да мисля за подобни неща. Ти много добре знаеш какво ме очаква подир завръщането ми в Бингтаун. Искам да се сдобря с майка си, стига това да е възможно. И отново да потърся един друг разкошен кораб, който не излиза от мислите ми. Трябва да убедя майка да ме подкрепи в старанието ми да си върна Вивачия от Кайл. Тя го чу да се кълне в Са, че ако аз предоставя доказателство за моряшките си умения, той ще ми върне кораба. Колкото и необмислена да беше тази негова клетва, аз ще го накарам да удържи на думата си. Но зная, че борбата ще бъде изключително грозна. За тази битка аз ще се нуждая от цялото си внимание.

— Не мислиш ли, че Граг би могъл да се превърне в могъщ съюзник за подобни обстоятелства?

— Нима би било порядъчно от моя страна да окуража вниманието му, за да го използвам да си върна кораба?

Сега гласът на Алтея също поохладня. А Офелия се изсмя.

— Значи той все пак е започнал да проявява внимание към тебе. Вече започвах да се тревожа за момчето. — Тя шавна с вежди към Алтея.

Девойката я изгледа мрачно, но не можа да сдържи собствения си смях.

— Още ли ще се преструваш, че не знаеш всичко, което се случва на борда ти?

Офелия се замисли.

— Известни са ми повечето от нещата, които се случват в трюмовете и каютите. Но не всичко. — Тя замълча, а сетне попита: — Вчера в каютата му мълчанието се проточи дълго. Той да не се е опитал да те целуне?

— Не, разбира се — въздъхна Алтея. — Граг е прекалено възпитан за подобна проява.

— Да, така е. Което е жалко. — Офелия поклати глава. Сякаш забравила с кого говори, тя додаде: — Момчето се нуждае от малко повече хъс. Хубаво е да си възпитан, само че има моменти, в които един мъж трябва да се прояви като дръзновен, за да получи онова, което иска. — Тя наклони глава към Алтея. — Като например Брашън Трел.

Девойката простена. Фигурата бе изтръгнала името му преди седмица; от този момент не бе ѝ давала мира. В моментите, когато тя не се опитваше да разбере причините, поради които Алтея не проявява интерес към Граг, Офелия се стараеше да узнае колкото се може повече детайли за кратките ѝ взаимоотношения с Брашън. Алтея не искаше да мисли за него. Мислите ѝ по този въпрос бяха прекалено объркани. Колкото повече се уверяваше, че е приключила с него, толкова по-настойчиво той изникваше отново сред тях. Тя не спираше да си припомня грубиянския начин, по който Брашън се беше разделил с нея. Този му гняв бе предизвикан от едно нейно неявяване на среща, за която мъжът бе придобил неоправдани очаквания.

Брашън не заслужаваше нито миг сред мислите ѝ… Въпреки това той продължаваше да изниква в сънищата ѝ. Сред тях неговата нежна сила ѝ предоставяше убежище. Да, подобаващо за съновидения. Ала наяве, в действителност, това далеч не беше така. В неговите обятия я бе завлякла вихрушка от глупави импулси, която заплашваше да разруши живота ѝ при нови непредпазливости.

Девойката усети, че е мълчала прекалено дълго: Офелия изучаваше лицето ѝ с многозначителен вид. Алтея рязко отдели ръце от перилата и се подсмихна.

— Ще отида да посетя Граг, преди да се оттегля. Има няколко въпроса, които бих искала да изясня.

— Не се притеснявай да ги зададеш, мила — доволно измърка фигурата. — Мъжете от рода Тенира мислят дълго, преди да преминат към действие, но когато го сторят… — Тя отново повдигна вежди насреща ѝ. — На сутринта няма да си спомняш името на Трел.

— Повярвай, аз и сега правя всичко по силите си, за да го забравя.

Алтея с облекчение се отдалечи от носа. Имаше моменти, в които беше прекрасно да прекарва част от вечерта си край кораба. Фигурата носеше спомените на много поколения моряци от рода Тенира, ала най-първите и най-дълбоки нейни впечатления бяха дошли от жени. По тази причина Офелия продължаваше да гледа на живота откъм женска перспектива. Не ставаше дума за онази крехка безпомощност, която днес биваше смятана за женственост, а за самостойната увереност, отличавала първите Търговки. Съветите, отправяни от нея, често стряскаха Алтея, но и също тъй често потвърждаваха негласните мнения, които девойката бе изградила за себе си с течение на годините. Споделените от Офелия истории я бяха накарали да осъзнае, че нейните терзания не са чак толкова необикновени. А безсрамността, с която фигурата обсъждаше най-интимните ѝ проблеми, едновременно възторгваше и стряскаше младата жена. Офелия я насърчаваше да следва сърцето си, ала също така я държеше отговорна за решенията ѝ. Интересно беше да имаш подобна приятелка.

Пред каютата на Граг тя се поколеба и поспря, за да приглади дрехите и косата си. С голямо облекчение се бе отървала от дегизировката, под която бе работила на борда на Жътвар. На този кораб моряците познаваха истинското ѝ име. Тук Алтея Вестрит трябваше да защитава честта на рода си. Затова, макар да се обличаше практично, в дебел вълнен плат, панталоните ѝ по-скоро приличаха на пола с цепка. Косата си бе пристегнала в опашка, но без да я сплита. Привързаната блуза, внимателно подпъхната в панталоните, носеше едва забележима бродерия.

Тя осъзна, че изпитва приятно очакване заради предстоящата среща с Граг. Харесваше ѝ да разговаря с него. Между двамата съществуваше определено напрежение, което също ѝ харесваше. Граг я намираше за привлекателна; уменията ѝ не го стряскаха, а привличаха. Това беше ново и ласкаещо изживяване за Алтея. Искаше ѝ се да беше сигурна, че това е всичко, което изпитва. Въпреки случилото се с Брашън — въпреки факта, че бе прекарала години от живота си край мъже — в някои отношения тя бе много неопитна. Не беше сигурна дали Граг я привлича, или реакцията ѝ е породена от вниманието, което той ѝ отделяше. Не, това беше обикновен, безобиден флирт. Какво повече би могло да се зароди между двама непознати, срещнати от случайността?

Алтея пое дъх и почука.

— Влез — разреши гласът на Граг.

Той бе приседнал върху леглото, омотал лице в бинтове. Във въздуха се носеше миризмата на пресен чесън. При вида ѝ сините очи я приветстваха с проблясък. Докато девойката затваряше вратата след себе си, Граг размота превръзките и с облекчение ги свали. Косата му остана по момчешки разрошена.

— Как е зъбоболът? — широко се усмихна Алтея.

— Удобен. — Той се протегна, разкърши рамене и с подчертано разтеглено движение се отпусна на леглото. — Вече не си спомням последния път, в който съм имал време за почивка.

С тези думи Граг изпружи крака и ги сключи при глезените.

— И не ти е скучно?

— Не. Скуката е нещо непознато за моряка. Ние винаги си намираме начини да си запълваме времето.

От леглото си той издърпа умело сплетено въжено чердже. Конопените нишки се съчетаваха в красиви мотиви. Трудно можеше да повярва човек, че подобна сложност е дело на мазолестите му пръсти.

Алтея докосна ръба и проследи част от рисунъка.

— Великолепно е. Баща ми обичаше да обвива с нишки празни бутилки. Украсяваше ги с цветя, снежинки… Винаги ми обещаваше, че ще научи и мен, ала така и не намираше време.

Старото усещане за празнота, което тя смяташе, че вече е преодоляла, отново нахлу. Младата жена рязко се извърна и се загледа в стената.

За момент Граг замълча.

— Бих могъл да те науча, ако искаш — тихо предложи той.

— Благодаря ти, но няма да е същото.

Алтея се изненада от остротата в гласа си. Тя поклати глава, засрамена от сълзите, заплашващи да прелеят над клепачите. Надяваше се, че Граг не ги е видял; те я караха да изглежда уязвима. Тенира и синът му бяха сторили толкова много за нея. Тя не искаше да я виждат като слаба ѝ нуждаеща се, а като силна личност, способна да преодолява всякакви обстоятелства.

Затова тя бавно си пое дъх и изправи рамене.

— Понякога той ми липсва толкова много… Има една част от мен, която отказва да приеме смъртта му, отказва да приеме, че аз никога вече няма да го видя.

— Алтея… Зная, че този въпрос не е особено уместен, но не преставам да се чудя. Защо?

— Защо той ми е отнел кораба, на чийто борд съм прекарала толкова години, за да го завещае на сестра ми? — Тя погледна към Граг, който кимна. Алтея сви рамене. — Той така и не ми каза. Най-близкото до основание бе молбата му да съм се грижела за сестра си и нейните деца. Понякога си казвам, че той е искал да ми каже, че знае, че мога да се грижа за себе си и че не се страхува за мен. Това е в добрите дни. А в лошите си мисля, че той е загатвал себичност от моя страна; боял се е, че аз ще задържа Вивачия изцяло за себе си и няма да обръщам внимание на близките си.

Тя отново отметна глава.

В този момент Алтея зърна образа си, отразен в огледалото му за бръснене. За една частица от мига ѝ се стори, че от стъклото я наблюдава баща ѝ. Тя имаше неговите тъмни коси и очи, но не и ръста му — тя бе дребна като майка си. И въпреки това приликата бе силна, в решителността на брадичката и в начина, по който веждите ѝ се смръщваха при тревога.

— Майка ми каза, че идеята е била нейна, че тя го била убедила. Тя смятала, че наследството трябва да бъде запазено цялостно, живият кораб да остане заедно с имотите, за да може приходите им да се поддържат взаимно и да изплатят задълженията ни.

Младата жена потри челото си.

— Това ми изглежда разумно. С решението си да не търгува по Реката татко ни обрече на много по-малки приходи. Стоките, които той донасяше от южните острови, бяха екзотични, ала пак не можеха да се сравняват с вълшебните стоки от Дъждовните земи. И дългът ни все още е голям. Освен това той е обвързан с имотите. Ако не успеем да го погасим, има опасност да изгубим и земите, и кораба.

— А ти също си заложница на този дълг — тихо отбеляза Граг. Той беше част от Търговски род, който притежаваше жив кораб, и отлично познаваше обичайните условия на подобно споразумение. Живите кораби бяха редки и страшно скъпи. Те изискваха три поколения, за да се съживят; още повече поколения бяха необходими за изплащането на един подобен съд. Единствено Дъждовните Търговци познаваха източника на магическия дървен материал, от който се изработваха фигурите и корпусите на тези кораби. Необичайният материал им позволяваше да плават по иначе разрушителната Дъждовна река и да участват в търговията с вълшебни стоки. Тези им качества оправдаваха чутовната инвестиция. — Кръв или злато изплащат дълга — додаде младежът.

Алтея бавно кимна. Странно; още от времето, когато бе смятана за жена, тя бе запозната с условията на това споразумение, но по някаква причина така и не бе усещала, че тези условия засягат и нея. Баща ѝ бе притежавал удивителен нюх на прекупвач; в дома им никога не бяха липсвали пари за погасяване на вноските. А сега Кайл, един чужд на семейството им човек, се разполагаше с живия кораб и семейните финанси — кой можеше да каже по какъв начин щяха да се развиват нещата? По време на последния им разговор — по време на последния им спор — той бе изтърсил, че е неин дълг да се омъжи по сметка и да престане да обременява близките си. Може би точно това бе намеквал той: че ако Алтея доброволно си избере съпруг от Дъждовните земи, дълговете на семейството ще намалеят.

Още от съвсем малка тя непрекъснато бе чувала напомняния за важността на семейната чест. Един Търговец винаги плащаше дълговете си и държеше на думата си. Каквито и да бяха вътрешните им неразбирателства, при външна заплаха Търговците се обединяваха. Тези връзки на родство и дълг включваха Търговците, които бяха избрали да останат в първоначалното поселище, в Дъждовните земи. Разстояние и време ги деляха, ала Дъждовните Търговци все още бяха свързани с Търговците от Бингтаун. Договорите с тях биваха спазвани, дългът към семейството биваше почитан.

Алтея почувства нов прилив на решителност. Ако Кайл се провалеше като глава на семейството, тя щеше да се окаже длъжна да се яви в отговор на някогашното споразумение. Плодовитостта беше единственото богатство, с което народът на Дъждовните земи не можеше да се похвали. От нея щеше да се очаква да заживее сред тамошните Търговци, да сключи брак с един от тях и да му роди деца. Това бяха обещали нейните предци преди десетилетия. За нея би било немислимо да се отметне от дълга си. И въпреки това беше немислимо и да се окаже принудена да го стори заради злобата или некадърността на Кайл.

— Добре ли си, Алтея?

Думите на Граг сепнаха размисъла ѝ. Тя осъзна, че е вперила празен поглед в една от стените. Девойката тръсна глава и се обърна към другия.

— Аз дойдох да ти поискам съвет. Имам известни проблеми с един от моряците. Не съм сигурна, че става дума за нещо лично.

Притеснението върху лицето на Граг се задълбочи.

— За кого става въпрос?

— За Феф. — Алтея поклати глава в престорено раздразнение. — Той ту се отзовава на нарежданията ми, ту остава да стои насреща ми и да се хили глупаво. Не съм сигурна дали той ми се подиграва, или…

Граг неочаквано се усмихна.

— Феф не чува с лявото ухо. Разбира се, той няма да го признае пред никого… Преди около две години падна от мачтата. Много лошо се стовари върху дъските, в началото дори смятахме, че няма да оцелее. В крайна сметка дойде на себе си. Сега е малко по-бавен в някои неща, освен това аз избягвам да го пращам сред въжетата, защото му е трудно да пази равновесие. Ако ти се намираш откъм глухата му страна, той няма да разбере какво му казваш. А здравото му ухо също не чува, ако има силен вятър. Така че той не се опитва да ти прави напук… Точно по тази причина се усмихва глупашки. Феф е добър човек и от дълго време е служил на кораба. Не бива да го мъмриш за това.

— Разбирам — кимна Алтея. И не можа да се сдържи. — Иска ми се някой да ми беше казал по-рано.

— Това е едно от нещата, за които татко и аз дори не се замисляме. Свикнали сме да ги възприемаме като част от кораба. Не сме имали намерение да те затрудняваме.

— Нямах това предвид — побърза да уточни тя. — Всички се стараят да облекчат работата ми. Освен това е прекрасно отново да се намирам на борда на жив кораб. И още по-прекрасно е да осъзнавам, че мога да се справям със задълженията си. Завещанието на татко и притесненията на Брашън ме бяха накарали да се усъмня в себе си.

— Притесненията на Брашън? — тихо повтори Граг.

Защо ѝ трябваше да казва това? Къде ѝ беше умът?

— Брашън Трел беше първи помощник на борда на Вивачия. Впоследствие открих, че той също работи на борда на Жътвар. И когато той ме позна… Как да ти кажа, още в Бингтаун той бе изтъкнал пред мен, че не ме смята за способна.

— И какво направи той? Издаде те пред капитана? — попита накрая Граг, за да наруши проточилото се мълчание.

— Не. Нищо подобно. Просто беше… предпазлив. Мисля, че тази дума е най-подходяща. Престоят ми на този кораб беше труден. Чувствах се унизена, когато знаех, че той ме гледа как се мъча.

— Той не е имал право да ти причинява това — отбеляза Граг. Очите му блестяха гневно. — Баща ти го взе при себе си, когато всички други отказваха. Брашън е длъжник на семейството ти. Поне е могъл да те защити, вместо да се подиграва на усилията ти.

— Не беше така. — Сега пък тя го защитаваше. — Той не ми се е подигравал. Като цяло не ми обръщаше внимание.

Тъй като лицето на Граг изразяваше още по-голямо възмущение, тя побърза да добави:

— За мен беше по-добре. Аз не искам привилегии. Исках да успея сама. И го сторих. Притесняваше ме, че той наблюдава усилията ми… Всъщност не зная защо изобщо говорим за това.

— Ти повдигна въпроса — сви рамене Граг. — Трябва да ти кажа, че всички се чудеха за причината, поради която баща ти взе Брашън Трел, от когото и собствените му близки се бяха отрекли. През годините преди това Брашън се бе забърквал в достатъчно неприятности, така че никой се не изненада, когато баща му го лиши от наследство.

— Какви неприятности?

Алтея долови напрежението във въпроса си и побърза да го разводни.

— Аз бях още момиче, когато това стана, и местните клюки не ме интересуваха особено. А по-късно, когато баща ми го нае, той не се впусна да обсъжда въпроса. Казваше, че човек заслужава да бъде преценяван по онова, което е, а не по онова, което е бил.

Граг кимна.

— Неразбирателството не беше особено шумно. Аз зная за него, защото двамата с Брашън учехме заедно. Неговите лудории започнаха по безобиден начин, предимно под формата на шеги. По-късно, когато станахме по-големи, той неизменно беше онзи, който бягаше от уроците. В началото се измъкваше, за да посети пазара и да си купи сладкиши. По-късно той беше юношата, който знаеше най-много за момичета, киндин и комар. Татко казваше, че бащата на Трел сам си е виновен за станалото. Брашън винаги разполагаше с прекалено много пари, които да харчи, и с прекалено много свободно време. Никой не си правеше труда да му тропне с крак. Той просто се забъркваше в неприятности, като да заложи повече от разумното или да се появи пиян посред бял ден. Тогава баща му го завличаше вкъщи и го заплашваше. — Младежът поклати глава. — Но така и не изпълняваше заплахите си. След ден-два Брашън отново лудуваше. Старият Трел винаги казваше, че ще престане да му дава пари, ще го набие или ще го накара сам да изплати дължимото. Но никога не го правеше. Майката на Брашън винаги започваше да ридае и припада, когато съпругът ѝ се опитваше да накаже сина им. Така всичко му се разминаваше.

— Докато един ден той не откри, че прагът на родния му дом е затворен за него. Просто така. Всички, включително самият Брашън, смятахме, че това е просто блъф. Всички очаквахме, че след няколко дни бурята ще отмине. Но не се оказа така. Няколко дни по-късно Трел обяви, че официално е обявил по-малкия си син за свой наследник и че вече не признава Брашън. Единственото изненадващо в случая бе, че той удържа на думата си.

— Известно време Брашън се навърташе из града, гостувайки на разни места, ала скоро изчерпи чуждото гостоприемство и собствените си пари. Вече му се беше създала репутация на човек, който разваля по-малките момчета. — Граг се ухили разбиращо. — И на мен, и на брат ми ни беше забранено да разговаряме с него.

— Един ден той изчезна. Никой не знаеше какво е станало с него. — Той скриви лице. — То и хората не се интересуваха особено. След себе си Брашън бе оставил много дългове, но никой от кредиторите не очакваше да си получи парите. И тъй. Повечето хора смятаха, че Бингтаун само печели от отсъствието му.

Граг сведе поглед.

— Известно време след напускането му плъзна слух, че една девойка от Трите кораба била заченала от него. Въпросното бебе се роди мъртво, но въпреки това девойката пак бе съсипана.

Алтея се чувстваше отвратително. Не ѝ беше приятно да слуша как Граг кори Брашън. Искаше ѝ се да може да отрече чутото, ала младият мъж говореше с увереността на запознат с истината. Брашън не бе започнал живота си сред несправедливост, а бе живял ролята на глезен първороден син, лишен от дисциплина и етика. Той бе постъпил на работа при баща ѝ години по-късно; едва под неговия контрол Брашън се бе превърнал в порядъчен мъж. Да, това беше истината, колкото и да не ѝ се искаше да го признае. Това обясняваше пиянството, киндина. И курвалъка, без милост към себе си додаде тя.

Не, Алтея нямаше да укрива истината зад преструвки. Тя бе лъгала себе си, че Брашън проявява романтичен интерес към нея. Истината бе, че в онзи момент тя се беше държала като курва, с което му бе предоставила предпочитания от него тип партньорка. Нужно беше единствено да си припомни начина, по който двамата се бяха разделили, за да се увери. В мига, в който той бе разбрал, че тя вече се е опомнила и повече няма да го допуска до тялото си, той се бе обърнал срещу нея.

Изпълни я срам. Как бе могла да се прояви като толкова наивна и глупава? Ако той се върнеше в Бингтаун и разкажеше за случилото се между тях, с нея щеше да е свършено, също като с онази девойка от потомците на Трите кораба.

Граг не осъзнаваше смущението ѝ. Той бе приклекнал пред едно сандъче край леглото и ровеше вътре.

— Непрекъснато съм гладен. Откакто имам зъбобол, готвачът ми дава единствено супа и хляб без кори. Ти искаш ли сушени плодове? Кайсии или смокини? Джамаилски са.

— Не, благодаря, в момента не ми се яде нищо.

Другият прекъсна търсенето си и извърна към нея усмихнато лице.

— Сега за първи път звучиш като истинска дъщеря на Търговец. Не зная дали да се чувствам облекчен, или разочарован.

Самата Алтея не бе сигурна дали да се чувства поласкана или наскърбена.

— Какво искаш да кажеш?

Той отнесе опакованите плодове обратно до леглото и седна. Алтея се настани до него в отговор на поканата му.

— Сега пак се връщаш към обичайното. Двамата сме сами, зад затворена врата, а ти спокойно сядаш на леглото до мен. Когато ти казах, че Брашън е оставил излъгана жена, ти не пребледня и не ме укори, задето говоря подобни неща, а се замисли.

Граг поклати глава.

— По време на служба ти носиш косата си вързана. Виждал съм те да бършеш ръце направо в ризата си. А в началото, когато се преструваше на юнга, ти се разхождаше боса и с панталони. И в същото време аз си спомням, че танцувах с една изключително женствена жена, която ухаеше прекрасно и танцуваше с лекотата на… Със същата лекота, с която се стрелваш сред въжетата. Как успяваш, Алтея?

Той се облегна на стената, ала начинът, по който я погледна, стопяваше разстоянието между тях.

— Как успяваш да се движиш с такава лекота сред тези два свята? На кой от тях принадлежиш в действителност?

— Защо трябва да избирам само един от тях? — възрази Алтея. — Ти си и умел моряк, и синът на Търговец. Защо аз да не притежавам същото съчетание?

Събеседникът ѝ отметна глава и се засмя.

— Пореден отговор, който човек не би могъл да очаква от една Търговка. Поне не и от нашето поколение. Едно момиче би се радвало на комплимента за танците, а не би изтъквало способността си да работи на палубата. Ти ми напомняш на историите, които разказва Офелия. Според нея имало време, когато жените работели наравно с мъжете, а понякога дори ги надминавали.

— Всеки, който познава историята на Бингтаун, знае, че във времето, когато нашите предци достигнали Прокълнатите брегове, всекиму се е налагало да се бори, за да преживява. Ти знаеш това не по-зле от мен.

Тя започваше да се дразни. Нима той загатваше, че тя се държи непристойно?

— Така е — тихо призна той. — Ала в Бингтаун има много жени, които вече не биха признали това.

— Главно защото вече не е модерно. Главно защото техните братя или бащи биха се срамували от тях, ако го стореха.

— И това е така. Покрай теб аз разбрах, че подобни възгледи са лъжа не само спрямо историята, но и самия живот. — Той я погледна. — Алтея… В последно време моите родители ме насърчават да си потърся съпруга. Аз съм влязъл късно в техния брак; те биха искали да видят внуци, преди да станат прекалено възрастни и да не могат да им се насладят.

Алтея слушаше смаяно. Неочакваните му думи я бяха шокирали. Той наистина ли насочваше разговора към тази тема?

— Когато съм в Бингтаун, майка ми кани Търговки и техните дъщери на чай. Аз покорно посещавам всички събития. Случвало се е да танцувам с няколко жени. — Тук той ѝ се усмихна топло. — Няколко от тях проявяваха интерес към мен. Но всички ухажвания, които подемах, ми донасяха разочарование. Баща ми поглежда към жената и ме пита: „Тя ще може ли да се грижи за себе си, домакинството и децата, докато ти се намираш в открито море?“ Аз я поглеждам в търсене на отговор: и без значение колко чаровна и остроумна ми е изглеждала, тя не притежава нужната сила.

— Може би защото не си им давал възможност да се докажат пред теб — каза Алтея. Граг печално поклати глава.

— Не. Две от тях аз запитах директно. Напомних им, че един ден от мен ще се очаква да застана начело на живия кораб Офелия. Как биха се чувствали, попитах ги аз, да се налага да ме споделят с кораб? Със сприхав и понякога ревнив кораб, открито добавих аз. Напомних им, че понякога ще отсъствам с месеци. Че е възможно да отсъствам, когато децата ми се родят или когато покривът протече. — Младият мъж сви рамене. — Всички до една ми отвръщаха, че все съм щял да открия начин да оставам за по-дълго у дома. Когато им казах, че това е невъзможно, те сложиха край. Една от тях дойде на борда на Офелия и предложи, че би могла да плава заедно с мен, стига да утроя големината на капитанската каюта. Но щяла да ме придружава само до раждането на първото ни дете. Тогава трябвало да се постарая да си идвам у дома по-често и за по-дълго.

— Не си ли ухажвал девойка, чието семейство да притежава жив кораб? Която би могла да разбере какво означава за теб Офелия?

— Веднъж танцувах с една — тихо отвърна Граг.

Настъпи мълчание. Може би той очакваше от нея някакъв отговор, ала Алтея си нямаше представа какво да отвърне. Граг се раздвижи съвсем бавно, сякаш се боеше, че движението ще я прогони. И леко докосна ръката ѝ, отпусната върху леглото. Допирът беше почти неосезаем, но я накара да потръпне. А едновременно с това сърцето ѝ се изпълни с отчаяние. Тя харесваше Граг и го намираше за привлекателен, ала сега не беше моментът за това. Нима Алтея бе сторила нещо, за да го окуражи към подобен разговор? Как трябваше да разреши проблема? Той дали щеше да се опита да я целуне? И ако да, дали тя щеше да му позволи?

Алтея подозираше, че ще го допусне.

Но Граг не помръдна. Промени се единствено гласът му, по-дълбок и по-тих. Сините му очи бяха меки и искрени.

— В теб аз виждам силна жена. Жена, която би плавала редом с мен или би се справяла умело в мое отсъствие. Виждам човек, който не ревнува от Офелия. — Той замълча и се усмихна печално. — Ако някой ревнува, то това съм аз, заради времето, което тя прекарва с теб. Алтея, не бих могъл да си представя по-добра съпруга от теб.

Макар да бе очаквала тези думи, те пак смогнаха да я шокират.

Тя понечи да каже нещо, но Граг повдигна пръст.

— Първо ме изслушай. Дълго обмислях това и виждам, че за теб също би имало предимства. Не е тайна, че семейство Вестрит далеч не се намира в процъфтяващо състояние. Това те поставя в положението на откуп за семейния дълг. Също така е всеизвестно, че Дъждовните Търговци не биха взели жена, която е омъжена или е сгодена. Със самото обмисляне на моето предложение ти преставаш да се притесняваш от тях. — Мъжът внимателно изучаваше лицето ѝ. — Ние сме заможно семейство. Сватбеният подарък, който майка ти ще получи, ще бъде значим, достатъчен, за да обезпечи остатъка от живота ѝ. Ти недвусмислено показа, че не смяташ Кайл за способен да се грижи за нея.

Алтея се затрудняваше да отвърне.

— Наистина не зная какво да кажа… Вярно е, че двамата с теб флиртувахме, но не подозирах, че чувствата ти са тъй дълбоки, за да те тласнат към предложение за брак.

Граг леко сви рамене.

— Аз съм предпазлив човек, Алтея. Не виждам смисъл да се отдавам сляпо на чувствата си. В таза фаза на нашите взаимоотношения мисълта е първото, което трябва да споделим, преди страстта. Трябва да говорим откровено един с друг, за да разберем дали споделяме едни и същи амбиции и цели.

Той продължаваше да се взира в лицето ѝ. Пръстът му отново докосна ръката ѝ.

— Не мисли, че аз не изпитвам привличане към теб. Искам да знаеш, че е така. Но аз не съм човек, който би поставил сърцето си преди главата.

Той говореше тъй сериозно. Алтея опита да се усмихне.

— А аз се боях, че ти ще се опиташ да ме целунеш.

Граг се усмихна и поклати глава.

— Аз не съм някакво импулсивно хлапе, нито грубиян. Не бих целунал жена, която не ми е дала разрешение. Освен това няма смисъл да се измъчвам с нещо, което все още не мога да обявя за свое. — Той сведе очи от сепнатото ѝ лице. — Надявам се, че не съм бил прекалено открит. Ти може и да си живяла на борда на кораб, но все още си оставаш дама и Търговска дъщеря.

Немислимо беше тя да сподели онова, което минаваше през главата ѝ в този момент. Тя знаеше, с непоколебима увереност, че никога не би пожелала да бъде целуната от мъж, който преди това е поискал разрешението ѝ. Разрешете да се кача на борда, обади се шегаджийски гласец. Трябваха ѝ усилия, за да сдържи усмивката си в отговор. Споходи я неочаквана мисъл, че Брашън вече я е покварил, макар и не по обичайния начин. След неоспоримия начин, по който той бе изразил желанието си да я притежава, учтивата сдържаност на Граг ѝ изглеждаше почти глупава. Тя го харесваше, наистина. Но тези внимателни преговори не предизвикваха нищо в нея. Ситуацията се бе превърнала в непоносима. Но Алтея не можеше да измисли нищо, с което да я разреши.

Сякаш самата намеса на Са я спаси.

— Всички на палубата! — изрева някой с глас, смесил отврата и страх. Без капка колебание Алтея изхвърча през вратата, а Граг я последва веднага, без да си прави труда да омотава лицето си. Тази заповед не търпеше отлагания.

Екипажът на Офелия се бе струпал на носа. При присъединяването си към останалите моряци Алтея получи възможност да зърне необичайна гледка. Една калсидска бойна галера, плаваща под знамето на сатрапа, бе препречила пътя им. Различието между размерите на двата кораба би предизвикало смях, ако не беше фактът, че палубата на галерата бе изцяло покрита от въоръжени войници. По-малкият съд беше далеч по-маневрен от живия. И освен това бе по-бърз от повечето кораби. В слабия вечерен вятър Офелия не можеше да избяга. Галерата се бе приближила до нея откъм наветрената страна, възползвайки се от посоката на вятъра. Бягството не представляваше вариант.

Скръстила ръце пред гърдите си, фигурата мълчаливо се взираше в калсидския съд, чийто нос изобразяваше конска муцуна. Алтея побърза да огледа хоризонта, но други съдове не се виждаха.

— Защо препречвате пътя ни? Какво означава това? — изкрещя капитан Тенира.

— Спуснете котва. В името на вашия сатрап, ние ще се качим на борда за проверка! — заяви брадат мъж, застанал на носа на другия съд. Той имаше руса коса, стегната в дълга опашка, а също и трофеи: пръсти, привързани към кожената му жилетка с влакна от косми. Сред заплашителната му усмивка личаха празнини.

— На какво основание? — възкликна Алтея към моряците край себе си. А капитан Тенира не си направи труда да се отегчава с подобни въпроси.

— Нищо подобно. Вие нямате право да изисквате подобно нещо от нас. Отдръпнете се. — Търговецът изрече тези думи с ясен и спокоен глас.

— В името на сатрапа, спуснете котва и се пригответе за проверка — заяви калсидецът. Той продължаваше да се усмихва със същата заплаха. — Не ни принуждавайте да използваме сила.

— Опитайте — мрачно отвърна капитан Тенира.

Другият капитан взе няколко свитъка от своя заместник и ги размаха към Тенира. Свитъците бяха обвити с червена панделка, към която бе прикрепен метален печат.

— Разполагаме с правото. Ще донесем документите на борда, за да го докажем. Ако сте честен кораб, няма от какво да се страхувате. Сатрапът се съюзи с Калсид, за да спре пиратството във Вътрешния проход. Той ни е делегирал права да спираме всеки подозрителен кораб и да го претърсваме за крадени стоки и други следи от пиратска дейност.

Докато капитанът говореше, неколцина от хората му вече пристъпваха напред, приготвили абордажни куки.

— Аз съм честен Търговец от Бингтаун. Вие нямате основания да ме спирате, нито аз ще допусна корабът ми да бъде претърсван. Отдръпнете се от пътя ни.

Куките вече биваха завъртани; когато капитан Тенира приключи, три от тях полетяха към Офелия. Първата не уцели, защото живият кораб се отмести встрани. Следващата достигна целта си, но бе веднага уловена от моряците и хвърлена обратно, преди да се е закрепила.

Самата Офелия улови третата. С рязко движение тя грабна прелитащата край нея кука и дръпна. Морякът на другия край на въжето полетя във въздуха.

С презрително движение фигурата захвърли куката с все въжето и човека във водата. Подир това тя опря юмруци в основата си — мястото, където биха се намирали хълбоците на жена от плът и кръв.

— Не смейте да опитвате отново! — гневно ги предупреди тя. — Махнете се от пътя ни или ще ви потопя!

От галерата се разнесоха удивени и сепнати викове. Мнозина бяха чували за живите кораби, но само единици от калсидските моряци бяха зървали един с очите си, още по-малко разгневен. Живите кораби рядко спираха в техните пристанища, те търгуваха предимно на юг.

Междувременно на съборения във водата моряк бе хвърлено въже.

— Офелия, не се меси! — изрева капитан Тенира. А калсидският му колега гневно нареди на хората си да приготвят огнени гърнета.

Офелия не му обърна внимание. При споменаването на огнените гърнета тя се сепна и изпищя гневно. Димящите съдове с катран вече биваха изкарвани на палубата на по-малкия съд. Тази бърза поява означаваше, че калсидският капитан ги е приготвил предварително.

— В името на Са, не! — изкрещя Алтея, забелязала приготвянето на обстрела. Малките и тумбести гърнета стояха прикрепени към краищата на стрели, от които се поклащаше платнен фитил. Когато тези снаряди уцелеха, те щяха да се пръснат, разливайки катран и мазнина. Офелия не можеше да ги избегне, а дори и живите кораби се страхуваха от огъня. Алтея се опасяваше не просто за щетите, а и за самата Офелия. Единственият погинал жив кораб бе намерил смъртта си именно заради пожар.

Офелия беше товарен, а не боен съд. На борда си тя не разполагаше с отбранителни съоръжения, защото пиратите рядко заплашваха живи кораби. Пък и беше всеизвестно, че един подобен кораб може да надмине всеки обикновен съд. Алтея се съмняваше, че до този момент някой е препречвал пътя на Офелия и е заплашвал да я вземе на абордаж.

В отговор на нареждането на Тенира моряците се втурнаха да изместват кораба встрани.

— Това няма да се окаже достатъчно — тихо каза Алтея на намиращия се край нея Граг. — Те ще ни подпалят.

— Донесете гориво на палубата! Ние също ще ги запалим! — гневно нареди Граг.

— Вземете и кофи с вода, за да гасим! — извика Алтея. — Граг, трябва да дадем нещо на Офелия, за да се бие с тях. Весло, някаква греда… Погледни, тя няма намерение да отстъпи.

Сред оживлението, изпълнило палубите ѝ, Офелия отново вземаше нещата в свои ръце. Напук на усилията на кормчията тя се насочваше право към галерата. Тя бе протегнала ръце напред; докато калсидци се подготвяха да изстрелят огнените си снаряди, фигурата започна да замахва към другия кораб като разгневено момиче. Ударите си тя придружаваше с изкрещявани обиди.

— Калсидски свине! Кои сте вие, че да ни спирате в собствените ни води! Кучи синове! Вие сте истинските пирати, робовладелски отрепки!

Един от бесните ѝ удари уцели. Огромната дървена ръка закачи боядисания кон на носа на галерата. Тя веднага го сграбчи и ожесточено тласна надолу, рязко движение, наклонило палубите и на двата съда. Почти никой не успя да се задържи на крака.

По-малкият съд пострада повече. Офелия рязко отдръпна ръка, така че галерата се разклати като детска люлка. Изстреляните снаряди полетяха произволно. Едно от гърненцата порази палубата, от която бе изстреляно, две прелетяха над Офелия и паднаха във водата.

Друго гърне удари десния ѝ борд. Фигурата веднага притисна ръка над пламналото петно. Когато я отдръпна, катранът по пръстите ѝ пламна отново. Офелия изпищя.

— Задуши пламъците! — изрева Алтея. Моряците трескаво изливаха вода върху корпуса. Офелия беше прекалено паникьосана, за да се вслуша в нея. Тя отново се нахвърли върху галерата, надвила кормилото. Пламналите ѝ ръце сграбчиха по-малкия съд. Тя го разтърси като играчка и презрително го захвърли встрани. По-голямата част от пламъците се пренесоха върху другия съд. Пуснала галерата, Офелия притисна ръцете си една в друга и скръцна със зъби. Пламъците утихнаха окончателно. Сетне, с резкия жест на дама, която грабва полите си и напуска стаята, тя рязко се подчини на кормилото и платната си и се извърна от галерата. Докато минаваше покрай нея, Офелия презрително отметна глава.

Пламъците бързо обгръщаха по-малкия съд; гъст дим се издигаше едновременно с крясъците на екипажа, пленен на борда му. Неколцина дръзнаха да изкрещят заплахи подир Офелия, но ревът на пламъците превърна думите им в крясъци. Живият кораб се отдалечи.

Глава шеста

Сатрап Косго

— Скучно ми е, а главата ме боли. Разсей ме от болката.

Гласът долетя от дивана зад нея.

Серила не повдигна перото си от хартията.

— Велеславни сатрапе, този дълг не принадлежи на мен — тихо изтъкна тя. — Ти ме призова тук, за да се допиташ до препоръката ми относно кризата в Бингтаун. — Тя посочи към свитъците и книгите, положени върху масата. — Както виждаш, това съм готова да сторя.

— Не може да очакваш от мен да обръщам внимание на съвета ти, когато главата ми ще се пръсне. Чак ми чернее от болка.

Серила остави пергаментите и се обърна към младия мъж, който лежеше по лице върху дивана. Сатрапът бе обграден от копринени възглавнички.

— Не мога да обещая, че моята препоръка ще те разсее — каза тя, като се стараеше да не допуска раздразнение в гласа си. — Но ако седнеш при мен, ще мога да изложа пред теб подробностите от неразбирателството с Търговците.

Сатрапът простена.

— Серила, на теб ти доставя удоволствие да ми причиняваш главоболие. Ако не си способна на състрадание, върви си и изпрати Вери. Или онази нова съветничка от Нефритовия остров… Как ѝ беше името… Мег. Да, изпрати Мег.

— Подчинявам се с радост, велеславни Косго.

Тя не се опита да скрие оскърблението си. Съветничката блъсна книгите и се надигна от масата.

Сатрапът се претърколи по гръб и протегна белезникавата си ръка към нея.

— Всъщност, промених си решението. Зная, че трябва да изслушам мъдростта ти. Всички мои сановници ми казват, че ситуацията е критична. Но как бих могъл да мисля, когато ме боли толкова? Разтрий главата ми, Серила. Само за малко.

Серила се приближи, наложила си умиротворително изражение. Тя си напомни, че проблемът с Бингтаун трябва да бъде разрешен, а разрешаването му дори можеше да ѝ донесе предимство.

— Не съм имала намерение да усилвам страданието ти, господарю. Щом главоболието ти е тъй остро, за Бингтаун ще говорим по-късно. Както ти сам каза, проблемът е критичен. А ако те интересува моето мнение, настоящата позиция на двора е несъстоятелна.

Тя смъкна няколко от възглавничките на пода, за да си отвори място да седне. Косго веднага пропълзя към нея и отпусна глава в скута ѝ. Подир това той затвори очи и притисна буза към нея като дирещо мляко агне. Серила стисна зъби.

— Сякаш съм прокълнат. Главоболия, разстройство, газове. Някой определено ме е проклел. Защо иначе ще страдам от подобни болки. — Той тихо простена и отпусна едната си ръка върху бедрото ѝ.

Серила допря пръсти до тила му и започна да разтрива. Тя действително усещаше напрежение.

— Може би малко свеж въздух би те успокоил. Разходката винаги се отразява благоприятно на червата. Градините от южната страна на храма са прекрасни. Тяхното билково ухание може да облекчи страданията ти.

— Много по-лесно би било да накарам някой от слугите да ми накъса. Мразя да излизам в толкова ярки дни, светлината наранява очите ми. Как изобщо ти хрумна да ми говориш за разходки, след като ме боли толкова? — Той невъзмутимо повдигна края на робата ѝ и отпусна пръсти върху гладката кожа. — Освен това при последното си отиване край храма се спънах в едно стърчащо паве, паднах на колене и си изцапах ръцете. Като роб се омърлях. Ти знаеш, че аз ненавиждам мръсотията — нацупи се той.

Серила премести ръце върху раменете му и започна да масажира енергично, карайки го да трепне.

— Във въпросния ден ти беше прекалено опиянен, велеславни — напомни му тя. — Затова се препъна. А мръсотията по ръцете ти представляваше собствените ти стомашни сокове, повърнати мигове преди това.

Той рязко изви глава към нея.

— И това означава, че виновникът съм аз? — саркастично попита Косго. — Пък аз си мислех, че целта на павирането е да направи земята равна. Бедният ми стомах бе шокиран от това падане. Няма нищо чудно в това, че не съм успял да задържа храната си. Трима лечители подкрепиха това ми мнение. Но аз съм сигурен, че моята образована компаньонка знае повече от велеславния сатрап Косго и неговите лечители.

Тя се надигна рязко, без да обръща внимание на неудобството му. Сграбчи китката на дирещата му ръка и презрително я блъсна към собствените му слабини.

— Тръгвам си. От мен се очаква да бъда придворна съветничка. Нищо не ме задължава да търпя разгул.

Косго приседна, стиснал юмруци.

— Ти се забравяш! Никой не може да обръща гръб на велеславния сатрап Косго. Върни се. Ще си отидеш, когато аз ти разреша.

Серила се изправи в цял ръст. Тя беше почти една глава по-висока от този нездрав и разглезен младеж. Зелените ѝ очи блеснаха.

— Ти се забравяш, Косго. Ти не си някакъв си калсидски благородник с харем от курви, които са готови да си издерат очите една на друга, за да доставят удоволствие на своя господар. Ти си сатрапът на Джамаилия. А аз съм твоя съветничка, една от компаньонките на трона — не някакъв напарфюмиран инструмент за удоволствия. Истина е, че ти ми разрешаваш кога да се оттегля. Но това не означава, че аз не мога да се оттегля сама, когато ме отвращаваш. — Тези думи тя изрече през рамо, защото вече се отправяше към вратата. — Повикай ме, когато ти се прииска да узнаеш точно какви проблеми те очакват от Бингтаун. Това е моята експертна среда. За удовлетворяването на перверзните си се обърни към друг.

— Серила! — възмутено протестира той. — Нима ще ме оставиш да страдам? Ти много добре знаеш, че болката ме кара да се забравям. Няма ли да проявиш снизхождение?

На прага тя спря.

— Това е още едно нещо, което не съм длъжна да правя. С напредване на възрастта баща ти се измъчваше от мъчителна болка в ставите, но нито веднъж не се е отнесъл непочтително към мен. Нито си е позволявал да ме докосва по такъв начин.

— Баща ми, баща ми, баща ми… — изхленчи Косго. — Само това слушам. Как не съм бил толкова добър, колкото него. Отвращавам се само като си помисля, че подобен дъртак би могъл да те докосва. Как са могли родителите ти да дадат младо момиче на подобен пръч? Отвратително…

Серила пристъпи няколко крачки обратно, свила пестници.

— Ти си този, който е достоен за отвращение. Никой не ме даде на баща ти. Аз сама дойдох в столицата, с намерението да продължа образованието си. Баща ти остана впечатлен от знанията ми, когато ме чу да разговарям със своя учител в Библиотеката на северните земи. Той ме покани да стана придворна съветничка, за да го напътствам във въпросите, свързани с тези територии. Аз обмислях предложението му в продължение на три дена, преди да дам съгласие и да приема пръстена му. Дадох клетва да остана вярна на сатрапа и да го съветвам. Това нямаше нищо общо с леглото му. Той беше достоен човек. Благодарение на него аз продължих обучението си, а той винаги се вслушваше в моите съвети. — За момент гласът ѝ се задави. — Аз все още скърбя за него.

Жената се извърна и излезе. Двамата пазачи си бяха наложили каменни изражения и се преструваха, че не са чули нищо. Без да ги поглежда, Серила мина край тях и се отдалечи.

Само след десетина нейни крачки вратата се отвори отново.

— Серила! Върни се!

Тя не обърна внимание на заповедния му тон.

— Моля те! — продължаваше сатрапът.

Серила продължаваше да се отдалечава. Сандалите ѝ шепнеха над мраморния под.

— Велеславният сатрап Косго отправя любезна молба съветник Серила да се върне в покоите му, за да го посъветва за ставащото в Бингтаун!

Тези изкрещени думи я настигнаха в средата на коридора. Тя спря и се обърна, с учтиво изражение. Дадената клетва не ѝ позволяваше да му откаже присъствие, ако той поискаше съвет от нейната област. Този съвет бе всичко, което бе заклето.

— За мен ще бъде чест, господарю.

Серила пое обратно. Сатрапът остана да я чака на прага, със зачервени от гняв бузи. Очите му също бяха зачервени, кървясали. Над тях тъмната коса стърчеше разчорлена. Край него пазачите все така запазваха безизразността си.

Озовала се отново в стаята, жената не трепна, когато той затръшна вратата след нея. Тя се отправи към прозореца и отмести масивните завеси. Следобедното слънце побърза да изпълни стаята. Серила се приближи до масата, седна и духна лампата, под чиято светлина бе работила по-рано сред изкуствено създадената тъмнина.

Косго неохотно се настани до нея. Тя умишлено бе седнала с разперени лакти, за да го държи настрана. Въпреки това сатрапът се настани колкото се може по-близо, без да я докосва. А в очите му личеше укор.

Серила посочи документите, подредени върху масата.

— Това е копие от оригиналната Харта. Това пък е списъкът с оплаквания, които те са отправили към нас. Тази купчина съдържа копия от новите поземлени актове, които вие издадохте за бингтаунските земи. — Тя се обърна с лице към него. — Относно тяхното първо оплакване: открих, че ние несъмнено сме нарушили условията на оригиналната спогодба. Ти нямаш право да отстъпваш бингтаунски земи, без преди това да си се консултирал с Търговците. Този въпрос недвусмислено е изтъкнат в спогодбата.

Косго се навъси, но не каза нищо. Пръстът на Серила премина към следващата точка в свитъка.

— Освен това те протестират срещу новите въведени тарифи и повишените стари. Тях можем да обясним, макар че бихме могли да намалим процентите. — Тя се зачете по-надолу. — Също така те се оплакват, че новодошлите търгуват с роби и използват робски труд. И последното оплакване засяга калсидските патрулни кораби и правото им да влизат в бингтаунския залив. За тези неща мисля, че ще успеем да постигнем компромис.

— Компромис — отвратено повтори Косго. — Нима аз не съм сатрапът? Защо да правя компромиси?

Тя се подпря на лакът и се загледа през прозореца.

— Защото си нарушил думата на своя предтеча. В много отношения Търговците са консервативни. Те почитат много от старите традиции и отдават изключително голямо значение на договорите: дадената дума не умира с онзи, който я е дал, а се пренася върху неговите потомци, за които е въпрос на чест да я изпълнят. Те очакват и от другата страна да постъпва по същия начин. Техните делегати бяха много гневни, когато пристигнаха. Те бяха пътували дълго, което им беше предоставило възможност взаимно да затвърдят недоволството си. Те са уверени, че правото е изцяло на тяхна страна. Разбираемо е, че само онези, които са били най-разгневени от нашите действия, ще намерят време да ни посетят. Те определено се явяваха от позицията на врагове. Все пак би било възможно да отвърнем на някои от исканията им, ако склониш да се срещнеш с тях лично.

Серила отново се обърна към сатрапа.

Лицето на Косго съчетаваше мрачност и нацупеност.

— Тази седмица бях болен. Цяло чудо беше, че успях да се срещна с калсидската делегация. Освен това трябваше да посетя онази попска церемония.

— По-голямата част от седмицата ти прекара в ступор, предизвикан от новите наркотици, които калсидците бяха донесли. Вече на два пъти ми обещаваш, че ще се срещнеш с делегатите от Бингтаун. Вместо това и двата пъти ги накара да чакат с часове, след което се отметна с оправданието, че се чувстваш неразположен. Това ме постави в изключително неудобна позиция. И още повече затвърди техните виждания, че са останали неоправдани.

Тя премълча, че също подкрепя позицията на Търговците: от нея се искаше да излага фактите, а не чувствата си. Поне това беше настоящата ѝ отговорност. Ако намеренията ѝ успееха, скоро това щеше да се промени…

— Нагли потомци на престъпници и прокуденици — озъби се сатрапът. — Трябва да постъпя както ме посъветва моят приятел херцог Ядфин, да назнача него за губернатор на Бингтаун и да разпусна глупавите им Съвети. Омръзна ми да слушам за тези Търговци. Малко калсидска дисциплина би им се отразила добре.

Серила не можа да се сдържи и се вторачи в него. В момента Косго си чешеше носа.

— Не говориш сериозно — рече тя. Беше ѝ трудно да се престори на развеселена от такава безвкусна шега. Един калсидски благородник да управлява тази провинция?

— Защо? Калсид е добър наш съюзник. Долните обиди, които Бингтаун сипе по техен адрес, са неоснователни. Пък и в чисто географско отношение Бингтаун се намира по-близо до Калсид, отколкото до Джамаилия. Един калсидски управител би могъл по-добре да се справя с тамошните жители. А след като аз все още ще получавам своите приходи, какво лошо…

— Цял Бингтаун би се вдигнал срещу нас. Вече е била обмисляна възможността за бунт. Търговците по-скоро биха се обявили за независими, отколкото да допуснат калсидска власт.

— Да се обявят за независими от Джамаилия? Без нас те са нищо. Бингтаун е нищожно пристанищно село, което е изгубено без търговията с моята столица. Жителите му не биха дръзнали да направят подобно нещо.

— Боя се, че не познаваш темперамента на тамошните жители. Прекалено дълго си ги оставял да се оправят сами. Сега те започват да се питат защо им е да плащат за защита и поддръжка, каквито не са получавали в продължение на пет години.

— От смъртта на баща ми насам, кажи си го направо. Твърдиш, че аз съм виновен за недоволството на тамошната паплач, така ли е?

— Не. Не изцяло. — Тя запази гласа си безизразен. — През последните години от живота си баща ти започваше да се измъчва от проявите на старостта. Той бе изгубил онова внимание към детайлите, отличавало младостта му. Той също бе започнал да забравя Бингтаун. Ти просто не поправи грешките му.

— Още една причина за назначаването на губернатор. Виждаш ли, на практика ти потвърждаваш, че моята идея е добра. — Косго доволно се облегна на стола.

Тя не каза нищо, докато не се увери, че думите ѝ няма да излязат под формата на крясък.

— Тази идея не е твоя, велеславни. Тя ти е внушена от херцог Ядфин, израз на плана му да ограбва богатствата ти, докато ти със занесена усмивка пушиш от неговите омайни билки. По закон ти нямаш право да назначаваш губернатор на Бингтаун, още по-малко калсидец. В условията на споразумението изобщо не се споменава за подобна възможност.

— Тогава се отърви от глупавото споразумение! — изрева Косго. — С какво право аз им дължа нещо? Те сами са избягали сред Прокълнатите брегове, изгнаници, престъпници и непокорни млади благородници. Години наред те си живеят там и си правят каквото си щат, възползват се от всички предимства на джамаилското гражданство, без да обръщат внимание на съпътстващите го отговорности…

— Те ти отдават половината от всяка своя печалба, господарю. Сред твоите поданици няма други, които да плащат толкова висок процент. Те твърдят, и с право, че получават съвсем малко полза, че са принудени сами да поддържат пристанищата си, а пиратството във Вътрешния проход е по-лошо…

— И въпреки това те се противят на моите усилия да овладея пиратите. Как бих могъл да ги защитя, ако те не допускат моите патрулни кораби да пускат котва при тях?

Серила бързо се зарови сред документите.

— Ето. Те предлагат да плащат по-малко данъци и да пуснат собствени патрулни съдове. В своя полза те изтъкват, че познават въпросните води и биха могли да ги обхождат далеч по-ефикасно. Приложените изчисления действително показват, че така би излязло много по-евтино.

— Но дали ще се справят добре? — изсумтя Косго.

Серила въздъхна.

— В техен интерес е. — Тя разлисти още няколко документа. — Според мен това е едно от предложенията им, което трябваше да приемеш в самото начало. Така щеше да си възвърнеш значителна част от доверието им.

— Хубаво, добре. — Сатрапът блъсна струпаните бумаги. — Ще приема делегацията им и ще се съглася. Но в замяна ще искам от тях…

— Велеславни Косго, вече е твърде късно за това — нетърпеливо изтъкна Серила. — Делегатите си заминаха преди седмици.

— Тогава защо си седнала да ме занимаваш с тези глупости? — Той я изгледа възмутено и се надигна. — Ела с мен. Възнамерявам да си взема една гореща баня, това ще успокои главоболието ми.

Серила не помръдна от мястото си.

— Ти обеща, че ще прегледаш оплакванията им и ще отделиш от вниманието си за всяко едно от тях. Обеща, че скоро ще им изпратиш решенията си. — Тя прецени ситуацията и реши да рискува всичко. — Бих могла да запиша решенията ти и да се отправя към Бингтаун. Колкото по-скоро ги отнеса, толкова по-скоро кризата ще бъде разрешена.

Тя отново се зарови сред документите, с прецизност.

— Изготвила съм документ, който ми делегира право да водя преговорите от твое име. Нужно е само да подпишеш. Бих могла да отплавам още утре. И повече няма да се налага да те отегчавам с този разговор.

Тези думи жената изрече с лека ирония, за да не допусне надеждата върху лицето си.

Той се приведе над масата и се зачете в редовете, изписани от красивия ѝ почерк. Пулсът на Серила се ускори. Тя копнееше да побутне мастилницата с перото към него, но се въздържа. Това би било прекалено очевадно.

— Тук пише, че съм те упълномощил да вземеш от мое име всички решения, касаещи неразбирателството с Бингтаун — разгневено рече той. — Подобна власт аз не давам на никого!

Сърцето ѝ се сви. Не, нямаше да бъде толкова лесно, както се бе надявала, ала тя нямаше да се предаде веднага.

— Истина е, че до този момент никому не си връчвал подобни привилегии. Но само преди мигове ти говореше за намерението си да назначиш калсидски губернатор. Подобна постъпка би връчила много по-голяма власт от това упълномощаване, което освен това е и временна мярка. — Тя си пое дъх и се постара да вложи загриженост в гласа си. — Имаше време, когато здравето ти беше далеч по-стабилно. Добре зная как те изтощават тези преговори. Не виждам смисъл цялото сатрапство да плаща заради това. Бингтаун попада в моята област на знания. За мен би било удоволствие да служа. Това е мой дълг.

— Тъй, значи ти виждаш в това дълг, а не възможност?

Косго беше далеч по-лукав, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Тя се постара да изглежда объркана от думите му.

— Велеславни, аз винаги съм считала своя дълг към сатрапството за най-голямата възможност в живота ми. Погледни, оставила съм достатъчно свободно място в документа, където да допълниш своите ограничаващи условия. Нищо не ти пречи да поставиш срок, след който този документ ще престане да действа. — Тя сви рамене. — Аз просто виждам в това най-бързия и лесен начин да сложим край на тази криза.

— Ти си готова да отпътуваш за Бингтаун сама? Компаньонките на трона не напускат територията на двореца.

Свободата се отдалечаваше от нея. Въпреки това Серила не допусна разочарованието да проличи.

— Както казах, търсех най-бързия, най-лесен и най-щадящ здравето ти начин да разрешим този проблем. Аз съм отлично запозната с цялата история на неразбирателството. Съответно очаквах, че ти ще ми предадеш заповедите си, а аз на свой ред ще мога да ги предам на Търговците. С изпращането на една от най-доверените си съветнички ти изтъкваш и искреността, и уважението, което изпитваш към тях. А и така ще получа възможност да видя с очите си един град, който в продължение на години е бил център на моите проучвания.

Баснословният Бингтаун. Градът, придобил еднозначност с вълшебство и нови възможности. Единственото поселище, оцеляло сред Прокълнатите брегове — и то не само оцеляло, но и процъфтяващо. Тя наистина копнееше да го зърне с очите си. За Дъждовните Търговци и техният мистериозен град някъде край брега на Дъждовната река тя не каза нищо. Те бяха само легенда. Пък и споменаването на евентуални съкровища само би разпалило алчността му.

Не, тя започваше да се отвлича сред мислите си.

— Някога баща ти ми обеща, че някой ден ще мога да видя този град. Тъкмо получаваш възможност да изпълниш неговото обещание — додаде Серила. Но още със самото изричане на тези думи осъзна, че е допуснала грешка.

— Обещал ти е да видиш Бингтаун? Нелепо. Защо му е да обещава подобно нещо? — Косго подозрително присви очи. — Може би това си поискала ти от него в замяна на благосклонността си? Баща ми лягал ли е с теб?

Този въпрос той бе задал за първи път преди година. Шокираната Серила бе отвърнала с мълчание. Впоследствие сатрапът бе разпитвал толкова често, че мълчанието ѝ се бе превърнало в рефлекс. Това беше единственото истинско влияние, което тя притежаваше над него. Той не знаеше: не знаеше дали баща му е получил онова, което тя му отказваше, и въпросното незнание не му даваше мира.

Тя си припомни първия път, когато бе зърнала Косго. Тогава той бе на петнадесет, а тя на деветнадесет — много млада, за да бъде съветничка. Беше изненадващо, че тъй възрастен сатрап изобщо си взема нова съветничка. По време на представянето ѝ в новата ѝ роля Косго не спираше да се взира в нея. Погледът му недвусмислено изтъкваше подозренията за същинската роля, която тя получава. В онзи момент тя се бе изчервила, а сатрапът бе зашлевил сина си. Младият Косго бе приел това като потвърждение.

След смъртта на баща си Косго бе отпратил всички съветнички на баща си, без да се погрижи за издръжката им — нещо нечувано и особено жестоко, защото повечето от тях бяха на възраст. Единствено Серила не бе прогонена. Макар че ако зависеше от нея, тя също щеше да се махне. Но дадената клетва я принуждаваше да остане на служба при сатрапа. Дори и ако този сатрап вече се казваше Косго.

Тази клетва изискваше от нея съвета ѝ. Още от самото начало той бе демонстрирал по недвусмислен начин, че очаква повече от нея. Другите му компаньонки бяха жени, които познаваха насладите на тялото далеч по-добре от дипломацията. Никоя от тях не беше отказала.

По традиция компаньонките на трона не изпълняваха ролята на харем. От тях се очакваше да бъдат жени, верни единствено на сатрапството. Да бъдат като Серила: искрени, прями и притежаващи безкомпромисен морал. Те бяха съвестта на сатрапа. От тях се очакваше да бъдат настоятелни, а не да утешават. Понякога на Серила ѝ се струваше, че тя е единствената от тези съветнички, която си спомня това.

Тя подозираше, че ако в даден момент допусне сатрапа до леглото си, би изгубила цялото си влияние над него. Докато представляваше притежание на баща му, което той не можеше да получи, Косго щеше да продължава да я желае. Той щеше да се преструва, че я слуша, а на моменти дори истински да се вслушва в съветите ѝ, за да ѝ достави удоволствие. Това беше единственото влияние, което ѝ беше останало. Серила се надяваше да го използва, за да се сдобие със свободата си.

Сега тя го наблюдаваше мълчаливо. И изчакваше.

— Добре, така да бъде! — отвратено възкликна той. — Ще те заведа до Бингтаун, щом това означава толкова много за теб.

Тя бе връхлетяна от облекчение, примесено с отврата.

— Ще ми позволиш да отида? — задъхано запита тя.

Косго леко се навъси, а в следващия момент се усмихна. Той имаше тънък мустак, който проблясваше като котешки.

— Аз казах друго. Казах, че ще те заведа. Ти ще ме придружиш.

— Но ти си сатрапът! — заекна тя. — От две поколения насам никой сатрап не е напускал столицата си!

— Тъкмо ще се почувстват поласкани. Вместо да изпраща съветнички, сатрапът лично пристига да ги посети. Освен това ми е на път за Калсид. Тамошните благородници много пъти са ме канили. Отдавна възнамерявах да се отзова. Ти ще ме придружиш и там, след като успокоим бингтаунската сган. — Той се усмихна още по-широко. — Има много неща, които би могла да научиш в Калсид. Мисля, че това пътуване ще се отрази добре и на двама ни.

Глава седма

Дъщеря на Търговски род

— Стой мирна.

— Боли — протестира Малта и повдигна ръка към кичура, който майка ѝ извиваше. Кефрия избута ръката ѝ обратно.

— Болката е по-голямата част от живота на една жена — прагматично заяви майка ѝ. — Ти сама искаше това, така че свиквай. — Тя умело вплете няколко непокорни косъма.

— Недей да ѝ пълниш главата с подобни глупости — раздразни се Роника. — Само това ни липсваше сега: тя да започне да се изживява като мъченица само защото се е родила жена.

Старицата остави панделките, които бе подреждала, и започна да крачи из стаята.

— Това не ми харесва — рече тя.

— Кое? Първият ухажор на Малта? — В гласа на Кефрия се долавяше развеселена, майчинска топлота.

Малта се навъси. Майка ѝ бе отказвала да приеме, че дъщеря ѝ вече е жена. Само преди няколко седмици Кефрия бе заявила, че дъщеря ѝ е прекалено малка, за да има ухажори. Нима сега тя одобряваше тази идея? Девойката се опита да зърне лицето на майка си в огледалото, само че Кефрия се бе привела над прическата ѝ.

Стаята бе слънчева, изпълнена с аромата на зюмбюли. От прозорците бликаше светлина. Прекрасен пролетен следобед, ден, който би трябвало да е натежал от обещание. Вместо това Малта се чувстваше притисната от неспокойството на другите две жени. В момента течаха приготовленията по посрещането на нейния първи ухажор, а въпреки това веселие отсъстваше. Домът все така си оставаше пропит с траур. Като че смъртта на дядо ѝ беше забранила всички последващи усмивки.

На масичката пред Малта бяха подредени малки съдинки и шишенца с козметика. Нищо от тези неща не беше закупено специално за случая; до едно те бяха пренесени от тоалетката на майка ѝ: обстоятелство, което дразнеше девойката и я караше да се чувства наскърбена. Близките ѝ не си бяха направили труда да купят нещо дори от обикновения пазар. Всички тези багрила бяха приготвени у дома, в кухнята, извлечени като някаква гозба от плодове, цветя и мас. И майка ѝ, и баба ѝ бяха отчайващо старомодни. Как изобщо очакваха местното общество да ги почита, след като живееха като просякини?

На всичкото отгоре двете разговаряха за нея в нейно присъствие, сякаш тя не можеше да чуе думите им.

— Не, с това вече се примирих — рече баба ѝ. Впрочем тя звучеше по-скоро раздразнена, отколкото примирена. — Не ми харесва, че не сме получавали никакви новини от Кайл и Вивачия. Това ме притеснява.

Очевидно Кефрия смяташе, че обсъждането на кораба и нейния съпруг заслужава предпазливо неутрален глас.

— Пролетните ветрове са капризни. Сигурна съм, че той ще се прибере след няколко дни… ако реши да спре в Бингтаун. Възможно е да ни подмине и да продължи направо към Калсид, за да продаде товара си по-бързо.

— За да продаде робите, докато са още живи — не пропусна да се заяде Роника. Старицата винаги се обявяваше против търговията с роби. Твърдеше, че е против робството като идея, но тези ѝ идеали не ѝ пречеха да държи робиня в къщата. Лицемерието ѝ намираше и друг израз: тревогата ѝ не се отнасяше за превозваните роби, а за самия кораб — тя твърдеше, че живите кораби усещали чувствата на онези, които се намират на борда им. А младите кораби, събудили се неотдавна (като Вивачия), притежавали особено изострена чувствителност.

Малта не беше сигурна във всичко това. Тя смяташе, че самата идея за жив кораб е глупава. Притежаването на подобен съд бе донесло на семейството ѝ единствено дълг и проблеми.

Като например ситуацията, в която тя се беше оказала сега. След като месеци наред бе умолявала да започне да се облича и общува като млада жена, а не като момиченце, близките ѝ най-сетне бяха склонили. Но не защото бяха осъзнали разумността на молбите ѝ, много моля. Не. Причината беше някакъв глупав договор, който казваше, че ако баба ѝ не е в състояние да изплаща вноските по живия кораб, едно от децата в семейството трябва да замине за Дъждовните земи вместо злато.

Цялата ситуация беше крещящо несправедлива. Малта беше млада, изпълнена с живот. И кой щеше да бъде нейният първи ухажор? Някой млад и предприемчив красавец като Керуин Трел? Някой меланхоличен и чувствителен поет като Крион Трентор? Не. На Малта Вестрит подобно нещо не се полага, господа. Не, тя щеше да получи някакъв брадавичест Дъждовен Търговец, мъж тъй обезобразен, че при идванията си в Бингтаун той трябваше да крие тялото си под наметало с качулка и воал. Нейните близки изобщо бяха ли се замисляли как щеше да се чувства тя край подобен човек? Къде ти! Те бяха прекалено заети да се тревожат за кораба, за драгоценния Уинтроу и вятърничавата леля Алтея. Малта не я смятаха за нищо. Дори и в този момент, докато ѝ помагаха да се приготви, те не мислеха за нея, а я третираха като неодушевен предмет. Това можеше да се окаже най-важният ден в живота ѝ, а те седнали да спорят за робство!

— … прави всичко това в името на семейството си. — Майка ѝ говореше с нисък, сдържан глас. — Дори и ти трябва да признаеш това. Понякога Кайл може изобщо да не се замисля за чувствата на другите, това е така. Моите той е наранявал неведнъж. Но той не е лош или себичен. Той никога не е предприемал нещо, за което да не е вярвал, че е за наше добро.

Малта остана изненадана, че майка ѝ го защитава. Кефрия се бе скарала с баща ѝ непосредствено преди отплаването му и оттогава почти не говореше за него. Може би по своя си смирен, свит начин тя все още изпитваше загриженост към съпруга си.

Малта винаги бе съжалявала баща си: беше срамота, че тъй красив и дързък капитан е взел за своя съпруга подобна свита жена, лишена от всякакъв интерес към обществото и модата. Той заслужаваше жена, която се облича добре, която организира вечеринки в дома си и се старае да подбере най-добрия партньор за своята дъщеря.

Това я наведе на нова тревожна мисъл.

— Какво ще облечеш днес? — обърна се Малта към майка си.

— Същото, с което съм облечена и сега — тросна се Кефрия. — И повече няма да обсъждам тази тема. Рейн ще дойде заради теб, а не заради мен. — С по-тих глас тя добави. — Твоята коса сияе като самата нощ. Съмнявам се, че той ще обръща внимание на друго.

Малта не допусна на редкия комплимент да я разсее. Простоватата синя вълнена роба, с която майка ѝ бе облечена, беше поне на три години. Дрехата бе поддържана добре и не изглеждаше захабена, но това не оправдаваше скучния ѝ вид.

— Няма ли поне да си направиш прическа и да си сложиш бижута? — примоли се тя с едва ли не отчаян глас. — Вие двете с баба винаги искате от мен да се обличам добре и да се държа пристойно, когато ме вземате по работа със себе си. Нима сега няма да сторите същото за мен?

Тя изви глава от огледалото, за да ги погледне без неговото посредничество. И двете изглеждаха изненадани.

— Рейн Купрус може да не е първороден син, но пак си остава член на едно от най-заможните и влиятелни Дъждовни семейства. Вие самите сте ми казвали това. Не трябва ли всички да сме облечени както се полага за посрещането на подобен гост, пък дори и ако вие тайничко се надявате, че той ще ме намери за скучна и бързо ще си отиде? — С по-тих глас девойката добави: — Мисля, че на себе си дължим поне толкова самоуважение.

— Малта… — въздъхна майка ѝ.

— Мисля, че тя е права — неочаквано каза баба ѝ. Дребната възрастна жена, превила гръб в робата на вдовица, неочаквано се изправи. — Не, тя наистина е права. И двете бяхме късогледи. Без значение е дали одобряваме пристигането на Рейн. Важното е, че сме му дали позволението си. Родът Купрус притежава дълга ни за Вивачия. Договорът ни сега е сключен с тях. Ние им дължим същата почит, която отдавахме на семейство Фестрю, същото лице.

Роника започна да отброява върху пръстите си.

— Приготвили сме трапеза, а стаите са почистени. Можем да накараме Рейч да сервира, тя се справя добре. Иска ми се бавачката още да беше при нас, но предложението, което тя получи, беше прекалено изгодно, за да я карам да откаже. Дали да не поискаме от Давад да ни заеме още неколцина от слугите си?

— Да, бихме могли — колебливо поде майката на Малта.

— Не, моля ви, недейте! — намеси се Малта. — Слугите на Давад са отвратителни, невъзпитани и нахални. С тях само ще бъде по-лошо. Нека да представим домакинството си такова, каквото е. Вие какво бихте намерили за по-благопристойно? Дом с ограничени възможности, който избира най-доброто в рамките на бюджета си, или домакинство, което заема неумела помощ?

Беше ѝ приятно да види изненадата на другите две жени. Майка ѝ се усмихна гордо и каза:

— Тя е права. Радвам се да чуя подобни думи от теб, дъще.

Бабиното ѝ одобрение бе по-предпазливо. Роника сви устни, но все пак кимна. А Малта започна да извърта глава към огледалото, за да провери резултатите от работата на майка си. Задоволителна. За момент тя погледна към образа на баба си. Старицата все още я наблюдаваше. Очевидно Роника Вестрит трудно можеше да преглътне, че тя не е единствената притежателка на разсъдък в този дом… Да, това беше. Старицата се дразнеше, че Малта е способна да мисли самостоятелно. Но Кефрия изпитваше искрена гордост. Нея девойката можеше да спечели на своя страна. Защо не се беше замисляла за това преди?

Тя бе споходена от вдъхновение.

— Благодаря ти, мамо. Косата ми изглежда прекрасно. Сега е мой ред. Ела, седни. — Малта се надигна и довлече сепнатата си майка до стола, настанявайки я на досегашното си място. Там сне фибите от косата ѝ и кичурите се разляха по раменете на Кефрия. — Ти подреждаш косата си като някаква старомодна бабичка — додаде тя. Не беше нужно да изтъква, че баба ѝ имаше сходна прическа.

Девойката се приведе, за да постави лице редом с майчиното си, и улови погледа ѝ в отражението.

— Сега ще сложим малко цветя. И от онези игли с перлите. Все пак е пролет, когато разцъфва нов живот.

Малта взе четката със сребърната дръжка и започна да разресва косата ѝ. И се усмихна към образа.

— След като не можем да си позволим нови роби и рокли преди татко да се върне, бихме могли да избродираме старите. Сигурна съм, че това би му харесало. Освен това е крайно време да ме научиш на онзи бод. Може да ми го покажеш, след като Рейн си тръгне…

Роника Вестрит изпитваше съмнение към внезапното послушание на внучката си. Тя изпитваше и неудовлетворение от собствения си песимизъм, но въпреки това не смееше да го заглуши. И проклинаше обстоятелствата, заложили репутацията и положението на семейството ѝ в ръцете на едно вятърничаво момиче. Още по-ужасяващо бе обстоятелството, че тези девически ръце бяха алчни, а глупостта на Малта се съчетаваше с хитроумие. Ако момичето впрегнеше този ум в истинска полза за близките си и нея самата, Вестритови биха се гордели с нея. Но в настоящата ситуация тя представляваше опасно бреме.

Старицата безшумно напусна стаята, оставяйки Малта да сплита косата на майка си. Тя мрачно си помисли, че ако имаха късмет, може би Рейн Купрус щеше да ги отърве от малката напаст. За нея определено би било облекчение вече да не трябва да се съобразява с коварството ѝ. Но в следващия момент Роника си я представи като снаха на Яни Купрус и потръпна. Не. Малта беше проблем на семейство Вестрит. Те трябваше да я задържат у дома, докато я научат да се държи подобаващо. Макар понякога да ѝ се струваше, че физическите окови са единственият начин за осъществяването на подобно намерение.

Тя избра да подири спокойствието на спалнята си. С приближаването на пролетта там също бе извършено традиционното за това време от годината почистване. Ала то не бе помогнало. В помещението все така се долавяше загатнат мирис на болест. В тази атмосфера ярките слънчеви лъчи изглеждаха някак престорени.

Възрастната жена се настани пред собствената си тоалетна масичка и се загледа в огледалото. Малта беше права: Роника действително се бе превърнала в старомодна бабичка. Тя никога не се бе смятала за красива, ала по времето на Ефрън бе полагала всички грижи за вида си. С неговата смърт бе изчезнала причината, карала я да предприема тези грижи. Тя изобщо бе престанала да бъде жена. Бръчките по лицето ѝ се бяха изострили, под брадичката висеше значително количество кожа. Бурканчетата масла и помади върху масичката бяха прашасали. Съдържанието на кутийката с бижута ѝ се струваше чуждо. Кога за последен път бе обръщала внимание на външния си вид? Кога за последно се бе интересувала от него?

Тя въздъхна.

— Ефрън…

Само това изрече тя — като молба, извинение и сбогуване. Подир това възрастната жена разпусна косите си. И се навъси заради проредяването им. Тя обгърна лицето си с ръце, опита се да приглади бръчките, ограждащи устата ѝ. Накрая поклати глава и се приведе да издуха прахта от първото бурканче, преди да го отвори.

Тя точно приключваше и посягаше да си сложи парфюм, когато Рейч плахо почука на вратата. Роника знаеше, че е тя: след напускането на старата бавачка Рейч бе единствената слугиня.

Единствена в дом, някога гъмжал от прислуга.

Още с влизането на робинята Роника разбра причината за идването ѝ. Единствено посещенията на Давад Рестарт извикваха специфичната полуприкрита омраза в погледа на младата жена. Рейч все още винеше него за смъртта на сина си, починал по време на пътуването с робския кораб. Дори самото споменаване на въпросния Търговец пораждаше този поглед. Това бяха единствените случаи, в които Рейч губеше обичайната си апатия.

— Само не ми казвай… — въздъхна Роника, макар вече да отгатваше, че Давад се е настанил във всекидневната.

— Простете, госпожо — с почти безстрастен глас отвърна Рейч. — Търговецът Рестарт настоява, че трябва да се срещне с вас.

— Разбрах — отново въздъхна старицата и се оттласна от стола. — Ще сляза при него веднага щом се преоблека. Не, не си прави труда да му съобщаваш това. Щом той не може да си направи труда да изпрати лакей, както подобава, ще му се наложи да изчака да се приготвя. Ела да ми помогнеш за обличането.

Тя се опита да обърне нещата на шега, ала Рейч продължаваше да стиска устни. Давад я бе изпратил при Вестритови още по времето, когато Ефрън бе боледувал, привидно като услуга. Роника подозираше, че в действителност той просто е искал да се отърве от убийствения ѝ поглед. Технически Рейч все още му принадлежеше, защото по джамаилския закон тя се водеше робиня. Но Бингтаун не признаваше робството. Тук Рейч представляваше слугиня, която трябваше да отработва определен срок. Покрай новодошлите спекуланти в града имаше много подобна прислуга.

Роника никак не бързаше да се преоблича. Тя дълго си подбира тоалет, преди в крайна сметка да се спре на една бледозелена ленена рокля. Струваше ѝ се, че от цяла вечност насам не е обличала нещо различно от домашна роба. В зелената одежда тя се чувстваше незащитена, дори и когато приключи с обличането ѝ.

На излизане тя поспря, за да се огледа. Е, не изглеждаше прекрасно. Не изглеждаше млада. Но отново бе придобила вида, подобаващ на една семейна водителка. Достоен вид.

От кутийката с бижута избра огърлица с перли и сходни обици. Тъй. Нека сега малката повлекана пак я нарече бабичка.

При извръщането си от огледалото тя откри, че Рейч я наблюдава с удивление. Роника се почувства почти поласкана от изненадата на слугинята.

— Отивам при него. Ще бъдеш ли така добра да поднесеш кафе и малко сладкиши? Съвсем простички, не искам да го окуражавам да остане.

— Да, госпожо. — Рейч направи реверанс и излезе.

А Роника се отправи към всекидневната. Перлите все още хладнееха приятно върху кожата ѝ. Беше странно как няколко накита и малко грижи бяха променили начина, по който тя се чувстваше. Дълбоката скръб все още присъстваше, заедно с гнева към всичко онова, връхлетяло я подир смъртта на Ефрън. Цяла зима бе давала всичко от себе си, за да понесе ударите. Бе ѝ се наложило с ужас да установи, че доверието, което бе оказала на своя зет, е било неоправдано. Алчността на Кайл бе прогонила Алтея, а стремежът му към пълен контрол почти бе обездвижил Кефрия. На всичкото отгоре Малта бе започнала да издава склонността си да се превърне в копие на баща си. Преди няколко месеца Кефрия бе обещала, че ще овладее дъщеря си. При тази мисъл Роника тихо изсумтя. До този момент единствените промени се състояха в нарасналото коварство на Малта.

На прага на всекидневната тя поспря и прогони тези мисли. С усилие прогони смръщването от челото си и заповяда на лицето си да се успокои. Накрая изправи глава, отвори вратата и пристъпи вътре с думите:

— Добро утро, Давад. Посещението ти е изненада за нас.

Той стоеше с гръб към нея, край прозореца — бе взел една книга и я разлистваше. Със заобления си гръб, обвит в тъмносин сюртук, Давад ѝ напомняше на влетял в стаята бръмбар.

Търговецът затвори книгата и се обърна.

— Не е изненадващо, а невъзпитано. Дори един грубиянин като мен знае, че не бива да идва неканен. Но аз знаех, че няма да ми откажеш и… Ти изглеждаш смайващо, Роника!

Погледът му я обходи с прекомерна фамилиарност, което я накара да се изчерви. Върху топчестото лице на натрапника изникна усмивка.

— Бях привикнал да те виждам все в мрачни дрехи и бях забравил как изглеждаше в действителност. Аз си спомням тази рокля. Тя е стара, нали? Ти май я носеше на един от приемите, на които обяви, че Кефрия е сгодена за Кайл. С нея изглеждаш години по-млада! Сигурно си горда, че след цялото това време тя още ти става.

Роника поклати глава.

— Само ти, Давад Рестарт, би успял да изречеш толкова комплименти и накрая да ги обезсмислиш.

Той я погледна неразбиращо. Както винаги, старият семеен приятел дори не осъзнаваше нетактичността си.

— Ела, седни — подкани го Роника, сама настаняваща се на канапето. — Казах на Рейч да поднесе кафе, но ще трябва да те предупредя, че имам съвсем малко време. Днес очакваме Рейн Купрус. Това ще бъде първото му посещение при Малта, а още не сме приключили с всички приготовления.

— Зная — призна Давад. — Целият град обсъжда това. Малко е необичайно да позволиш мъж да я ухажва, преди тя да е била представена официално? Макар да съм сигурен, че тя се смята за готова, особено след онзи есенен бал… Не те виня, че искаш да я омъжиш толкова скоро. Колкото по-рано това момиче се кротне, толкова по-добре ще бъде за цял Бингтаун. — Той замълча и прочисти гърло. За пръв път от началото на визитата си той придоби смутен вид. — Всъщност, Роника, точно с това е свързано посещението ми. Налага се да те помоля за една много голяма услуга.

— Дошъл си да искаш услуга, която по някакъв начин е свързана с идването на Рейн? — Роника го погледна объркано. В същото време тя започваше да изпитва притеснение.

— Именно. Става дума за нещо много просто. Уреди и аз да присъствам. Моля те.

Тя успя да не зяпне насреща му. А появата на Рейч ѝ спести необходимостта да отговаря веднага. Въпреки това старицата я отпрати веднага — тя нямаше намерение да я кара да поднася кафе на човек, когото мрази. Наливането на течността ѝ предостави няколко секунди размисъл.

Давад заговори отново, изпреварвайки тактичния ѝ отказ.

— Зная, че не би било подобаващо, но съм измислил оправдание.

Възрастната жена реши да изостави любезностите.

— Давад, аз нямам намерение да предоставям оправдания. Семейство Купрус е изключително влиятелно. В ситуацията, в която съм изпаднала сега, не мога да допусна да наскърбя когото и да било, още по-малко един от потомците на подобен род. Ти дори не ми каза причината, поради която искаш да се срещнеш с момчето. По традиция единствено близките на девойката присъстват на първото посещение. За да се чувства ухажорът по-добре.

— Да, зная. Но след като Ефрън е мъртъв, а бащата на Малта е в морето, ти би могла да ме представиш като стар приятел на семейството, който един вид… се грижи за вас в отсъствие на мъжете ви.

Видял изражението ѝ, Търговецът заглъхна.

— Давад, ти много добре знаеш, че аз никога не съм се нуждаела от мъж, който да се грижи за мен. Когато момичетата бяха малки, а Ефрън почти не се прибираше, аз се оправях сама. Никога не съм искала от приятелите му да ми помагат в сделките или да се занимават с проблеми, които ми се струват неприятни. Цял Бингтаун знае това. Такава съм си аз. Наистина ли очакваш, че сега, когато съм останала сама, ще се крия зад теб? Забрави. Рейн Купрус пристига днес, за да се срещне със семейството на девойката, която желае да вземе за своя съпруга. Той ще ни види такива, каквито сме.

Роника поспря, за да си поеме дъх след този изблик. Давад побърза да се възползва от момента.

— Искам от теб това заради самия себе си. Да, ще бъда честен с теб, за теб няма да има никаква полза, признавам го открито. Възможно е присъствието ми дори да се окаже в твой ущърб. Са знае, не едно от местните семейства отказва да ме приеме. Много добре ми е известно, че аз съм жив срам за обществото. В началото това се дължеше на неумението ми. Мен никога не ме е бивало в социалните неща. Това беше стихията на Дорил. Тя винаги се грижеше за тях. След като тя умря, мнозина се отнасяха мило към мен, пък макар и само в нейна памет, по инерция. Ала с течение на годините все по-малко ставаха онези, които биха ме нарекли приятел. Аз дори не се усещам, когато наскърбявам хората. Днес ти си единствената сред Търговците, която бих могъл да нарека приятелка.

Той помълча и въздъхна.

— Няма към кого друг да се обърна. А зная, че трябва отново да се сдобия с връзки. Ако можех сам да си изградя такива с Дъждовните Търговци, бих го сторил. Зная, че мнозина в Бингтаун не одобряват делата ми. Те казват, че аз се подмазвам на чужденците, че търговията с роби е позор, че аз съм предал Търговците. Но ти знаеш, че аз правя това, за да оцелея. Какво друго бих могъл да сторя? Погледни ме. Аз си нямам никого, принуден, съм да разчитам единствено на себе си. Нямам жена, която да ме утеши, нито деца, на които да оставя наследството си. Просто се опитвам да запазя достатъчно, за да изживея спокойно старините си. Защото те ще донесат края на всичко. — Той замълча и довърши с притихнал глас. — Моят род ще свърши с мен.

По средата на оплакванията му Роника бе затворила очи. При последвалата въздишка тя отново ги отвори.

— Засрами се, Давад — укори го тя. — Не се опитвай да изтръгнеш съжаление от мен, защото аз не съжалявам дори себе си. Ти сам знаеш причините за проблемите си, нали току-що ги изреди. Ако искаш да си върнеш уважението на Търговците, престани да сътрудничиш на спекулантите. Престани да търгуваш с хора. Стани отново онзи, който си бил, и приятелите ще се върнат на свой ред. Това няма да стане бързо, защото ти си наскърбил мнозина. Но в един момент то ще стане. Ти си един от нас. В мига, в който си го припомниш, останалите също ще си го спомнят.

— А междувременно тихичко да мра от глад? — изтърси Търговецът. И за да не допусне подобна страховита орис, той отхапа от парчето сладкиш.

— Няма да умреш от глад — неумолимо изтъкна Роника. — Ти сам каза, че трябва да се грижиш единствено за себе си. Притежаваш достатъчно имоти, за да се изхранваш от приходите им, дори и ако избереш да прекараш в бездействие остатъка от живота си. Да не говорим, че допълнително би могъл да намалиш разходите си, като освободиш някои от слугите си и започнеш сам да отглеждаш част от храната си. Да се ограничиш до най-необходимото, както постъпихме ние с Кефрия. А що се отнася до самотата… Ако не ме лъже паметта, ти имаш племенничка. Сближи се с нея, щом искаш наследница. Това може да заглади отношенията ти с онези от роднините ти.

— Тя ме мрази. — Давад прогони тази идея едновременно с трохите, посипали се в скута му. — Заради нещо, което съм бил казал на съпруга ѝ, още когато той беше неин годеник. Тя страни от мен като от чумав. Положението е непоправимо. — Той сръбна от кафето си. — Пък и на какво основание критикуваш моето търгуване с роби? Нима Кайл не се е захванал точно с това?

Забелязал помрачнялото ѝ лице, той побърза да смени тактиката.

— Моля те, Роника. Няма да стоя дълго. Просто ми позволи да остана, когато той дойде, за да ме представиш като приятел на семейството. Това е всичко. Просто ми помогни да установя познанство. С останалото ще се заема сам.

Той я погледна умоляващо. Ароматното масло, което бе втрил в косата си, бе започнало да прокапва върху челото. Той имаше жалък вид. Беше стар семеен приятел. Търгуваше с роби. Двамата с Дорил бяха сключили брак седмица след Роника и Ефрън; двете влюбени двойки бяха танцували на сватбите си. Той със сигурност щеше да изтърси нещо неподходящо пред Рейн. И беше дошъл при нея като единствената си надежда.

Същинско преносимо бедствие.

Тя все така се взираше в него, когато Кефрия влезе.

— Давад! — възкликна дъщеря ѝ и се усмихна сковано. Очите ѝ придобиха стреснат вид. — Каква изненада! Нямах представа, че си тук.

Давад побърза да се надигне, при което едва не събори чашата си с кафе. Той се втурна към Кефрия, сграбчи десницата ѝ и със сияещо лице обясни:

— Зная, че това не е най-подходящият момент, но просто не можах да се сдържа. Тъй като Кайл го няма, сметнах за удачно у дома да има мъж, който да оцени младежа, решил да ухажва нашата Малта.

— Аха — промълви Кефрия. И хвърли остър поглед към майка си.

Роника се раздвижи:

— Тъкмо казвах на Давад, че това е недопустимо. По-късно, ако младите задълбочат отношенията си, ще поканим семейните си приятели на чай. Тогава би било по-подходящо за него да се запознае с Рейн и семейството му.

— Да, вероятно — бавно каза Давад. — Щом това е всичко, което можеш да предложиш на най-стария си приятел, Роника Вестрит, аз ще вървя и ще дойда отново, когато съм поканен.

— Вече е прекалено късно — промълви Кефрия. — Точно по тази причина дойдох да те потърся, майко. Рейн и близките му вече са тук.

Старицата бързо се надигна.

— И близките му? Къде са?

— В другата дневна. Да, зная, аз също не ги очаквах по това време. Смятах, че Рейн ще дойде някъде в късния следобед. Пътували са бързо. Както и да е. Яни Купрус е с него, а също и по-големият му брат… Бендир. Отвън чакат слуги, понесли подаръци… Майко, трябва да ми помогнеш. Ние нямаме почти никаква прислуга, как ще…

— Много просто — намеси се Давад. Само за миг той се бе превърнал от просител в командир. — Нали все още пазите едно конярче. Изпратете ми го. Аз ще му дам бележка, която то да отнесе до моя дом. За нула време моите слуги ще пристигнат тук. Дискретно, разбира се. Ще им дам изрични нареждания да се държат като ваша прислуга и…

— И когато слуховете се разнесат из Бингтаун, ние ще станем за смях. Не, Давад. — Сега беше ред на Роника да въздъхва. — Ние сме принудени да приемем предложението ти. Но щом ще трябва да заемаме слуги, то няма да бъде тайно. Твоята добрина не бива да бъде укривана в името на нашата гордост.

Със закъснение тя осъзна, че мнението на дъщеря ѝ може да не съвпада. Роника се обърна към нея.

— Ти съгласна ли си? — попита възрастната жена.

Кефрия безпомощно поклати глава.

— Принудена съм да се съглася. Но на Малта това никак няма да се хареса.

Последните думи тя изрече по-скоро на себе си.

— Тя няма защо да се притеснява за това. — В този момент Давад сияеше. На Роника страшно ѝ се искаше да го халоса с нещо. — Сигурен съм, че тя ще бъде прекалено заинтригувана от своя ухажор, за да обръща внимание на един стар семеен приятел. Би ли ми дала късче хартия, Роника… Ей сега ще надраскам бележката и ще изпратим момчето.

Напук на притесненията на Роника, всичко протече гладко. Кефрия се върна при гостите с уверението, че майка ѝ ще се появи скоро. Съобщението бе изпратено. Междувременно Давад настоя да пооправи вида си. Роника бе сигурна, че това му желание не е породено от грижа за нея, но въпреки това тя му помогна да си избърше лицето и приведе косата си в по-сносен вид. За панталона нищо не би могло да помогне, увери я той, всичките му панталони увисвали в коленете. Що се отнася до одеждата, тя била нова, по съвременната мода. Тук Роника трябваше да си прехапе езика и да премълчи мнението си за разликата между модерно и подобаващо. С голямо смущение тя прекрачи прага на дневната, хванала Давад под ръка.

Тя бе чувала, че обичаите по ухажване на Дъждовните земи са по-малко сдържани от тези в Бингтаун. Пък нали и Рейн бе приет с условието, че няма да предлага скъпи подаръци, които да замаят девойката. Роника бе очаквала, че той ще донесе букет цветя, може би някакви прости десерти. И очакваше да зърне срамежлив млад мъж, придружен от свой чичо или наставник.

Вместо това тя почти не можа да познае стаята, чийто праг прекрачи. Цветята, които двете с Кефрия бяха донесли от градината, се губеха сред кошници и вази с екзотични Дъждовни цветя. Техният аромат изпълваше въздуха. Подноси и купи с плодове, бутилки с вино и подноси със сладкиши бяха се присъединили към почерпката, която домакините бяха приготвили. Пъстри пойни птици подскачаха в месингова клетка, окачена сред клоните на изкуствено дърво. Невръстна котка не спираше да подскача под клетката. Из помещението продължаваха да се движат слуги, местни и доведени, за да продължат трансформацията. Млад мъж с покрито лице тъкмо довършваше настройването на преносимата си арфа.

Яни Купрус пристъпи да я посрещне едновременно с първите ноти на музиката. Тя бе скрила лицето си зад воал от бяла дантела, украсен с перли. Качулката ѝ бе спусната назад, украсена с копринени пискюли в почти всички оттенъци на синьото. Освен това Търговката носеше блуза с разкошни панделки и свободни панталони, пристегнати в глезените с още панделки. Самият плат на одеждите почти не се виждаше от бродерия.

Роника за първи път виждаше подобна дреха, но веднага разбра, че много скоро този стил ще се пренесе в Бингтаун. В този момент тя се чувстваше не като домакиня, а като гостенка, по вълшебен начин пренесена в Дъждовните земи.

Усмивката на Яни бе топла; само един бърз объркан поглед издаде любопитството ѝ към Давад.

— Радвам се, че ти също се присъединяваш към нас — приветства я Яни. Със смущаваща фамилиарност тя взе ръцете ѝ в своите и се приведе по-близо. — Сигурно се гордееш с дъщеря си. Тя ни приветства тъй топло и умело. Тя е същинска ценност. А Малта! Вече разбирам защо синът ми бе завладян тъй бързо и тъй дълбоко. Тя наистина е млада, както ме предупреди, но вече разцъфва. Всеки млад мъж би бил поразен от подобни очи. Нищо чудно, че той с такова усърдие подбираше подаръците си. Признавам, когато цветята са струпани по такъв начин, те изглеждат малко пресилено, но нека проявим разбиране към нетърпението на един млад мъж.

— Особено когато вече е късно да сторим друго! — намеси се Давад, изпреварил внимателния отговор на Роника. Той пристъпи напред и отпусна длан върху все още събраните ръце на жените. — Добре дошли в дома Вестрит. Аз съм Давад Рестарт, дългогодишен приятел на семейството. За нас е голяма чест да ви посрещнем тук; поласкани сме от вниманието, което вашият Рейн оказва на нашата Малта. Двамата наистина изглеждат очарователно!

Думите му бяха съвсем различни от нещата, които Роника би избрала да изрече в отговор. Тя едва не избухна. За момент Яни насочи погледа си към нея, сетне меко, но подчертано измъкна ръката си изпод неговата.

— Помня ви добре, Търговецо Рестарт.

Тонът ѝ бе хладен — очевидно тя не го помнеше с добро. Но Давад не усети намека.

— Възхитен съм, че сте ме запомнили — радостно възкликна той и се ухили насреща ѝ. Очевидно той смяташе, че нещата вървят добре.

Роника знаеше, че трябва да каже нещо, ала не можеше да измисли нищо смислено. Тя подири убежище в баналното.

— Тези цветя са прекрасни. Само Дъждовните земи раждат подобни чудни ухания и багри.

Яни се извъртя едва забележимо, но все пак достатъчно, за да насочи вниманието си изцяло към Роника, изключвайки Давад от разговора им.

— Много се радвам, че ти харесват. Боях се, че ще ме укориш, задето съм позволила на Рейн да прибягва до подобно обилие. Зная, че ние се бяхме разбрали за по-скромни подаръци.

Роника наистина смяташе, че Яни Купрус е нарушила споразумението, но преди да е открила тактичен начин да намекне, че Рейн не бива да го прави отново, Давад се намеси за пореден път.

— Скромни? Скромността няма място в страстта на един млад мъж! Ако аз отново бях момче и ухажвах момиче като Малта, също щях да я засипя с подаръци.

Роника най-сетне успя да надвие проклетото си безмълвие.

— А аз съм сигурна, че младеж като Рейн би искал да бъде ценѐн заради самия себе си, а не заради даровете си. Подобна проява е подходяща за официалното им запознаване, но аз съм сигурна, че следващите им срещи ще протичат по-сдържано.

Насочвайки тези думи към Давад, Роника се надяваше, че ще изтъкне позицията си, без да дава основания за насрещна обида.

— Глупости! — настояваше Давад. — Погледни ги. Нима тя ти изглежда като човек, настояващ за скромност?

Малта седеше като кралица сред цветята. Тя се бе настанила в един фотьойл, поставила огромен букет върху коленете си. От всички страни я обграждаха съдове с цъфнали цветя и зеленина. Огромно червено цвете бе прикрепено към рамото на бялата ѝ рокля. Друго се намираше сред косата ѝ. Тези живи украшения подчертаваха мекия цвят на кожата ѝ и караха косите ѝ да изглеждат още по-лъскави. Тя бе свела очи и тихо разговаряше с младежа, застанал край нея. На моменти девойката го поглеждаше изпод клепки. В тези мигове тя се усмихваше едва забележимо.

Рейн Купрус бе облечен изцяло в синьо. Наметалото си с лазурен цвят бе преметнал върху един от свободните столове. Той носеше традиционното за мъжете от Дъждовните земи облекло — свободни панталони и риза с дълги ръкави — което скриваше деформациите от погледа. Кръста си младежът бе пристегнал с тъмносин пояс, по-тъмен оттенък от останалите одежди. Под панталоните му надничаха черни ботуши. Ръкавиците му също бяха черни, украсени със сини огнени кристали: стилна и небрежна проява на заможност. Качулката му бе простовата, изработена от същия материал като пояса. Прикаченият към нея воал бе непрозрачен, тъмен. Лицето му не се виждаше, ала съсредоточението му личеше в начина, по който младият мъж бе наклонил глава.

— Малта е много млада — бързо изрече Роника в стремежа си да измести темата. — Тя не е способна да избере предпазливост. От мен и от майка ѝ зависи да бъдем сдържани. Двете с Яни се съгласихме, че за доброто на младите не бива да им позволяваме да бъдат импулсивни.

— Аз пък не виждам причина — весело възрази Давад. — От това ще произлезе само добро. В един момент Малта ще трябва да сключи брак. Защо да пречим на младите да се обичат. От това Яни ще може да очаква внуци, а ти — правнуци. И не се съмнявам, изгодни за всички споразумения.

Мъчителна беше тромавостта, с която той насочваше разговора в интересуващата го посока. В течение на годините Роника отлично бе опознала Давад. Той беше стар приятел на семейството, който истински бе загрижен за Малта и бъдещето ѝ. Ала по-голямата част от вниманието му неизменно оставаше отдадена на търговията и произтичащите от нея приходи. Такъв си беше умът му. Той никога не се поколебаваше да използва приятелствата си за доброто на сделките си. И съответно, рядко би се отказал от печалба в името на приятелството.

Всичко това премина през ума на Роника за частица от мига. Сега тя видя Давад открито. Тя никога не бе се замисляла над последиците от дружбата с подобен приятел. Дори различията в идеите им не я бяха накарали да прекъсне отношенията с него даже когато повечето от другите Търговци бяха постъпили точно по този начин. Той не беше лош човек, просто не се замисляше достатъчно над нещата, които правеше. Стига печалбата да го призовеше, той не се посвеняваше да започне да пренася роби и да се замеси в съмнителните дела на спекулантите. Ето, че сега не се свенеше да опита да извлече печалба от ухажването на Малта. Той не го правеше с лошо чувство; не си беше направил труда да се замисля за правилно и грешно.

Ала това не го правеше безобиден. Не и с оглед на нещата, които той можеше да причини на семейство Вестрит, ако наскърбеше Яни Купрус. Родът Купрус притежаваше оставащите им дългове по изплащането на Вивачия. Тези обстоятелства бяха принудили Роника неохотно да уважи интереса, проявен от Рейн, очаквайки, че той скоро сам ще осъзнае колко млада и неподходяща е Малта. И отказът му щеше да им даде известно предимство. Тогава родът Вестрит би встъпил в ролята на наскърбената страна; родът Купрус щеше да проявява по-голяма сдържаност в изискванията си. Ала ако Купрусови прекъснеха ухажването заради нежеланите връзки на семейство Вестрит, отношението на другите Търговци също щеше да се промени. Роника вече бе усетила известна хладина заради познанството си с Давад Рестарт. Тя щеше да се окаже затънала във финансово тресавище, ако този бойкот бъдеше пренесен в търговската сфера.

Най-разумно би било просто да се отърве от Давад Рестарт.

Лоялността забраняваше това. И гордостта. Ако семейство Вестрит допуснеше да бъде ръководено от онова, което останалите приемат за правилно, те биха изгубили контрол върху съдбата си.

Не че им беше останал кой знае какъв контрол…

Мълчанието бе придобило тягостен характер. Роника отново бе застинала, скована от своеобразно удивление. Каква ли глупост щеше да изтърси Давад сега? Той изобщо не усещаше грешките си. Ето и сега, той се усмихна широко и поде:

— И като стана дума за сделки…

Спасението се появи от неочаквана посока под формата на Кефрия. Дребните капчици пот върху челото ѝ бяха единственият признак на смущението, което тя несъмнено изпитваше заради факта, че Давад Рестарт се бе застоял тъй дълго край гостенката им. Кефрия леко го докосна по ръката и тихо го помоли да ѝ помогне в кухнята. Слугите се затруднявали да отворят някои от вината; не би ли могъл той да се погрижи лично?

Кефрия бе проявила похвална досетливост. Виното и правилното му поднасяне бяха сред любимите теми на Давад. Той бързо се отдалечи, последван от кимащата Кефрия: той вече ѝ обясняваше най-правилния метод за отпушването на бутилка. Роника си отдъхна.

— Чудя се как изобщо го търпиш — тихо отбеляза Яни. Подир Давадовото оттегляне тя отново се бе приближила до Роника и ѝ говореше тихо. — Онзи ден чух, че са започнали да го наричат Продателя. Всички знаят, че той изпълнява ролята на посредник за спекулантите в много от противните им дела. Говори се, че той е замесен и с онези от тях, които се опитват да закупят Парагон.

— Това предложение е шокиращо с нелепостта си — съгласи се Роника. — Недопустимо е, че Лъдчънсови изобщо ги изслушват? — Тя се усмихна, докато излагаше мнението си. И за да не остави съмнения, че същинският смисъл е бил неразбран, домакинята продължи. — Все пак за всяка сделка са нужни две страни.

— Така е — хладно се съгласи Яни Купрус. — И все пак не е ли жестоко от страна на Давад да изкушава семейство Лъдчънс с подобни предложения? Той много добре знае в колко лоша ситуация са изпаднали те.

— За повечето бингтаунски Търговци са настъпили трудни времена. Родът Вестрит също не прави изключение. Затова ние оформяме съюзи, дори и такива, които биха изглеждали странни. Давад, например, днес дойде при мен, за да предложи да ми заеме слугите си. Той знаеше, че сме останали почти без прислуга.

Така. Това вече бе открито. Ако интересът на Рейн се основаваше на някакво погрешно разбиране за богатствата на семейство Вестрит, много скоро младежът щеше да се оттегли.

Но в отговора на Яни Купрус Роника установи, че е преценила несправедливо уменията на своята гостенка.

— На мен също ми е известно за финансовите ви затруднения. Приятно ми е да видя, че Рейн ухажва млада жена, която разбира нуждата от скромен живот. Пестеливостта и дисциплината винаги си остават добродетели, без значение колко е заможен човек. Слугите, които доведохме със себе си, не целяха да ви засрамват, а да помогнат на всички ни да се съсредоточим върху най-важното от момента.

В гласа ѝ звучеше искреност и Роника отговори по същия начин.

— Понякога Давад е труден приятел. Аз бих могла да го изоставя, но не виждам полза. Никога не съм уважавала хората, които прогонват раздразнили ги близки. Винаги ми се е струвало, че е дълг на всяко семейство да поправя нещата, без значение колко е болезнено. Защо със семейните ни приятели да е различно? Особено когато ние сме се превърнали в семейство за Давад. Той изгуби съпругата и синовете си заради Червената чума. Може би ти е известно.

Отговорът на Яни я завари неподготвена.

— В такъв случай ти не си прогонила Алтея заради непристойното ѝ поведение?

Този въпрос смая Роника. Такива ли слухове се носеха в Бингтаун, достигнали чак до Дъждовните земи? Тя се зарадва на появата на слугата, спрял пред тях с поднос сладкиши. Наистина ли едва миналата нощ двете с Кефрия ги бяха опекли? Роника си взе един; друг слуга веднага ѝ предложи чаша с някакъв ликьор. Тя прие и отпи.

— Прекрасно е — обърна се тя към Яни.

— Сладкишите също са прекрасни — отвърна Яни. Тя погледна към Рейн и Малта. В този момент младежът се смееше. По движението на главата на майка му личеше, че тя също се усмихва.

Роника обмисляше да избяга от темата, но в крайна сметка реши да продължи разговора. Най-добре да отстрани слуха колкото се може по-рано. Кой знае колко дълго беше се носила тази мълва. Може би от миналото лято.

— Не съм принуждавала Алтея да напусне дома ни. В действителност тя напусна противно на волята ми. Разпределянето на бащиното ѝ наследство много я разстрои. Тя бе очаквала да получи Вивачия и беше наскърбена, когато това не стана. Освен това не одобряваше решението на Кайл за търговията с роби. Двамата се скараха и тя се махна. — Беше ѝ трудно, но въпреки това тя впери поглед право във воала на Яни. — Не зная къде е тя сега. Ако в този момент Алтея изникнеше на прага, бих я приветствала с цялата си душа.

Тя усещаше погледа на Яни върху себе си.

— Въпросът бе нетактичен, ала аз съм свикнала да говоря открито. Не съм искала да те наскърбявам. Винаги съм смятала, че откритите думи оставят най-малко място за неразбиране.

— Аз също съм на това мнение. — Роника отново проследи погледа на гостенката към двамата млади. Малта бе свела лице и извърнала очи настрани. Страните ѝ розовееха засрамено, но очите ѝ бяха весели. Мимиките на Рейн издаваха, че със същото веселие той се опитва да улови погледа на девойката.

— В едно семейство няма място за тайни — добави Яни Купрус.

Беше прекрасно, далеч по-прекрасно от нещата, които Малта си бе представяла. Ето какво било да се отнасят към теб подобаващо. Душата ѝ бе копняла за това през целия ѝ живот, затова сега се стараеше да попие колкото се може повече наведнъж. Цветя изпълваха с ухание въздуха около нея, всякакви скъпи храни и напитки ѝ бяха предложени, а Рейн ѝ отдаваше цялото си внимание. Просто нямаше начин този ден да стане по-добър. Може би ако някоя от приятелките ѝ бе тук, за да остане впечатлена… Тя си позволи да си го представи: Дело, Китън, Кариса и Полия щяха да седят ей там; от всеки поднос с храни и напитки Малта щеше да си избира първа, а после щеше да праща слугите при приятелките си. По-късно весело щеше да им се извини, че им е обърнала тъй малко внимание. Срамота, Рейн настоял да заграби цялото ѝ време. Но пък мъжете са си такива, щеше да се подсмихне тя. И щеше да им разкаже някои от комплиментите, с които я беше обсипал, да повтори някои от остроумията…

— Може ли да попитам за причината, извикала подобна усмивка върху лицето ти? — попита Рейн. Той стоеше на почтително разстояние от стола ѝ, отказал предложението ѝ да седне.

Малта повдигна очи към прикритото му лице, при което образът угасна. Кой знае що за лице се усмихваше под този воал? Стомахът ѝ трепна неприятно. Но тя не допусна това до лицето си, а отвърна с мелодичен глас.

— Мислех си колко забавно би било, ако някои от приятелките ми също бяха тук, за да споделят всичко това. — С плавен жест тя обхвана цветното обилие.

— А пък аз си мислех обратното — отвърна той. Имаше приятен глас, образован и мъжествен. Воалът леко потрепна заради дъха му.

— Обратното? — гласно се почуди тя и повдигна вежда.

Той не помръдна от мястото си, а промени единствено гласа си.

— Мислех си колко приятно ще бъде, когато съм придобил достатъчно от доверието ти, за да се срещаме сред по-голямо уединение.

Малта трябваше да се ориентира единствено по жестовете и гласа му. Тя не можа да види повдигната вежда или срамежлива усмивка, която да придружава думите. С мъже тя бе разговаряла и преди, дори бе флиртувала в моментите, когато майка ѝ или баба ѝ не бяха с нея, ала никой мъж не бе проявявал подобна откровеност с нея. Това беше и опияняващо, и плашещо. Тя не отговори веднага; през цялото време на колебанието си усещаше, че той изучава лицето ѝ. А Малта не успя да скрие всичките си чувства от него. Как можеше тя да флиртува и да се усмихва, след като не знаеше дали на усмивката ѝ отвръща мъж, или някакъв урод. Тази мисъл прибави хладина към отговора ѝ.

— Първо трябва да решим дали това ухажване ще започне. Не е ли това целта на тази първа среща: да разберем дали сме подходящи един за друг?

Той изсумтя развеселено.

— Госпожице Малта, нека оставим тази занимавка на майките си. Това е тяхната игра. Погледни, дори и в този момент те се обикалят една друга, като боркини, дебнейки и най-малкото невнимание на другата. Те ще уредят сделка, която ни обединява. Не се съмнявам, че и двете семейства ще извлекат полза във всяко едно отношение.

Съвсем леко качулката му кимна към Яни Купрус и Роника Вестрит. Техните лица бяха учтиви, ала пак се долавяше напрегнатост, която издаваше наличието на някакво вербално съревнование.

— Това не е майка ми, а баба ми — изтъкна Малта. — Освен това не разбирам защо говориш за тази среща като за игра. Това е сериозен момент, поне за мен. Нима ти го намираш за тривиален?

— Никога не бих намерил за тривиален който и да е момент, прекаран край теб. В това бъди сигурна. — Той замълча за миг и продължи. — От мига, в който ти отвори кутийката и двамата навлязохме в твоето въображение, аз осъзнах, че на нищо няма да позволя да застане на пътя ми. Твоите близки се опитаха да унищожат надеждите ми с твърдението, че ти си била по-скоро дете, отколкото жена. Това аз намерих за смехотворно. Това е играта, която имам предвид, играта, към която всички родове пристъпват във времето, когато техните потомци пожелаят да встъпят в брачен съюз. Тогава ще бъдат измисляни препятствия, които по най-мистериозен начин да изчезнат, когато бъдат предоставени достатъчно подаръци и изгодни споразумения… Но тези приказки са прекалено прями за нас. Подобни думи засягат кесията, а подминават сърцето. Те не са нито способни, нито достойни да изразяват желанието ми към теб.

Думите му продължаваха да се изливат бързо, несдържани.

— Малта, аз копнея за теб. Копнея да те притежавам, да споделя с теб всяка тайна на сърцето си. Колкото по-бързо моята майка отстъпи пред исканията на семейството ти, толкова по-добре. Кажи на баба си това. Кажи ѝ, че е свободна да поиска всичко, а аз ще се уверя вашият род да го получи, стига да те намеря в обятията си.

Малта трепна и неволно се отдръпна. Нейният шок не бе престорен, но Рейн го разтълкува погрешно. Той побърза да направи крачка назад и да сведе глава.

— Прости ми — дрезгаво каза той. — Аз съм прокълнат да притежавам език, който изрича мислите на сърцето ми, преди главата ми да е успяла да се намеси. Сигурно в този момент ти изглеждам отвратително, като животно, което точи лиги по теб. Имаш най-искрената ми дума, че не е така. В онази вечер, когато те видях пред залата, аз осъзнах, че притежавам не само ум, но и душа. Преди това аз бях единствено мислещ инструмент, който служеше на семейството си, за да увеличи богатствата му. Когато брат ми или сестрите ми говореха за страст и привличане, аз не разбирах думите им. — Рейн замълча да си поеме дъх и се засмя. — Достатъчно е да знаеш съвсем малко за Дъждовния народ, за да ти е известно, че ние се влюбваме съвсем млади и сключваме брак скоро след това. Съгласно тези обичаи аз бях чудак. Някои казваха, че съм бил запленен от работата си и че никога нямало да обикна друго човешко същество.

Презрително изсумтяване съпроводи тези му думи, изразявайки отвращението му към тях. Младият мъж поклати глава и продължи:

— Някои нашепваха, че аз съм бил евнух, неспособен да изпитва мъжка страст. Техните думи също не ме притесняваха. Аз знаех, че притежавам сърце, ала то спеше и аз не виждах нужда да го събуждам. Смятах, че сред руните, които откривах и тълкувах, сред чудноватите механизми, чиито принципи разгадавах, съм открил достатъчно, за да ангажирам мислите си. Ядосах се, когато майка ми настоя да я придружа до Бингтаун за тази среща. Раздразних се, представи си! И всичко това отхвърча настрана в мига, в който се осмелих да разговарям с теб. Както джидзинът припламва при допира, така и твоят глас събуди сърцето ми. Някаква незряла надежда ме накара да ти оставя кутийката. Бях сигурен, че ти няма да я отвориш, убеден, че жена като теб би захвърлила този дар. Но ти не стори това. Ти отгърна душата си и сподели с мен омайна визия… Ти крачеше сред моя роден град, за да го съживиш с присъствието си! Винаги бях смятал, че хладният и притихнал град е моето сърце. Можеш да си представиш какво означаваше това за мен.

Малта слушаше тази страстна изповед само с половин ухо. Тя се бе съсредоточила изцяло върху едно изречено обещание. Той бе готов да ѝ предостави всичко, което тя поискаше. Всичко! Умът ѝ се мяташе в дирене. Тя не можеше да поиска прекалено много, за да не изглежда алчна. Това щеше да го накара да отрезви страстта си. Но и не биваше да иска прекалено малко: тогава щеше да се прояви като глупава и малоценна. Не. Тук съществуваше баланс, който да бъде намерен. Тя се насочи към онова, което смяташе за най-разумно. Ако баща ѝ беше тук, той щеше да я посъветва за начина, по който тя да се възползва в най-добра степен. И девойката разбра какво трябваше да направи: да отложи преговорите до завръщането му.

— Ти не казваш нищо — отбеляза Рейн с овладян глас. — Виждам, че съм те наскърбил.

Тя се възползва от предимството си. Той трябва да смята позицията си за несигурна, но не и безнадеждна. И Малта се усмихна плахо.

— Просто не съм свикнала… никой не ми е говорил по такъв… — Тя замълча и си пое дъх, за да се успокои. — И сърцето ми бие така… Понякога, когато съм сепната, аз… Би ли могъл да ми донесеш чаша вино?

Тя повдигна ръце и леко докосна бузите си в желание да се успокои. Но нима подир онзи споделен от двамата сън тя можеше да го убеди, че духът ѝ е тъй крехък, че да бъде смутен от подобна искреност?

Да, можеше. Имаше паника в начина, по който Рейн бързо се отдалечи. Той грабна една чаша и наля виното тъй бързо, че то заплашваше да се излее. При завръщането му Малта се отдръпна едва забележимо, с привидно неосъзнат жест. Едва в следващия момент тя се престори, че е осъзнала постъпката си, прие чашата и отпи. Виното бе великолепно, отлична реколта.

Малта отпусна ръка и тихо въздъхна.

— Вече се чувствам по-добре. Благодаря ти.

— Благодариш ми, след като аз бях този, който ти причини тази тревога?

Тя го погледна удивено.

— Сигурна съм, че вината е у мен — хитро каза Малта. — Колко ли глупаво ти изглеждам, да треперя така от обикновени думи. Моята майка ме предупреди, че има много неща, които все още не зная. Предполагам, че това е част от тях. — Тя посочи към стаята. — Както сам можеш да видиш, ние живеем изолирано. Явно съм била по-изолирана, отколкото съм осъзнавала. Аз напълно разбирам наложителността да живеем простичко. И въпреки това тази нужда ме е лишила от много изживявания.

Девойката леко сви рамене.

— Зная толкова малко за младите мъже. — Тя сключи ръце в скута си, сведе поглед към тях и меко добави: — Ще трябва да те помоля да проявяваш търпение към мен. — И отново го погледна изпод клепки. — Надявам се, че няма да ме сметнеш за глупава и безинтересна, нито ще се изнервиш от нуждата да ме учиш на подобни неща. И се надявам, че няма да ме сметнеш за безнадеждна. Почти ми се иска да бях имала други ухажори, за да зная повече за отношенията между мъжете и жените.

Малта отново сви рамене и въздъхна, свеждайки поглед. За момент тя затаи дъх, надявайки се, че усилието ще изчерви бузите ѝ.

— Признавам, че почти не разбрах собствения си сън. — Без да повдига поглед, тя се помоли: — Ще може ли да ме научиш какво означават тези неща?

Не ѝ беше нужно да поглежда към лицето му. Дори не се налагаше да вижда стойката му. Тя знаеше, че го е завладяла напълно в момента, в който той отвърна:

— Не бих могъл да посоча нищо друго, което да искам повече от това да бъда твой наставник.

Глава осма

Потапяния

— Той спря да диша! — смая се Вивачия.

— Не! — изпищя Уинтроу. В този момент гласът му отново звучеше момчешки.

Юношата се оттласна от перилото и се затича назад. На един дъх той прекоси средната палуба и се втурна надолу по стълбата.

Страхът от смъртта бе единственото, карало пирата да остава вкопчен в живота. И когато Уинтроу и Вивачия го бяха убедили, че няма от какво да се страхува, Кенит бе престанал да се съпротивлява.

Уинтроу не спря да почука, а връхлетя направо. Ета изгледа със смаян гняв нахлуването му. Тя тъкмо приготвяше нови бинтове. Когато юношата се втурна към леглото, жената ги захвърли и се опита да му попречи.

— Не го буди! — каза тя. — Той най-сетне си почива.

— Той се опитва да умре! — възрази Уинтроу и я избута встрани, сграбчи ръката на пирата и го повика. Отговор не последва. Момчето го потупа по бузата, а после я зашлеви. След това я ощипа, два пъти. Но реакция така и не следваше. Кенит не дишаше.

Той бе умрял.

Кенит се отпускаше в мрака, като листо, отправящо се да легне върху горската твърд. Беше му топло и приятно. Само тънка нишка болка го свързваше с живота. С напредване на пропадането му тя изтъняваше и много скоро щеше да изчезне напълно; тогава той щеше да се е освободил от тялото си. То не му се струваше достойно за внимание. Нищо не заслужаваше вниманието му.

Кенит се отдръпна от себе си и почувства как съзнанието му се разгръща. Никога преди той не бе осъзнавал колко притиснати са мислите, когато са принудени да се ограничават с и от тленно тяло. Всички тези тревоги и идеи, натъпкани като моряшки партакеши. Сега те получаваха възможност да се разпръснат и да прекратят принудителното съжителство. И всяка щеше да придобие собствената си важност.

Той почувства някакво дръпване. Настойчивост, на която Кенит не можеше да се съпротивлява, го придърпа към себе си. Той неохотно ѝ се подчини, ала когато тя го изпълни, пиратът откри, че настойчивостта се колебае. Той остана да се поклаща в объркване. Сякаш някой го беше хвърлил в кипящ казан, където подскачаха варени риби. Ту една, ту друга от тези риби изскачаше на повърхността. Само дето това не бяха риби, а мисли. В един момент той беше жена, която си решеше косата, загледана в морето. Сетне той беше Ефрън Вестрит, който се кълнеше, че на всяка цена ще докара товара си невредим. Сега пък беше кораб, обгърнат от студени струи, заобиколен от игрив морски живот, а над него проблясваха звезди. По-дълбока, по-висока и по-обширна от всички тези съзнания, обгръщаща ги, ала тънка като слой шеллак, присъстваше друга съзнателност, която разгръщаше огромни криле и се стрелваше сред летен небосклон. Тя го привличаше по-силно от останалите; когато тя се отдръпна от него, Кенит се опита да я последва.

Не, забрани му някой, меко, но решително. Не. Аз няма да отида там, ти също. Нещо го дръпна назад. Той се чувстваше като дете, обгърнато в любяща и предпазваща майчина прегръдка. Тя го обичаше. Той се отпусна в прегръдките ѝ. Това беше корабът, прекрасният, бляскав кораб, който той бе спечелил. Този спомен дъхна върху пламъчето на неговото съществувание. Той засия по-силно и почти си спомни себе си. Но не това искаше той. Кенит се извърна и се отдръпна в нея, сливайки се с нея, превръщайки се в нея. Прекрасен, прекрасен кораб, отпуснал корпус върху милващите го води. Аз съм ти, а ти си аз. Когато аз съм ти, аз съм удивителен и мъдър. Той усети веселието ѝ в отговор на това ласкателство, ала то не беше ласкателство. В теб аз мога да стана съвършен, каза ѝ той. И се опитваше да се разтвори в нея, ала тя не му позволяваше.

Тя заговори отново, този път насочила думите си към друг. Намерих го. Ти трябва да го вземеш и върнеш обратно. Аз не зная как.

Отвърна ѝ момчешки глас. Той беше колеблив, тънък като дим и долиташе от много далеч. И страхът го караше да се запъва. Не разбирам какво имаш предвид. Как така си го намерила? Как да го взема и върна обратно? Къде да го върна? Отчаяната молба в младия глас пробуди нещо в него. Тя извика сянката на спомените от гласа на друго момче, също тъй отчаяно и умоляващо. Моля ви. Аз никога не съм правил това. Не мога да го направя. И не искам. Моля ви… Това беше скритият глас, тайният глас, срамният глас: гласът, който никога не биваше да бъде припомнян. Никой не биваше да го чува, никой. Той се хвърли отгоре му, обви се около него, за да го приглуши. Попи го в себе си, за да го укрие. Това възстанови ключовата му същина. Той трепна от гняв, задето те го бяха принудили отново да стане себе си.

Ето така, обърна се тя към другия. Точно така. Открий парчетата от него и ги съедини обратно в едно. И продължи по-тихо. Има места, където двамата почти съвпадате. Започни с тях.

Какво искаш да кажеш с това? Как така съвпадаме? Как е възможно той да съвпада с мен?

Исках да кажа, че в известни отношения двамата приличате един на друг. Вие споделяте повече, отколкото осъзнаваш. Не се страхувай от него. Вземи го. Възстанови го.

Той се вкопчи още по-силно в нея. Не, нямаше да бъде допуснат да бъде отделен от нея. Отчаяно той се бореше да се сплете с нея, да вплете съзнанието си в нейното — както едничко въже е изградено от множество нишки. Тя не го отблъсна, ала и не го приветства. Той усети как бива сглобяван отново и насочван към нещо, което беше част от нея, намираше се сред нея, ала също така беше и самостоятелно.

Ето. Вземи го. Върни го обратно.

Връзката между двамата притежатели на гласове бе смайващо сложна. Те се обичаха взаимно, а въпреки това се бореха да не станат едно. Раздразнение пламтеше на места сред отношенията им. Той не можеше да открие ясна граница между нея и момчето, но всяка от тях изтъкваше собственичество над огромна душа, която не можеше да принадлежи на едно създание. Разперените криле на древно създание едновременно ги прикриваха и засенчваха, ала двамата не го осъзнаваха. Слепи и чудати съзнания, обгърнати от обич, която те се бояха да признаят. За да надвият, от тях се искаше единствено да се предадат, ала те не можеха да осъзнаят това. Красотата на онова, което те можеха да бъдат, го изпълваше с болка. Това беше обич, която той бе търсил през целия си живот; обич, която да прости грешките му и да го направи цялостен. От онова, за което той копнееше най-силно, двамата се бояха и го отбягваха.

Върни се. Моля те. Това беше гласът на момчето, умоляващ глас. Кенит… Моля те, избери живота.

Името представляваше магия. То го обгръщаше и определяше. Момчето усети това. Кенит. Гласът му го повтори подканящо. Моля те, Кенит. Бъди жив, Кенит. При всеки допир с думата той ставаше по-солиден. Спомени се обвиваха около названието, за да го тласнат обратно вътре.

Моля те, отвърна той. И направи усилие да си спомни името на своя мъчител. Уинтроу. Моля те, Уинтроу, пусни ме да си вървя. Той искаше да обвърже момчето с повеля по същия начин, по който самият той биваше обвързан. Ала вместо да подчини Уинтроу на волята си, тези думи го накараха да се съсредоточи върху наличието на момчето.

Кенит, с готовност отвърна то. Кенит, помогни ми. Върни се при себе си, стани отново себе си. Върни се в живота си.

Тогава се случи нещо необичайно. Сред настойчивото приветствие на Уинтроу и усета на Кенит двамата се смесиха. Спомените се отделиха от своите притежатели. В тях едно момче ридаеше безгласно в последната нощ, която щеше да прекара у дома си, преди да отпътува за манастира. Момче заекваше ужасено, докато гледаше как баща му бива пребиван почти до смърт, докато някакъв смеещ се непознат го принуждава да гледа. Момче се мяташе и крещеше от болка, когато седмоъгълна звезда биваше татуирана върху бедрото му. Момче медитираше и различаваше образи на дракони сред облаците и змии сред водата. Момче, борещо се със своя мъчител, който го стискаше за гърлото. Момче, изцяло потънало в книга. Момче, полузадушено от нашийника и болката, татуирана върху лицето му. Момче, часове наред упражняващо буквите. Момче, притиснало ръка към палубата и отказващо да издаде звук, докато инфектираният му пръст бива отрязван. Момче, усмихващо се въпреки болката, докато татуировка биваше изличавана от бедрото му.

Корабът бе казал правилно: съществуваха много сходни точки, множество места, където двамата съвпадаха. Това сходство бе невъзможно за отричане; двамата се припокриваха, превръщаха се в едно, сетне отново ставаха отделни.

Кенит отново позна себе си. Уинтроу потръпна заради жестокостта, изпълвала първите години от живота на Кенит. В следващия миг пиратът се оказа залян от състрадание и жалост. Тази вълна бе дошла от момчето. В неразбирането си Уинтроу се стремеше да излекува онези части, които Кенит умишлено бе отчупил от себе си. Това също си бил ти. Трябва да го задържиш, не спираше да настоява младият жрец. Не бива просто да захвърляш части от себе си, защото са болезнени. Приеми ги и продължи напред.

Момчето не разбираше какво предлага. Онова хленчещо същество никога не можеше да стане част от Пирата Кенит. Кенит се защити по начина, към който винаги бе прибягвал. С гняв и презрение той отблъсна Уинтроу, прекъсвайки връзката на състрадание. В миг преди разделянето им до него достигна обидата на момчето. За пръв път от много години насам Кенит изпита жегването на угризение. Но преди да е могъл да се замисли над него, той дочу друг женски глас. Този нов глас зовеше името му.

— Кенит… Моля те, моля те, моля те, не умирай!

Неизбежна болка очертаваше контурите на тялото му. Гърдите му усещаха някаква тежест, а единият му крак изпитваше непълноценност. Той си пое дълбок дъх през гърло, загрубяло от сухота и повръщано. С усилие като изтеглянето на котва той отвори очи. Светлината го опари.

Курвата стискаше лявата му ръка и капеше сълзи отгоре ѝ. С това прокапало лице и разрошена коса… И с тези истерични хлипове… Непоносимо. Той направи опит да освободи ръката си, но установи, че е прекалено слаб.

— Престани, Ета, моля те — дрезгаво изхриптя капитанът.

— Кенит! — Тя възкликна радостно. — Любими, ти си жив!

— Вода… — заръча ѝ той, колкото заради жаждата си, толкова и да се отърве от сополите ѝ. Тя веднага скочи и се върна с гарафата. Кенит навлажни гърлото си и немощно избута тежестта от гърдите си. Тя беше космата. Коса, потно лице. Пиратът съумя да повдигне глава. Това беше Уинтроу. Момчето бе седяло на стол до леглото и бе рухнало върху Кенит. То бе затворило очи, лицето му имаше отвратителен цвят, а по бузите му още личаха сълзи. Уинтроу бе плакал за него.

Кенит бе връхлетян от неочаквано чувство. Главата на момчето бе отпусната върху гърдите на капитана и допълнително затрудняваше дишането. Пиратът бе искал да го избута, ала допирът до него пробуди чужд до този момент копнеж. Струваше му се, че самият той отново се е преродил в това момче. Него Кенит можеше да защити от нещата, които някога бяха разкъсали собствения му живот.

В крайна сметка двамата не бяха чак толкова различни. Корабът бе казал така. Защитавайки момчето, Кенит би спасил себе си.

Интересно чувство бе тази власт. Тя притежаваше способността да удовлетвори едно остро желание, присъствало неназовано още от невръстните години на Кенит. Преди той да е успял да размисли допълнително, очите на Уинтроу се отвориха. Погледът на момчето бе неприкрит. То се взря в лицето на Кенит с бездънна мъка, която се превърна в удивление. Ръката му се протегна към бузата на Кенит.

— Ти си жив — смаяно прошепна Уинтроу. Гласът му трепереше като на трескав, ала очите му пламтяха не от температура, а от радост. — Ти беше разтрошен. Също като стъклопис. Толкова много елементи крие човекът. Беше удивително. И все пак ти се върна. — С въздишка той затвори очи. — Благодаря ти. Аз не исках да умра.

При следващия си поглед момчето изглеждаше по-овладяно. То повдигна глава и се огледа замаяно.

— Явно съм припаднал — промърмори Уинтроу. — Бях навлязъл много дълбоко в транс. По-рано това не ми се беше случвало. Берандол ме предупреждаваше… Имам късмет, че успях да намеря пътя си обратно. — Той рязко се облегна на стола си. — Явно и двамата извадихме късмет — занесено обяви той.

— Не чувствам крака си — рече му Кенит. Сега вече му беше по-лесно да диша и говори. И можеше изцяло да се съсредоточи върху странното усещане за крак, който свършваше в нищото.

— Намазах го с лекарство, което приглушава болката. Възползвай се от момента, за да поспиш. Когато ефектът му отшуми, болката ще се върне. За съжаление не разполагам с достатъчно екстракт…

— Пречиш ми — тросна се Ета.

Уинтроу трепна. Жената стоеше край него, стиснала чаша. В действителност момчето не ѝ пречеше — тя би могла да доближи леглото от другата страна. Но макар и замаян, юношата схвана намека ѝ.

— Прощавай — рече той и се надигна. На втората крачка към вратата Уинтроу се свлече на пода и остана да лежи там.

Ета възкликна раздразнено.

— Ще повикам някой от моряците да го изведе — рече тя. Кенит остана загледан в припадналото момче и със закъснение осъзна предложената му чаша.

Пръстите, които поддържаха тила му, бяха хладни. Пиратът изпи цялата чаша, но тя не се оказа достатъчна. Това беше вода от корабните запаси, нито прясна, нито студена, попила вкуса на бъчва. И все пак тя му се стори нектар: малкото количество бе единственият недостатък.

— Още — изхриптя Кенит.

— Сега ще ти донеса — обеща му тя.

Погледът му я проследи до каната. Пътьом забеляза припадналото момче. Само преди мигове Кенит бе възнамерявал да заръча на Ета нещо, свързано с момчето. Но вече не помнеше. Той летеше, издигаше се над леглото. Стряскащо и все пак приятно усещане.

Поредната чаша бе донесена и той я пресуши.

— Аз мога да летя — обърна се той към жената. — Без болката аз мога да летя. Болката ме приковаваше.

Тя се усмихна топло.

— Все още си замаян. И може би леко пиян.

Кенит кимна. Не можа да сдържи глупавата си усмивка. Изпълваше го благодарност. Толкова дълго той бе принуден да съжителства с болката, а нея вече я нямаше. Това бе прекрасно. В този момент той се чувстваше добронамерен към целия свят.

И всичко това благодарение на момчето.

Той отново погледна към проснатия Уинтроу.

— Той е добро момче — каза той. — Двамата с кораба го обичаме.

Той се унасяше, но въпреки това успя да погледне към лицето на жената. Тя тъкмо докосваше бузата му. Капитанът бавно се раздвижи и успя да улови ръката ѝ.

— Нали ще се погрижиш за него? — Погледът му обхождаше лицето ѝ, редуваше устата и очите. Беше му трудно да се съсредоточи върху цялото лице. Прекалено много усилия. — Мога ли да разчитам на теб?

— Това ли искаш? — колебливо го попита тя.

— Повече от всичко на света — пламенно заяви той. — Бъди добра с него.

— Щом това е волята ти — почти неохотно отвърна Ета.

— Хубаво. — Той леко стисна пръстите ѝ. — Знаех си, че ще мога да разчитам на теб. Сега мога да спя спокойно.

И той затвори очи.

Когато Уинтроу отвори очи, под главата му имаше възглавница, а тялото му бе покрито с одеяло. Той лежеше на пода в капитанската каюта. Но как се беше озовал тук? Той си спомняше накъсан сън за един стъклопис. Зад витража се криеше уплашено момче. Счупен витраж. По някакъв начин Уинтроу бе съединил отново парчетата от стъклописа, а момчето бе изпитало благодарност. Не. Не, в съня той беше момчето… не, той беше съединил парчетата, а Берандол и Вивачия го бяха съветвали иззад водна пелена. В съня присъстваха змия и дракон. Звезда със седем лъча, която болеше много. После той се бе събудил, Ета му се беше ядосала, а след това…

Не, нямаше смисъл. Той не можеше да си припомни всичко. Дългият ден бе насечен на откъси, които той не можеше да съедини в едно цяло. Някои части определено бяха дошли от съня му. Други бяха настойчиво истински. Наистина ли по-рано днес той бе отрязал крак? Той затвори очи и подири Вивачия. Усещаше присъствието ѝ: както винаги, когато посегнеше към нея. Безмълвната връзка бе нещо постоянно. Той я усети, ала тя изглеждаше разсеяна. Това не беше проява на подминаване от нейна страна, по-скоро на интерес към нещо друго. Може би тя също бе замаяна като него.

Във всеки случай нямаше смисъл да лежи тук.

Той се извърна към леглото на Кенит. Гърдите на пирата спокойно се издигаха и спускаха под завивката. Лицето му имаше отвратителен цвят, но той оставаше жив. Поне тази част от съня на Уинтроу се оказваше истинска.

Юношата си пое дъх, опря ръце на дъските и внимателно се изправи, борещ се с прилива на замайване. Никой транс до този момент не беше го изтощавал по такъв начин. Той не беше сигурен какво точно е правил, нито дали изобщо е правил нещо. В манастира се бе научил да използва тези вглъбявания, за да се отдава изцяло на изкуството си. Под това влияние отделните прояви на талант се обединяваха в едно цялостно произведение. Изглежда младежът бе приложил тези си умения в излекуването на Кенит, макар и да не разбираше самия начин. Освен това той не помнеше да се е потапял в подобен транс.

Веднъж стъпил здраво на краката си, Уинтроу внимателно се приближи към леглото. Това ли изпитваха пияните? Дали и те се чувстваха замаяни по подобен начин, дали и те съзираха цветовете като прекалено ярки, а очертанията на предметите с пресилена острота? Не, надали. Това усещане не беше приятно. Никой не би търсил умишлено подобно изживяване.

Пред леглото той спря. Никак не му се искаше да проверява превръзките на крака, но знаеше, че трябва да го стори. Имаше вероятност пиратът още да кърви. Ако това наистина се окажеше така, Уинтроу нямаше представа какво да стори. Най-вероятно да се отчайва.

Той предпазливо посегна към крайчеца на одеялото.

— Недей да го будиш.

Гласът на Ета бе мек, затова той почти не го позна. Уинтроу се обърна с цялото си тяло към нея.

Тя седеше на един стол в края на стаята. Под очите ѝ се бяха образували торбички. Върху коленете ѝ почиваше тъмносин плат, а иглата в ръцете ѝ се движеше усърдно. Жената прекъсна конеца със зъби, обърна плата и поде нов бод.

— Трябва да проверя за кървене.

Дори и сам Уинтроу усети, че говори завалено.

— Не изглежда да кърви, но ако разместиш превръзките, за да прегледаш раната, тя наистина може да се раздразни. Най-добре го остави.

— Той идва ли в съзнание? — попита Уинтроу. Умът му започваше да се прояснява.

— За кратко. Точно след като ти… го доведе обратно. Искаше да пие вода. После отново се унесе. Оттогава не се е будил.

Юношата разтърка очи.

— Колко време е минало?

— Почти цяла нощ — спокойно рече жената. — Скоро ще се съмне.

Той не проумяваше добронамереността ѝ. Разбира се, тя не гледаше към него топло, нито се усмихваше. По-скоро нещо бе напуснало гласа ѝ, нотка на ревност или недоверие, неизменно присъствала до този момент. Уинтроу се радваше, че тя вече не го мрази, но не беше сигурен как да реагира на промяната.

— В такъв случай ще отида да поспя — каза той.

— Можеш да си починеш тук — предложи жената. — Тук е чисто и топло. И ще бъдеш близо до Кенит, ако той има нужда от теб.

— Благодаря ти — смотолеви Уинтроу, макар да не бе сигурен, че би искал да спи тук. При всички положения той щеше да спи някъде на палубата, ала го смущаваше мисълта да се отпусне в присъствието на непозната. А последвалото бе още по-странно. Тя повдигна работата си от скута и я задържа във въздуха, местейки поглед между плата и него. Това бяха панталони, очевидно предназначени за него. Юношата смяташе, че трябва да каже нещо, но не знаеше какво. Жената мълчаливо постави плата обратно върху скута си и възобнови работата си.

Уинтроу отново се върна на мястото си край възглавницата — като куче. Той не легна, а само приседна, загръщайки се с одеялото. И се загледа в Ета, докато тя не повдигна очи.

— Как така си станала пират? — рязко я попита той. Не бе осъзнавал, че ще изрече това, докато думите сами не изхвърчаха.

Жената замълча за момент, преди да отвърне със замислен глас. В думите ѝ не се долавяше съжаление.

— Работех като курва в един публичен дом в Заграба. Кенит ме хареса. Един ден аз му помогнах да убие едни хора, които го нападнаха там. Тогава той ме взе със себе си и ме отведе на кораба си. В началото не бях сигурна защо го е сторил и какво се очаква от мен. Но скоро идеята му ми се изясни. Аз можех да бъда нещо много повече от курва, стига да поисках. И той ми даваше този шанс.

Уинтроу се взираше в нея, защото думите ѝ го бяха шокирали. Не признанието, че е убивала заради Кенит — от подобна жена бе очаквал това. Но тя се бе самоопределила като курва. Това беше мъжка дума, презрителна обида, предназначена единствено за жените. И въпреки това тя не изглеждаше посрамена. Напротив, тя си служеше с думата като с острие, отстраняващо всичките му предубеждения за нея. Тя бе изкарвала прехраната си с близостта си и не изглеждаше да съжалява. Това породи странен интерес. Сега тя му изглеждаше далеч по-силна от преди.

— А каква си била, преди да станеш курва?

Несвикнал да използва тази дума, Уинтроу наблегна прекалено много на нея. Той не бе възнамерявал да прозвучи така. Дори не бе възнамерявал да задава подобен въпрос. Може би Вивачия го бе тласнала?

Тя се навъси насреща му, решавайки, че той я укорява. С безизразен поглед жената отвърна:

— Бях дъщерята на курва. — С предизвикателство в гласа тя попита на свой ред: — А какъв си бил ти, преди баща ти да те направи роб?

— Жрец на Са. Или поне се обучавах.

Жената повдигна вежда.

— Наистина ли? Бих предпочела да съм курва.

Тези думи слагаха неоспорим край на разговора. Уинтроу нямаше какво да отговори. Той не се чувстваше наскърбен. Жената бе изтъкнала огромната пропаст между двамата по начин, целящ да подчертае, че двамата изобщо не са способни да общуват, още по-малко да се наскърбят взаимно.

Тя отново се бе съсредоточила върху работата си, изчистила лице от какъвто и да било израз. Уинтроу почувства, че е изпуснал един шанс. Само преди мигове бе изглеждало, че тя е отворила врата към себе си. Сега преградата се бе издигнала отново, непроницаема. Но защо това имаше значение за него? Той си зададе този въпрос, защото изпитваното разочарование го изненада.

Разочарованието се дължеше на пропуснатата възможност да спечели благосклонността на Кенит чрез нея, нашепна една хитра част от него. Уинтроу прогони тази мисъл. Той искаше да се сдобие с дружбата ѝ, защото тази жена също принадлежеше към творението на Са, решително си каза той. Той искаше да се сближи с нея заради нея самата, а не заради специфичните ѝ отношения с пиратския капитан. И не защото тя не приличаше на никоя от жените, с които се бе сблъсквал до този момент.

Той затвори очи за момент и се опита да прогони всичката изкуственост. Думите му бяха искрени.

— Може ли да опитаме отново? Бих искал да бъдем приятели.

Ета го погледна изненадано. И се усмихна кисело.

— За да мога да спася живота ти при нужда, като се застъпя за теб пред Кенит?

— Не!

— Това е добре. Защото аз нямам подобно влияние пред него. — Тя леко снижи глас. — Онова, което е между нас, аз никога не бих използвала по подобен начин.

Уинтроу усети възможност.

— А аз не бих искал подобно нещо от теб. Просто бих искал да поговоря с някого. Толкова много неща ми се случиха в последно време. Всичките ми приятели са мъртви, баща ми ме презира, робите, на които помогнах да се освободят, са забравили помощта ми, подозирам, че Са’Адар би искал да се отърве от мен. — Той замълча, усетил, че се впуска в самосъжаление. Той си пое дъх, ала следващите му думи прозвучаха още по-жално. — Никога в живота си не съм се чувствал толкова самотен. И нямам представа какво ще се случи с мен.

— А нима някой има? — безсърдечно каза Ета.

— Да, аз имах — тихо отвърна той. Мислите му се насочиха към миналото. — Когато бях в манастира, животът се простираше пред мен като сияен път. Аз знаех, че ще продължа да се уча. Знаех, че се проявявам отлично в работата си. Истински обичах живота си и нямах желание да променя каквото и да било. Тогава бях повикан вкъщи, защото дядо ми умираше, а след това баща ми ме принуди да заживея на този кораб. От онзи момент аз нямам влияние над живота си. Всеки път, когато се опитам да поема контрол над него, само го изкривявам в някаква още по-странна посока.

Жената прехапа конеца.

— Като всички ни.

Уинтроу тъжно поклати глава.

— Не зная. Може би за другите наистина е така. Зная само, че това не са нещата, към които бях привикнал, нито нещата, които очаквах. Аз не спирам да търся начин да се върна там, където бях, и отново да заживея живота, който ми беше познат преди, но…

— Не можеш да се върнеш — прямо каза тя. Гласът ѝ не беше нито мек, нито жесток. — Тази част от живота ти е приключила. Остави я настрана като нещо отминало, без значение дали смяташ, че още не е настъпило време за раздяла. Никое същество не може да решава как трябва да изглежда животът му.

Тя повдигна очи и го прикова с погледа си.

— Бъди мъж. Разбери къде си сега и се постарай да се възползваш от онова, което те заобикаля. Приеми живота си, тогава може да го преживееш. Ако се отдръпваш от него с настояването, че това не е твоят живот, той ще те подмине. Подобна глупост може и да не доведе до смъртта ти, но за теб ще бъде все едно, защото няма да си живял.

Уинтроу слушаше смаяно. Думите ѝ бяха безсърдечни, но те преливаха от мъдрост. Почти по рефлекс той подири съсредоточението на медитацията, както когато размишляваше над ученията на Са. По същия начин той изследваше идеята ѝ и сега, проследяваше логиката ѝ.

Да, тези мисли идваха от Са и бяха достойни. Приеми. Започни отначало. Открий смирението отново. Той бе преценявал предварително живота си. Берандол винаги го бе предупреждавал за този му недостатък. И в сегашния му живот също се криеше възможност, стига той да посегнеше към нея. Защо си бе втълпил до такава степен да се върне в манастира си, сякаш Са можеше да бъде намерен единствено там? Какво бе рекъл той току-що? Че колкото повече се опитва да поеме контрол над живота си, толкова повече го изкривяваше. Нищо чудно, та той се бе противил на волята на Са.

Той внезапно осъзна как робите са се чувствали, когато оковите са се свличали от глезените и китките им. Нейните думи го бяха освободили. Той щеше да се освободи от себеналожените цели.

Уинтроу повдигна очи и се огледа, за да види посоката, в която го зовеше Са.

— Престани да се взираш така.

В гласа на Ета се смесваха повеля и неспокойство. Уинтроу веднага сведе поглед.

— Аз не се… Не съм имал намерение да се взирам. Просто думите ти ме накараха да се замисля дълбоко… Ета, къде си учила тези неща?

— Какви неща? — Сега в гласа ѝ преобладаваше подозрение.

— Да приемеш живота си и да извлечеш най-доброто от него…

Изречена гласно, тази идея изглеждаше съвсем проста. Само преди мигове тези думи бяха отеквали с екота на истината. Просветлението действително представляваше истината, изречена в подходящото време.

— В бардака.

Дори този отговор донесе ново знание.

— В такъв случай Са наистина е там, в цялата си слава и мъдрост.

Тя се усмихна, почти в истински отговор, а не просто гримаса.

— Съдейки по количеството мъже, които сумтят името на божеството, когато свършват, Са определено е там.

Уинтроу извърна очи, защото представата бе смущаващо ярка.

— Сигурно това е труден начин да преживяваш — изтърси той.

— Така ли мислиш? — изсмя се Ета. — Изненадана съм да чуя подобно нещо. Но пък ти си още момче. Повечето мъже ни казват, че биха дали всичко за възможността да си изкарват прехраната лежешком. Те си мислят, че е лесно цял ден да търпиш подобно удоволствие.

Уинтроу се замисли за момент.

— Сигурно е много трудно да бъдеш близка и уязвима с мъж, към когото не изпитваш истински чувства.

За частица от мига очите ѝ притъмняха в размисъл.

— След определено време всички чувства изчезват — рече тя с почти детински глас. — Това донася облекчение, така нещата са много по-лесни. Тогава по нищо не се отличава от всяка друга неприятна работа. Освен ако не случиш на мъж, който те наранява. Но пък хората непрекъснато се нараняват по време на работа: случва се фермери да бъдат наръгани от добитъка си, берачите падат от дърветата, рибарите губят пръсти или се удавят…

Гласът ѝ затихна. Погледът ѝ отново се насочи към плата. Уинтроу мълчеше. След известно време крайчетата на устата ѝ трепнаха в усмивка.

— Кенит ми възвърна чувствата. В началото го мразех. Това беше първото нещо, което той ме научи да изпитвам: омраза. Знаех, че това е опасно. Опасно е за една курва да чувства каквото и да било. Знанието, че той ме е накарал да изпитвам емоции отново, само ме караше да го мразя още по-силно.

Защо, почуди се Уинтроу. Но не каза нищо. Не се налагаше.

— Един ден той дойде в публичния дом и се огледа. — Думите ѝ бяха придобили занесеността на спомен. — Той беше облечен много изящно и беше много чист. В тъмнозелен сюртук с копчета от слонова кост, с жабо и ръкавели от бяла дантела… По-рано той не бе посещавал дома на Бетел, но аз знаех кой е. Още тогава по-голямата част от Заграба знаеше кой е капитан Кенит. Той не беше дошъл както повечето мъже, с приятели или с целия си екипаж. Не беше и пиян. Не, той дойде сам, трезвен и целенасочен. Той ни огледа, много внимателно, и избра мен. „Тя ще свърши работа“, каза той на Бетел. После заръча стая и храна. И плати на Бетел, още там, пред всички. Подир това пристъпи до мен, сякаш вече бяхме сами, и се приведе. Аз реших, че ще ме целуне — някои мъже правят това. Но той подуши въздуха край мен и ми нареди да се изкъпя. Тогава се почувствах унизена. Човек би си помислил, че за една курва унижението е непознато, ала това не е така. Все пак аз се подчиних. И после се качих в стаята. Там направих онова, което искаше от мен, но нищо повече. Бях побесняла, държах се студено с него. Очаквах той да ме набие, да ме прогони или да се оплаче на Бетел. Вместо това той остана удовлетворен.

Тя замълча. Настъпилата тишина измъчваше слуха на Уинтроу. Той не искаше да узнава повече, а в същото време отчаяно се надяваше, че тя ще поднови разказа си. Това беше чисто и просто воайорство, остро любопитство да узнае подробности за случвалото се между мъж и жена. Физическият аспект на това сливане му беше познат; това знание не беше скривано от него. Но познанството на тези детайли не представлява истинско знание. Той изчакваше, вперил поглед в палубата пред краката си — не смееше да повдигне очи, за да види лицето ѝ.

— И при следващите му посещения беше същото. Той пристигаше, избираше ме, нареждаше ми да се изкъпя и ме използваше. Караше случващото се да изглежда тъй студено. Останалите мъже, които посещаваха публичния дом, се преструваха поне отчасти. Те флиртуваха с момичетата и се шегуваха. Разказваха истории и следяха коя от нас се вслушва с най-голям интерес. Преструваха се, че нещо зависи и от нас. Караха ни да се съревноваваме за тях. Някои дори танцуваха или донасяха дребни подаръци на любимките си. Но не и Кенит. Дори и когато той се поинтересува за името ми, това целеше единствено да улесни преговорите между нас.

Тя разгъна панталоните във въздуха, огледа ги и продължи да шие. Веднъж тя си пое дъх, сякаш се канеше да заговори, но вместо това поклати глава и не каза нищо.

Уинтроу все така мълчеше, защото не се сещаше какво би могъл да каже. Историята ѝ му се струваше интересна, но въпреки това той се чувстваше уморен. Искаше му се да можеше да заспи, ала знаеше, че дори и отново да се отпусне на пода, сънят няма да го посети. А вън нощта избледняваше, скоро щеше да се съмне.

Уинтроу почувства малък триумф. Вчера той бе отрязал крака на Кенит, а пиратът все още бе жив. Той бе успял, бе спасил живота му.

Веднага след това юношата се укори остро. Ако пиратът все още бе жив, то беше, защото волята на Уинтроу бе съвпаднала с тази на Са, нищо повече. Всичко друго би било проява на неискрена гордост.

Той отново погледна към пациента си. Гърдите на капитана все така се издигаха и спускаха. Но Уинтроу бе знаел това още преди да отмести поглед. Вивачия знаеше, а чрез нея той също знаеше. Просто не му се искаше да се замисля за тази връзка или силата ѝ. Достатъчно беше, че е свързан с кораба. Не му се искаше да споделя подобна връзка и с пирата.

Ета тихо си пое дъх. Уинтроу се обърна към нея. Тя не гледаше към него, а оставаше загледана в работата си. Но от нея се излъчваше тиха гордост. Очевидно бе обмисляла нещо, което да му каже. Когато тя заговори, юношата се заслуша.

— Престанах да мразя Кенит, когато осъзнах какво ми дава той при всяко свое посещение: честност. Той ме предпочиташе и не се страхуваше да го покаже. Пред всички той избираше мен, всеки път. Той не ме принуждаваше да се подмазвам и флиртувам. Аз бях онова, което той искаше, и бях за продан, затова той ме купуваше. Той ми показваше, че докато съм курва, това е всичко, което би могло да съществува между нас. Честна транзакция.

Чудата усмивка пробяга по лицето ѝ.

— Понякога Бетел му предлагаше други жени. Тя имаше много. Някои от тях бяха красиви, много по-красиви от мен. Други познаваха необичайни методи да доставят удоволствие на мъжете. С тези предложения Бетел се опитваше да спечели благоразположението му. Тя правеше това с всички по-важни клиенти на заведението. Предлагаше им разнообразие и ги изкушаваше да… разширяват предпочитанията си. Знаех, че не ѝ е приятно Кенит винаги да избира мен. Може би това я караше да се чувства по-малко важна. Веднъж тя го запита пред всички: „Защо Ета? Тя е толкова щърбава и плоска. Обикновена. Аз имам куртизанки, обучавани в най-елитните калсидски заведения. А ако предпочиташ недокосвани, това също може да се уреди веднага. Имам съответните връзки в провинцията. Защо предпочиташ най-евтината ми курва?“ — Тук Ета се подсмихна, дребна, но искрена усмивка. — Тя се опитваше да го засрами пред останалите клиенти. Сякаш той се интересуваше от мнението им. Той отвърна: „Аз никога не смесвам цената със стойността. Ета, върви да се изкъпеш. Ще ме намериш в стаята.“ Подир това останалите момичета започнаха да ме наричат Курвата на Кенит. Те се опитваха да ме наскърбят с това прозвище, но то не ме обиждаше.

Очевидно Кенит се оказваше далеч по-сложен мъж, отколкото Уинтроу бе очаквал. Повечето моряци не си правеха труда да включват в преценката си неща, отличаващи се от лицето и фигурата на съответната курва. За разлика от Кенит.

Но може би жената се заблуждаваше? Той хвърли бърз поглед към лицето ѝ, провокиран от споходило го безпокойство. На какво се дължеше тази мисъл? За момент той усети ревност. Може би това беше дошло от кораба? Той изпитваше внезапна нужда да поговори с Вивачия.

Уинтроу се изправи сред пукот на колене. Кръстът му се беше схванал, раменете също. Кога за последно бе спал в истинско легло? Кога за последно се беше събудил самичък? Трябваше да се вслуша в исканията на тялото си, в противен случай то само щеше да изтъкне нуждите от храна и почивка. Скоро, обеща си той. Веднага щом се почувстваше в безопасност.

— Вече се съмва — смутено каза той. — Трябва да нагледам кораба и баща си. И трябва да поспя. Ще изпратиш ли да ме повикат, когато Кенит се събуди?

— Ако той има нужда от теб — хладно отвърна Ета. Може би това бе целяла тя с този разговор: да изясни пред него предишните си думи за Кенит. Дали тя виждаше някаква заплаха в негово лице? Това Уинтроу не можеше да прецени, защото не знаеше достатъчно за жените.

Тя повдигна плата и разкъса последния конец. Сетне се изправи на свой ред и разгърна дрехата.

— Това е за теб — каза тя и протегна панталоните към него. Уинтроу понечи да се приближи, за да вземе подаръка, но Ета го подхвърли, принуждавайки момчето да улови дрехата в последния момент. Единият крачол закачи лицето му.

— Благодаря ти — промълви юношата.

Тя вече не гледаше към него и не реагира на думите му. Вместо това отвори сандък с дрехи и се зарови в него, за да извади риза.

— Вземи. Тази ще ти стане, тя е една от старите. — Тя прокара пръсти по плата. — Скъпа изработка. Той умее да избира.

— Наистина е така — отвърна Уинтроу. — Нали е избрал теб.

Това беше първият му опит да се прояви като галантен. Опитът не излезе особено сполучлив. В настъпилото мълчание Ета се взря в него, диреща потенциална обида в думите. Уинтроу се изчерви: какво го беше прихванало, за да изтърсва подобно нещо?

Тя подхвърли ризата към него; дрехата се разгърна като бяло крило. Полетът ѝ приключи върху ръцете му — тежка, здрава и мека тъкан. Ризата наистина беше много скъпа, прекалено качествена, за да бъде хвърляна по подобен начин. Дали в този жест не се криеше някакво послание, което жената дори не осъзнаваше, че е изпратила?

Уинтроу провеси подаръците на ръката си.

— Благодаря ти за дрехите — възпитано рече той.

Тя го погледна в очите.

— Сигурна съм, че Кенит би искал да се преоблечеш — каза Ета. И пресече благодарността му със следващите си думи. — Все пак ти ще се грижиш за него, а той изисква чистоплътност от онези край себе си. Би било добре да отделиш време да се изкъпеш и да си измиеш косата.

Уинтроу понечи да отвърне, че няма нужда, но осъзна противното. Действително беше започнал да се вмирисва. Ръцете си бе измил след операцията, но не се беше къпал от дни.

— Ще го сторя — потвърди той и отнесе дрехите навън.

Претъпканият безпорядък на борда вече му изглеждаше почти нормален. Погледът му бе свикнал с пропуканите врати, кървавите петна по дъските вече не му правеха впечатление.

По пътя си към палубата той прилепи гръб към стената, за да може да се размине с една двойка от задрасканите лица. Мъжът се казваше Дедж, малко глуповат. Той беше един от робите, които Ета бе избрала да придържат Кенит. Дедж почти никога не се отделяше от по-младата Сайла, както беше и сега — вглъбени в разговора си, двамата дори не забелязаха Уинтроу. Подобни неща бяха започнали да се случват на борда, той не би трябвало да се изненадва от това. След всяко бедствие започваше да се възвръща надежда, мъже и жени се сближаваха.

Уинтроу погледна подире им любопитно. Къде ли двамата щяха да открият единение? Колко ли време бяха прекарали в робство? Може би чуждото присъствие вече не ги притесняваше? Той осъзна, че се е зазяпал, и с известно раздразнение си припомни списъка със задачи, които си беше поставил. Да поговори с Вивачия. Да посети баща си. Да се нахрани. Да се изкъпе. Да се наспи. Да посети Кенит. Животът му придобиваше форма, с разписание и цел зад постъпките му. Той продължи пътя си към носа.

Корабът все още се поклащаше в безименното заливче, където бяха пристигнали едва вчера. Лъчите на утрото прогонваха последните остатъци от мъглата; много скоро топлината им щеше да стане по-осезаема.

Уинтроу завари фигурата да се взира в канала, сякаш застанала на пост. Може би тя наистина дежуреше.

— Притеснявам се, че другият кораб няма да ни намери — изрече тя в отговор на мисълта му. — Как ще знаят къде да търсят?

— Имам усещането, че Кенит и Соркор са плавали заедно дълго време. Подобни хора си имат начини да се оправят в подобни ситуации. Освен това Кенит е още жив. Скоро той ще се възстанови, за да може лично да ни отведе до Биволския залив.

Юношата говореше уверено, стараещ се да успокои кораба.

— Сигурно — неохотно се съгласи Вивачия. — Но аз бих се чувствала по-спокойна, ако вече се отправяхме на път. Истина е, че Кенит преживя нощта, но той все още е далеч от излекуван. Вчера той умря, когато престана да се бори да живее. Днес той се бори да остане жив. Не ми харесва как сънищата му се накъсват. Бих се чувствала по-спокойна, ако той имаше край себе си истински лечител.

В известна степен думите ѝ го засегнаха. Уинтроу знаеше, че той е далеч от лечител, ала това не ѝ пречеше да похвали изпълнението му. Той погледна към дъските, на които вчера бе изпълнил операцията си. Кенитовата кръв бе повторила очертанията на стройното тяло. Тъмното петно по чудат начин очертаваше болния крак и бедрото. Това петно се намираше недалеч от отпечатъка, оставен от Уинтроу. Този белег си бе останал неизтрит върху палубата. Дали и сянката на Кенит щеше да остане? Юношата се навъси и прокара босия си крак върху петното.

Допирът приличаше на досега до струнен инструмент, ала породеният ответ не беше звук. Животът на Кенит отекваше в съзвучие с неговия. Уинтроу се олюля заради силата на връзката и трябваше да приседне върху палубата, опитващ се да намери думи за изпитаното. Това не бяха спомените на Кенит, нито неговите мисли или сънища. Той бе усетил същината на пирата. Най-близкото обяснение, което би дал, сравняваше начина, по който специфична миризма извиква далечни спомени. Но изпитаното от юношата бе стократно по-силно. За момент той почти изгуби себе си.

— Сега разбираш как се чувствам аз — тихо каза фигурата. Миг по-късно тя прибави: — Не знаех, че това би ти повлияло по такъв начин.

— Каква беше тази проява?

— Силата на кръвта. Кръвта си спомня. Кръвта припомня не дни, нощи и събития, а същини.

Уинтроу мълчеше в опита си да улови пълния смисъл на изреченото от нея. Той протегна ръка към разлялата се сянка, но я отдръпна в последния момент. Не съществуваше любопитство, което да го принуди отново да изпита това. Остротата на чувството бе разтърсила душата му и едва не го бе прогонила от самия себе си.

— И това е нещото, което почувства ти — добави корабът. — Ти, който притежаваш собствена кръв. И собствено тяло, със собствени спомени и собствена личност. Ти можеш да изблъскаш Кенит и да заявиш: „Това не съм аз.“ Аз не мога. Аз съм просто дърво, попило спомените на твоите роднини. Личността, която наричаш Вивачия, е нещо, което аз изковах за себе си. Когато кръвта на Кенит попи в мен, аз бях безсилна да я отхвърля. Също като робското въстание. Личност подир личност се вливаха в мен, а аз бях безсилна да отхвърля дори само една.

— Онази кошмарна нощ… Представи си какво е да се давиш сред идентичности, не веднъж или два пъти, а десетки пъти. Те се свличаха върху палубите ми и умираха, ала с изтичането си кръвта им ме превръщаше в хранилище на идентичността им. Това се случваше и с роби, и с моряци. Те идваха при мен. Всичко, което бяха те, се прибави към мен. Понякога, Уинтроу, това ми идва в повече. Аз следвам криволиците на пролятата кръв и ги познавам в подробности. И не мога да се освободя от тези призраци. Единствените по-силни от тях влияния са онези, които ме притежават двойно: чиято кръв е попила в дъските ми, чиито съзнания са свързани с моето.

— Не зная какво да кажа — смутено отвърна Уинтроу.

— Мислиш ли, че не зная това? — хапливо каза Вивачия.

Настъпи дълго мълчание. На момчето се струваше, че самите палубни дъски излъчват студенина към него. То се отдалечи мълчаливо, понесло новите си дрехи под мишница, а също и знанието, че на борда нямаше място, което да я освободи от неговото присъствие.

Само преди минути Ета му беше казала да приеме живота си. В онзи момент тази идея бе му се струвала тъй дълбока. Той се опита да си представи как приема, че е негова съдба да остане свързан по подобен начин. И поклати глава.

— Ако това наистина е волята ти, Са, не зная как бих могъл да я понеса с радост — тихо промълви той. Болеше го да усети, че Вивачия споделя тази му мисъл.

Бяха изминали часове и слънцето се беше издигнало високо, когато Мариета ги откри. Тя носеше дълга ивица обгорено върху десния си борд и част от моряците вече работеха по отстраняването ѝ. Още по-недвусмислен знак за сблъсъка (и победното му развитие) представляваха отрязаните глави, поклащащи се на носа.

Повикът на дежурния бе накарал Уинтроу да излезе на палубата. Юношата не можеше да откъсне поглед от приближаващия се кораб. В нощта, когато робите се бяха вдигнали на бунт, той бе станал свидетел на клане. Ала тези трофеи представляваха планирана жестокост, която младият жрец бе неспособен да осмисли напълно.

Мъжете и жените, струпали се на перилата край него, приветстваха окървавените глави. За тях те символизираха не само сатрапа, одобрявал робството им, но и Калсид, най-безсърдечния пазар за поробени човешки същества. А приближаването на Мариета донесе и други следи от битката с патрулната галера — някои от пиратите носеха нескопосани превръзки. Това не им пречеше да се усмихват широко и да помахват на другарите си от Вивачия.

Някой подръпна ръкава на Уинтроу.

— Жената каза да отидеш при капитана — мрачно му каза Дедж, Уинтроу се вгледа в лицето му, опитващ се да зърне човека, криещ се под многобройните татуировки. Очите на бившия роб бяха морскосиви, косата му бе подстригана съвсем ниско. Той беше възрастен, ала под дрипите му все така играеха мускули. Ета си беше направила труда да демонстрира, че той се намира под нейното покровителство: на кръста си робът носеше копринена ивица.

Жената, бе я нарекъл той, сякаш тя беше единствената жена на борда. Може би в определен смисъл това беше точно така.

Мариета спускаше котва. Много скоро тя щеше да пусне и лодка, за да доведе Соркор на доклад. Уинтроу нямаше представа защо Кенит го вика. Може би капитанът щеше да му разреши да остане и по време на доклада. По-рано днес, когато бе посетил баща си, Кайл бе настоял, че Уинтроу трябва да събере колкото се може повече информация за пиратите. Юношата се постара да не си припомня тази среща.

Пленничеството и болката бяха усилили тираничността на Кайл; той смяташе, че Уинтроу е единственият му останал поданик. В действителност момчето не изпитваше почти никаква вярност към него, задържаше го единствено остатък от дълг. Настояването на баща му за постоянно ослушване в търсене на начин за контрапреврат му се струваше смешно. Но въпреки това Уинтроу не се беше изсмял, а просто бе оставил баща си да говори, докато прегледа раните му и го убеди да изяде сухия хляб и застоялата вода, които му се полагаха. По-лесно беше да пропуска думите му покрай ушите си и да кима механично. Кайл само би се разгневил, ако Уинтроу се опиташе да му обясни настоящата ситуация на кораба. Бившият капитан все още вярваше, че съществува начин да си върне Вивачия. За него това изглеждаше най-лесно. Ала много скоро те щяха да достигнат Биволския залив и тогава и двамата щяха да бъдат принудени да се изправят срещу реалността. Уинтроу нямаше да принуждава баща си да го осъзнае — реалността сама щеше да се погрижи за това.

Той почука на вратата и подир тихия отговор на Ета влезе. Кенит лежеше, буден. При влизането на Уинтроу той изви глава към него и го посрещна с думите:

— Тя не ми позволява да седна.

— И е права. Все още не бива да се надигаш — отвърна юношата. — Трябва да лежиш и да почиваш. Как се чувстваш? — Той допря ръка до челото му.

Кенит отдръпна глава.

— Отвратително. Не ме питай как се чувствам. Жив съм, от какво значение е как се чувствам? Соркор ще дойде, победоносен, а аз лежа, грохнал и смърдящ като труп. Няма да допусна той да ме види в подобно състояние. Помогни ми да приседна.

— Не бива — предупреди го Уинтроу. — В момента кръвта ти е ленива, не я разбуждай. Раздвижването ще промени резервоарите на органите ти и може да отвори раната. Така ни учеха в манастира.

— А на палубата аз научих, че един капитан, който не може да ръководи екипажа си, отива да храни рибите. Ще посрещна Соркор приседнал.

— Дори и ако това докара смъртта ти? — тихо попита Уинтроу.

— Оспорваш думата ми? — рязко се осведоми Кенит.

— Не нея, а мъдростта ти. Защо избираш сигурната смърт с намерението да впечатлиш човек, за когото ми се струва, че ти е верен до смърт? Мисля, че преценяваш погрешно хората си. Те няма да подминат нуждата ти от почивка.

— Ти си пале — презрително заяви Кенит и извъртя глава, насочил поглед в стената. — Какво знаеш за предаността и за първенството? Казах ти, че няма да допусна да бъда видян в подобно състояние.

В думите му се долавяше острота, която Уинтроу внезапно разпозна.

— Защо не ми каза, че болката се е завърнала? Останало е още малко от есенцията. Без агонията ти ще разсъждаваш далеч по-спокойно. И ще можеш да си почиваш.

— Искаш да кажеш, че ще бъда по-възприемчив, ако ме упоиш — озъби се Кенит. — Ти просто искаш да наложиш волята си върху мен. — Пиратът повдигна трепереща ръка към слепоочието си. — Главата ми ще се пръсне от болка. Как е възможно това да е заради крака ми? Не е ли по-вероятно това да е резултат от отрова?

Макар и изнурен, пиратът успя да си придаде развеселен вид. Очевидно той смяташе, че е успял да изненада Уинтроу.

Казаното действително бе накарало юношата да замълчи за момент. Как трябваше да реагира той в отговор на подобно недоверие?

След миг той реши и със студен и отсечен глас отвърна:

— Няма да те принуждавам да приемаш лекарства. Ако болката ти се изостри прекалено, повикай ме, за да ти дам болкоуспокояващото. Дотогава няма да те безпокоя. — Той се обърна да си върви и добави през рамо. — Ако се раздвижиш сега, и двамата ще умрем. Но аз не мога да убедя чуждата упоритост.

— Престанете — просъска Ета. — Съществува просто разрешение, което ще удовлетвори всички ни. Ще ми позволиш ли да го предложа?

Кенит отново раздвижи глава, насочвайки мътния си поглед към нея.

— Какво е то?

— Недей да приемаш Соркор. Просто му предай нареждане да отплава за Биволския залив, а ние ще го последваме. Не е нужно той да узнава колко си слаб. Докато пристигнем, ти ще си се възстановил, дори и отчасти.

В очите на капитана изникна хитро пламъче.

— Заливът е прекалено близо — заяви той. — Нека да се отправи към Заграба. Така ще имам повече време. — Кенит замълча. — Но Соркор ще се зачуди защо не съм искал да изслушам доклада му. Той ще заподозре нещо.

Ета скръсти ръце.

— Ще кажеш, че си зает. С мен. — Тя се подсмихна. — Прати момчето при Бриг, а той да предаде на Соркор. И това е.

— Да, може и да проработи — бавно потвърди Кенит и шавна с пръсти към Уинтроу. — Хайде, върви. Кажи на Бриг, че съм с Ета и не желая да ме безпокоят. Предай му, че съм наредил да се отправим към Заграба. — Капитанът присви очи, може би заради умора, може би в размисъл. — Загатни, че ще преценявам уменията на Бриг по начина, по който той се справи през остатъка от пътуването. Нека моето отсъствие да изглежда като изпитание на уменията му.

Клепачите на Кенит се отпуснаха още повече.

— После изчакай известно време и отново ела. Теб ще преценя според начина, по който изпълниш тази задача. Ако успееш да убедиш Бриг и Соркор, ще ти се доверя да продължиш да ме лекуваш. — Той изцяло затвори очи и с по-тих глас заключи: — Може и да те оставя жив.

Глава девета

Бингтаун

Дълбоко във вътрешността му Янтар не спираше да се върти като развален сухар. Някакъв сън, който корабът не можеше да зърне, превръщаше предполагаемата почивка в борба, моменти, в които Парагон се изкушаваше да надникне в мислите ѝ и да сподели мъките ѝ, но през по-голямата част от времето той просто се радваше, че не му се налага да споделя нейните страдания.

Тя се беше пренесла да живее на борда му, включително и да нощува, за да го пази от онези, които заплашваха да дойдат и да го отнесат. И освен това бе изпълнила молбата му, по свой начин. Няколко от трюмовете му бяха напълнени със запалим материал, макар и не исканите от него отломки и светилно масло, а дървените парчета и маслата от нейния занаят.

Официално тя ги бе донесла, за да има възможност вечер да сяда край него и да работи. И двамата знаеха, че е необходим само един миг, за да пламнат всичките тези материали. Янтар нямаше да допусне да го отнесат жив.

Понякога той почти изпитваше съжаление към нея. Не ѝ беше лесно да живее сред наклонената капитанска каюта. С множество мърморене жената бе разчистила изоставените вещи на Брашън. Не ги беше изхвърлила, а след известен размисъл ги бе преместила в трюма и сега се възползваше от хамака му. При хубаво време готвеше на брега, а през останалото ядеше остатъци. Всеки ден тя се отправяше към магазина си, отнасяйки със себе си кофа, а привечер се завръщаше с пълна кофа и каквото бе закупила от пазара. Тогава започваше да се суети из него и да пее безсмислени песни. Ако вечерта беше хубава, Янтар наклаждаше огън и разговаряше с него, докато вечерята стане готова.

В известен смисъл присъствието ѝ беше приятно. Но същевременно го и дразнеше, защото Парагон бе привикнал с усамотението си. Дори и посред най-увлекателните разговори той си припомняше, че тази ситуация е само временна. С човеците всичко бе временно. Пък и как можеше да бъде другояче със смъртни създания? Дори и ако тя избереше да остане край него до края на дните си, в един момент щеше да си отиде.

Веднъж осъзнал тази мисъл, корабът не можеше да се отърси от нея. Той знаеше, че времето му с Янтар рано или късно ще приключи, и това довеждаше със себе си усещане за очакване. А Парагон мразеше да чака. По-добре беше веднъж завинаги да сложи край на всичко и да се отърве от нея, отколкото да прекарват времето си заедно и да чака деня, в който тя ще го напусне. Често това го караше да се отнася грубо и сопнато с нея.

Ала не и тази вечер — тази вечер двамата разговаряха весело. Янтар настоя да го научи на една от песните си, след което двамата пяха: първо като дует, а после в канон. Парагон установи, че му харесва да пее. Тя го бе научила и на други неща. Не да изплита хамак: това той бе научил от Брашън. Пък и Янтар надали притежаваше подобни знания. Но тя му бе връчила парче дърво и голям нож, с който да опита уменията си в изкуството ѝ. Понякога тя играеше друга игра с него, донякъде смущаваща: тя използваше дълга пръчка, с която се протягаше да го докосне. Целта на тази игра изискваше от него да изблъска пръчката встрани. Тя го хвалеше най-много, когато Парагон успееше да изблъска върха, преди той да го е докоснал. В тази игра той ставаше сравнително добър. Ако успееше да се съсредоточи, успяваше да почувства пръчката по раздвижването на въздуха. И двамата знаеха, че това не е обикновена игра, а начин да го приучи да се защитава. Но колко ли дълго би успял Парагон да се защити?

Той се подсмихна мрачно. Достатъчно дълго, за да може тя да подпали подготвените запаси.

Какво ли бе породило настоящите ѝ кошмари? Може би тя сънуваше, че го е запалила и не е имала време да избяга. Може би ѝ се присънваше, че тя изгаря сред корпуса му, принудена да гледа как пламъците оголват костите ѝ. Не. Тя стенеше и се молеше насън: това не бяха звуци, с които един човек би изгарял жив.

От тези кошмари тя се събуждаше бавно, след което, все още покрита с пот, тя изникваше на палубата, за да вдиша от свежия нощен въздух. Понякога сядаше на наклонената палуба и опираше гръб в стената. Потрепващ гръб.

Тази мисъл го накара да изрече високо.

— Янтар, събуди се. Това е сън.

Той чу как тя се мята и измърморва нещо. Сякаш го призоваваше от много далеч.

— Янтар! — отново повика Парагон.

Тя продължаваше да се мята. В този момент приличаше повече на риба, уловена в мрежа, отколкото на спяща върху хамак жена. Няколко мига по-късно босите ѝ стъпала се удариха в пода. Янтар се отправи към закачените си дрехи; миг по-късно отново се движеше, напускайки каютата.

— Предполагам, че трябва да ти благодаря, задето ме събуди — каза тя с дрезгав глас, когато изникна навън и се облегна до корпуса му.

— Предполагам? Да не би да си искала да останеш в кошмара? — обърка се Парагон. — Аз зная, че тези преживявания са неприятни, почти като същинско изживяване.

— Неприятни са. Наистина са неприятни. Но понякога подобен сън се явява многократно, защото трябва да бъде изпитан заради съдържащото се в него предупреждение. Случва се тези сънища да крият смисъл. Понякога…

— Ти какво сънува? — неохотно попита фигурата.

Янтар се изсмя.

— Все същият сън. Змии и дракони. Млад роб с девет пръста. И чувах гласа ти, крещящ заплахи. Но ти не беше ти. Ти беше някой друг. Освен това имаше нещо… Не, не мога да си спомня. Образите се преплитат. Колкото повече се опитвам да си припомня, толкова по-объркани стават те.

— Змии и дракони. — Парагон повтори омразните му думи и опита да се засмее скептично. — Достатъчно често съм се сблъсквал със змии, за да имам основателно ниско мнение за тях. Но дракони не съществуват. Мисля, че твоят кошмар си е обикновен кошмар. Забрави го и ми разкажи нещо друго. Това ще разсее и двама ни.

— Аз не мисля така — отвърна Янтар. Явно сънят я беше разтърсил по-дълбоко от очакваното. — Ако избера да ти разкажа нещо, то ще бъде за драконите, които съм виждала да прелитат на фона на небето. Това се случи неотдавна, само преди години, и недалеч от това място, на север. Ще ти кажа нещо, Парагон. Ако спуснеш котва сред някое от пристанищата на Шестте херцогства и се опиташ да речеш на местните, че дракони не съществуват, те ще се присмеят на глупостта ти. — Жената отпусна глава върху него и добави: — Макар че първо ще им се наложи да проумеят, че съществуват живи кораби. Преди самата аз да зърна един подобен съд и да чуя думите му, бях смятала, че историите за тях са измислица, целяща да раздуе репутацията на Търговците.

— Наистина ли ни намираш за тъй странни? — попита Парагон.

Той почувства как тя обръща глава да го погледне.

— Едно от най-странните неща у теб е пълната липса на разбиране колко си удивителен.

— Наистина ли? — Той възнамеряваше да си изпроси поне още един комплимент.

— Ти си не по-малко удивителен от драконите, които съм съзирала.

Тя бе очаквала сравнението да му достави удоволствие. Парагон усети това, но думите ѝ го притесниха. Дали тя не се опитваше да изтръгне някоя от тайните му? Е, нямаше да получи нищо.

Без да подозира недоволството му, тя продължаваше да говори:

— Мисля, че душата на всеки човек изпитва нужда да се удивлява. Тази нужда непрекъснато остава в очакване и дирене на нещо достойно за нея и през целия живот трупа своите съкровища. Понякога те са дребни скъпоценности: някое цвете, поникващо в завета на паднало дърво, или начина, по който дете извръща глава. А понякога, без да подозираш, пред теб се излива голямо находище, сякаш сандъкът на някой алчен пират е разпръснал богатствата си пред теб. Такива бяха драконите. Те притежаваха цветовете на всички кристали, които познавам, и имаха всякакви форми. Някои досущ приличаха на драконите от приказките, а други имаха чудати форми, дори ужасяващи с необичайността си. Имаше истински дракони, някои с дълги змийски опашки, едни с четири крака, други с два, червени, зелени, златни и черни. Сред тях летяха крилати елени, глиган, който размахваше бивни по време на полета си, крилата змия и ивичеста котка с ивичести крила…

Гласът ѝ заглъхна, притихнал в удивление.

— Значи не са били истински дракони — хапливо отбеляза Парагон.

— Казвам ти, че ги видях с очите си — настоя тя.

— Видяла си нещо. Някакви неща, представили се под формата на дракони. Но това не са били истински дракони. Все едно да кажеш, че си виждала зелени, сини и лилави коне, някои от които имали по шест крака, а други котешка форма. Това не биха били коне. Каквото и да си видяла, не са били дракони.

— Да… но…

Беше му приятно да я слуша как се запъва, тя, която винаги говореше тъй плавно.

— Някои от тях бяха дракони — оправда се накрая Янтар. — Някои имаха форма и цвят досущ като на драконите, които съм виждала в древните свитъци и гоблени.

— Някои от онези хвъркати са имали формата на дракони, а други на котка. По-добре кажи, че летящите котки съществуват и че някои от тях имат формата на дракони.

Тя мълча дълго. От отговора ѝ Парагон разбра, че тя е размишлявала и че потокът на размишленията я е насочил обратно към неговата история.

— Защо — поинтересува се Янтар с подмамващо учтив глас — е тъй важно за теб драконите да не съществуват? Защо с такава настоятелност се опитваш да потъпчеш удивлението, което ми донесе гледката на тези създания?

— Не е важно и не съм настоятелен. Все ми е едно какво си изпитвала. Просто не мисля, че трябва да ги наричаш дракони.

— И защо? След като дракони не съществуват, от какво значение е как наричам създанията, които съм видяла? Защо да не ги наричам дракони, щом това име ми се струва подходящо?

— Защото… — Парагон се почувства раздразнен. — Защото ако все още съществуват дракони, би било унизително за тях да ги сравняваш с тези гротески.

Тя рязко се надигна и се извърна към него. Настоятелният ѝ поглед се усещаше почти физически сред мрака върху остатъка от лицето му.

— Ти знаеш нещо — обвини го тя. — Знаеш нещо за драконите. И освен това знаеш нещо за значението на съня ми. Така ли е?

— Дори не зная какво си сънувала — заяви той. Опитваше се да звучи разумно, но гласът трепна издайнически. — И никога не съм виждал дракони.

— Дори и в сънищата си? — Тихият ѝ въпрос бе коварен като промъкваща се мъгла.

— Не ме докосвай — сопнато предупреди Парагон.

— Нямах намерение да го правя — отвърна Янтар, но той не ѝ повярва. Ако тя го докоснеше с непокрита ръка и се вгледаше достатъчно дълбоко, щеше да разбере, че той лъже. Това не беше справедливо. И той нямаше намерение да го допуска. — Някога сънувал ли си дракони? — продължи тя.

Това беше директен въпрос, зададен с небрежен глас. Парагон не попадна в капана.

— Не — лаконично отвърна той.

— Сигурен ли си? Струва ми се, че веднъж ми разказваше за някакви подобни видения.

Парагон сви рамене в пресилен жест.

— Може и да съм. Не си спомням. Във всеки случай това не е важно за мен. Далеч не всички сънища са важни. Дори се съмнявам, че изобщо може да има важни.

— Сред моите има — заяви Янтар. — Зная го. Точно затова се притеснявам толкова от неспособността си да разтълкувам значението. Боя се, че съм допуснала грешка, Парагон. Само се моля тя да не се окаже фатална.

Той се усмихна.

— Колко фатална грешка може да допусне една майсторка на дървени накити? Сигурен съм, че тревогите ти са напразни. Дракони и морски змии, ха! Какво общо биха могли да имат подобни създания с мен и теб?

— Морски змии! — възкликна Янтар. Дълго време тя мълча, а когато накрая се раздвижи, Парагон почти можеше да усети усмивката ѝ. — Морски змии — повтори тя. — Благодаря ти, Парагон. Благодаря ти.

— Твоето дежурство още не е дошло — тихо каза Офелия.

— Зная това не по-зле от теб. Но не мога да заспя — отвърна Алтея. Тя се взираше край фигурата, напред. Морето бе почти спокойно. Слаб пролетен вятър караше наметалото ѝ да шумоли.

— Зная това не по-зле от теб — контрира Офелия. — Два часа се мяташе върху койката. Защо? Вълнуваш се, че утре пристигаме в Бингтаун?

— Да, но това не е приятно вълнение. Боя се от всичко, срещу което трябва да се изправя утре: сестра ми, майка ми. Кайл, ако Вивачия се е прибрала. Да, дори от нея се боя. Как ще мога да я погледна в очите и да ѝ обясня причината да я изоставя?

— Знаеш, че няма да ти се налага да правиш това. Просто отпусни ръка върху нея и тя ще го почувства, както го чувствам аз.

С привързан жест Алтея плъзна длани по перилото.

— Толкова е удивително разбирането, разгърнало се между нас. Това е още една причина да се боя от утрешното пристигане. На борда ти аз се чувствах тъй сигурна. Не ми се иска да те напускам.

Звукът на приближаващи се стъпки я накара да обърне глава. Техният източник се оказа Граг. Той беше бос и гол до кръста, облечен единствено в панталони. Косата му бе разрошена. Личеше, че той се е събудил неотдавна, защото напредваше с удовлетворението на раздвижващ се хищник. Алтея се усмихна незабележимо. С тих глас Офелия отвърна на мисълта ѝ:

— Мъжете не осъзнават собствената си красота.

Близо до тях Граг се усмихна широко и обяви:

— Почуках на вратата ти. Каютата се оказа празна, но аз веднага знаех къде да те потърся.

— Нима? — намеси се Офелия. — Да не би да си придобил навика да посещаваш каютата на Алтея по това време? И то без риза?

— Само когато баща ми ме събуди и поиска това от мен — обясни Граг. — Той каза, че искал да поговори с двама ни.

— А аз няма ли да взема участие в този разговор? — попита Офелия, вече започваща да се наскърбява.

— Предполагам, че ще вземеш, защото той ми заръча да събудя Алтея и да ѝ кажа да дойде тук. Реших, че самата идея е дошла от теб.

— Не е. Идеята е моя. — Капитан Тенира безшумно се присъедини към тях. В чашката на късата му лула пламтеше въглен, който разнасяше ароматен дим. — Заклеймете ме като страхлив старец, но аз смятам, че трябва да вземем известни предпазни мерки, преди да влезем в Бингтаун. Те засягат и Алтея.

Сериозният му тон тутакси промени настроението на разговора.

— Какви са тези мерки? — попита девойката.

— Размишлявах за сблъсъка ни с онази калсидска галера. Тя плаваше под знамето на сатрапа. Това не ме изненадва толкова, предвид промените, настъпили в града през последните няколко години. Не бих се изненадал, ако капитанът на галерата се ползва с известно влияние там. — Морският вълк изсумтя. — Няма как да знаем дали той вече е съобщил за станалото, нито какви последици би имало оплакването му. Но не бива да изключваме възможността от неприятно посрещане.

Настъпи мълчание. За Алтея веднага стана ясно, че Граг не се е замислял за последиците от онзи сблъсък, също като нея. Не че той бе отхвърлил инцидента като незначителен: това би било немислимо. Та нали красивите и нежни пръсти на Офелия бяха останали обгорени именно от тази среща. Самата Алтея продължаваше да потръпва всеки път, когато зърнеше потъмнелите ѝ ръце, без значение колко пъти фигурата я уверяваше, че не изпитва болка — поне не и по начина на човеците.

По-рано Алтея бе приемала за даденост, че останалите Търговци ще споделят възмущението ѝ от атаката, но нито за миг не ѝ беше минавало през ума, че някой от родния ѝ град би сметнал калсидската галера за оскърбената страна.

Капитан Тенира им даде още няколко мига да обмислят думите му, сетне продължи:

— Както казах, възможно е това да са неоснователните страхове на един старец. Какво, питам се, е най-лошото, което биха могли да ми направят? Биха могли да завземат кораба ми, когато спра край данъчния кей. И биха могли да арестуват мен и моя заместник. Тогава кой би отишъл да съобщи на близките ми за случилото се? Кой би се явил пред Търговския съвет, за да поиска помощ? Моите моряци си разбират от работата, но — той поклати глава — сред тях няма оратори, освен това те не са Търговци.

Алтея веднага разбра.

— И искате аз да го сторя.

— Ако си склонна.

— Разбира се. Без капка колебание. Дори се учудвам, че сметнахте за нужно да ме питате.

— Нито за миг не съм се съмнявал в съгласието ти. Само че има и друго — тихо продължи капитанът. — Колкото повече се замислям над промените, настъпили в Бингтаун, толкова по-песимистично очаквам пристигането ни. Като допълнителна мярка за сигурност ми се струва най-разумно отново да се преоблечеш като момче. Така ще можеш да напуснеш кораба по-лесно при нужда.

— Наистина ли смяташ, че е възможно да се стигне до това? — смаяно попита Граг.

Капитан Тенира въздъхна.

— Синко, в трюма ние имаме резервна мачта. Защо? Малка е вероятността да имаме нужда от нея, но някой ден може да ни се наложи. По същия начин избирам да мисля и за тези приготовления.

— На мен би ми се струвало, че я оставям да се оправя сама — възрази Граг.

Баща му го изгледа мълчаливо.

— Ако се стигне до най-лошото, така ще сме ѝ помогнали да избяга, преди капанът да се е затворил и около нея. За тях би било по-удобно да държат заложници от два Търговски рода.

— За тях? Кои са тези мистериозни хора? — намеси се Офелия. — И откога Търговците имат основания да се страхуват от когото и да било в родния си град? Още повече ако не става дума за Търговец? Бингтаун е нашият град. Сатрап Есклепий ни го даде преди години.

— А сатрап Косго се е заел да подкопава някогашното споразумение още от мига, в който обви раменете си с Мантията на справедливостта. — Капитан Тенира стисна устни, за да задържи някакви остри думи. Подир кратко мълчание той продължи по-спокойно. — В града ни укрепва друга власт. В началото ние не обръщахме внимание на бирниците. Дори и когато те поискаха такса за влизане в пристанището, ние сметнахме искането за разумно. Когато те поискаха правото да проверяват лично товара, вместо да разчитат на капитанската дума, ние се съгласихме със смях. Това беше нашият град. Техните подозрения бяха оскърбителни, ала по онзи начин, по който ни наскърбяват невъзпитаните деца. Ние не очаквахме онази вълна от новодошли, които се обединиха с данъчните служители на сатрапа, за да придобият власт. Никой от нас не е вярвал, че сатрапът би стиснал дружески алчната калсидска десница или че ще допусне мръсните им галери в наши води. — Тенира поклати глава. — Това са нещата, над които размишлявах тази нощ, и това е причината да смятам, че предпазливостта никога не се оказва излишна.

— Да, изглежда разумно… — поде Алтея, но Офелия не ѝ даде възможност да довърши:

— Ти спомена вероятност да ме завземат. Само че аз няма да го допусна. Аз не позволих на онези калсидски свине да стъпят на борда ми, няма да позволя да…

— Ще позволиш. — Бавните думи на капитана прекъснаха възмущението ѝ. — Точно както двамата с Граг ще позволим да бъдем арестувани. Аз дълго размишлявах над това. Време е Бингтаун да се събуди. Прекалено дълго ние спяхме и допускахме други да отгризват и откъсват от онова, което ни принадлежи. Преди няколко дни калсидски морски разбойници, ползващи се с одобрението на сатрапа, се опитаха да ни превземат. След около ден шайка бандити, носещи длъжностите на данъчни служители, на хора на закона, може да ни задържат. Ние ще им позволим да ни арестуват и отведат. Не защото признаваме правото им да сторят това, а за да покажем на Бингтаун властта, която тези нищожества са придобили. Опасността трябва да бъде съзряна навреме, докато все още е възможно да бъде отстранена. По тази причина те моля: дори и ако те се опитат да те превземат, дори и ако оставят въоръжена охрана на борда ти, позволи го. Щом Бингтаун се събуди, те няма да ни държат дълго. Нека Офелия се превърне в символа, около който ще се обедини гордостта на Търговците.

Офелия не отговори веднага.

— Най-вероятно си прав — призна тя. — Ще го направя, но само защото ти искаш това от мен.

— Добро момиче — похвали я капитанът. — Не се страхувай. Граг и аз ще се погрижим нищо да не ти се случи.

— За това и сама мога да се погрижа — отвърна тя, раздвижвайки рамене.

Капитанът се усмихна.

— Чувствам се по-добре, че споделих мислите си. — Той премести поглед към Граг, Алтея и накрая към луната. — Уморен съм — продължи той, обърнат към девойката. — Ще ме отмениш ли? И без това изглеждаш будна.

— Разбира се, капитане. И без това вие ми дадохте богата храна за размисъл.

— Благодаря ти. В такъв случай те оставям на служба, Алтея. Лека нощ, Граг.

— Лека нощ, капитане — отвърна синът му.

Точно преди Тенира да се отдалечи съвсем, Офелия отбеляза:

— Колко романтично! Той откри начин да ви остави сами на лунна светлина.

— Жалко, че ти не можеш да сториш същото — пошегува се Граг.

— И да ви оставя сами? Трябва да се засрамиш, че дори на шега изричаш подобно нещо.

Той не отговори, а се приближи към десния борд. Офелия смигна на Алтея и кимна натам, давайки ѝ знак да го последва. Девойката се навъси, но все пак се подчини.

— През последните дни не си разговаряла с мен — тихо каза Граг, загледан в морето.

— Работата не ми оставяше свободно време. Искам да си заслужа удостоверението, което баща ти ще ми издаде.

— Ти вече си го заслужила. На борда няма човек, който да укори способностите ти. Освен това не мисля, че си имала чак толкова работа. По-скоро смятам, че последният ни разговор те е смутил.

Тя не отрече. Вместо това отбеляза:

— Ти винаги говориш прямо, нали? Това ми харесва.

— Недвусмислените въпроси получават недвусмислени отговори. Един мъж обича да знае позицията си.

— Разумно. А една жена се нуждае от време за размисъл. — Алтея се постара да отговори шеговито, а не хапливо.

Без да извръща глава към нея, Граг продължаваше да настоява.

— Повечето жени не се нуждаят от време да решат дали биха могли да обичат някого.

Наистина ли се долавяше леко наскърбление в гласа му?

— Не мисля, че това беше нещото, което ти ме попита — отвърна Алтея. Това не беше лъжа. — Смятах, че обсъждаме възможността да сключим брак. Ако ме питаш дали бих могла да те харесам, отговорът е положителен. Ти си разумен, любезен и мил. — Алтея погледна към Офелия. Фигурата бе застинала в напрежението си, загледана във водата. Девойката леко повиши гласа си. — Да не говорим, че си много красив и ти предстои да наследиш прекрасен кораб.

Както се бе надявала, той също се присъедини към смеха ѝ. Напрежението се разпръсна. Граг отпусна длан върху нейната. Алтея не се отдръпна, но добави с по-тих глас:

— Бракът не е свързан единствено с обичта. Особено когато става дума за съюз между два Търговски рода. В нашия случай не става дума само за нас двамата, а за обединяването на нашите семейства. Има много неща, за които трябва да мисля. Ако се омъжа за теб и започна да плавам заедно с теб, какво ще стане със собствения ми кораб? Всичко онова, което сторих през изминалата година, Граг, бе подчинено на намерението ми да си върна Вивачия. Дали бракът с теб би означавал да се отрека от нея? — Тя се обърна с лице към него; младежът също раздвижи глава. — Ти би ли оставил Офелия, за да станеш мой съпруг и да дойдеш да живееш с мен на борда на Вивачия?

Смайването върху лицето му издаваше, че той никога не се е замислял над подобен въпрос.

— Това е само най-прекият проблем. Трябва да се замисля и за друго: какво бих допринесла за нашия брак, освен дълговете на рода си? От баща си аз не наследих нищо, Граг. Останаха ми единствено уменията, на които той ме научи. Сигурна съм, че близките ми биха ми дали някаква зестра, пък дори и символична. Но тя по никакъв начин не би се доближавала до онова, което се очаква от едно Търговско семейство. — Младата жена поклати глава. — Някоя от потомките на Трите кораба би ти донесла повече пари. За сливането с подобен род те биха платили богато.

Граг отдръпна ръка и с хладнеещ глас попита:

— Това ли според теб е била причината за моето предложение? Да получа зестрата ти?

— Не. Но това пак е нещо, за което трябва да мисля, дори и единствено от гледна точка на достойнството си. Ти беше този, който каза, че планирането трябва да идва преди страстта. Аз правя точно това, оглеждам ситуацията от всички възможни ъгли. Граг, погледни на нещата безпристрастно. Омъжвайки се за теб, аз не само трябва да се откажа от кораба си, но и да го оставя в ръцете на човек, когото презирам от дъното на душата си. Оженвайки се за мен, ти пропускаш възможността да сключиш брак с партньорки, които биха донесли далеч по-големи ползи за семейството ти. Погледнат по този начин, съюзът ни не изглежда обещаващ.

Граг бавно си пое дъх.

— Права си. Освен това…

— Просто я целуни, глупчо! — шумно просъска Офелия.

Алтея избухна в смях, неочаквано погълнат от устните му. Целувката беше сепваща, но начинът, по който тялото ѝ реагира на него, бе шокиращ. Прониза я гореща тръпка; тя се обърна към него, отпускайки ръка върху рамото му. Тя очакваше, че мъжът ще я прегърне и ще продължи целувката. Преди да е успяла да реши колко далеч ще му позволи да продължи, той отдръпна лицето си от нейното и леко отстъпи назад. Това беше Граг, а не Брашън, напомни си тя. Той бе ръководен от мислите, а не от страстите си.

Алтея нямаше да допусне разочарование. В момента, в който той отдръпна устата си от нейната, тя увери себе си, че само мигове по-късно сама е щяла да се отдръпне. С Граг Тенира тя трябваше да се отнася сериозно. В случая не ставаше дума за някакво заиграване. Отношенията с него щяха да окажат влияние върху целия ѝ оставащ живот в Бингтаун. Предпазливостта беше за предпочитане.

Затова тя си пое дъх.

— Гледай ти! — каза тя с тон, целящ да изразява единствено изненада.

— Извинявай — промърмори той и погледна встрани с полуусмивка, която не изглеждаше да съдържа съжаление. — Офелия ме командва насам-натам още откакто бях на осем.

— Това наистина звучеше като заповед — добронамерено се съгласи девойката и отново се обърна към борда. След миг дланта му отново покри нейната ръка.

— Ще има трудности, които да преодолеем — каза Граг, продължаващ предишния им разговор. — Но това се отнася за всяко начинание. От теб искам просто да помислиш над предложението ми, Алтея. Не бих могъл да искам отговор сега. Ти не си го обсъдила с близките си, аз също не съм разговарял с родителите си. Още не знаем какво посрещане ни очаква в родното пристанище. Просто бих искал да обмислиш предложението ми. Това е всичко.

— Ще го сторя — обеща Алтея. Обгърналата ги нощ бе мека, а дланта на мазолестата му ръка бе топла.

Тя не знаеше какво капитан Тенира или Граг са казали на екипажа, ала никой от моряците не изглеждаше изненадан, когато тя стъпи на палубата със старата си маскировка. Офелия навлезе в пристанището сред свеж ветрец, под който моряците работеха оживено. Може би някой от тях бе разпознал Ател от Кандило, но никой не сглупи да го обсъжда. Не, моряците се ограничаваха до добронамерени закачки.

Офелия плаваше с охота. Тя притежаваше огромен опит и си сътрудничеше с екипажа си, а на кормчията подвикваше предложения. Моряците не насочваха сбирщина от дъски, платна и въжета, а помагаха на едно разумно създание да се прибере у дома.

Близо до сушата бяха спуснати лодките ѝ, за да спомогнат на отвеждането ѝ до кея. Алтея заемаше място на едно от веслата; капитан Тенира бе решил, че това е най-добрият начин да я отдалечи от кораба и да ѝ даде възможност да се измъкне. Предвид тези приготовления беше почти разочароващо да видят, че пристанищният трафик изглежда съвсем обичайно. Никой не обръщаше специално внимание на Офелия.

Видът на гъмжащото пристанище извика у Алтея внезапен прилив на чувства, надвишаващ обичайната носталгия. С баща си тя бе пътувала и по-продължително, и по-далече. И въпреки това ѝ се струваше, че не е виждала Бингтаун от години.

Пристанищният град бе обгърнат от искрящия син цвят на залива. Ярката зеленина на стелещи се хълмове го ограждаше. Още по време на приближаването към сушата Алтея долови миризмата на дим, гозби и добитък. Пронизителните викове на продавачите отекваха над водата, улиците изобилстваха от оживление, а пристанищните води не им отстъпваха по нищо. Между брега и закотвените кораби съществуваше постоянно движение. Малки риболовни съдове си проправяха път край огромните си събратя и посестрими, за да отнесат улова си за продан. Всичко това представляваше симфония от гледки, звуци и ухания, а нейната тема се наричаше Бингтаун.

Сред тази хармония изникна дисонанс, когато оттеглянето на един кораб разкри калсидска галера, привързана край данъчния кей. Флагът на сатрапа висеше унило от върха на единствената мачта. Още с първия си поглед Алтея видя, че това не е същата галера, с която се бяха сблъскали: тази носеше фигурата на озъбена котка и освен това отсъстваха следи от пожар. Ала това само задълбочи смръщването на младата жена. Колко ли от тези съдове плаваха сред бингтаунски води? И защо местните изобщо ги допускаха в пристанището си?

Тези си мисли тя задържа за себе си, съсредоточавайки се изцяло върху задълженията на обикновен моряк. Когато капитан Тенира ѝ изръмжа да му донесе торбата и да го последва, Алтея не се сепна в отговор на необичайното нареждане. Тя осъзна, че той иска тя да присъства на разговора му с данъчния служител.

Затова девойката нарами платнената торба и покорно последва капитана. Граг, като негов заместник, остана на борда, за да надзирава кораба.

В помещението на данъчната служба ги посрещна чиновник, който поиска да види списъка на товара им. Алтея избягваше да го поглежда, дори и когато Тенира стовари пестник върху масата и поиска да разговаря с неговия началник.

Чиновникът подскочи сепнато и едва в следващия миг се овладя.

— Днес аз отговарям за службата, сър. Митническата декларация, ако обичате.

С презрение Тенира захвърли снопа документи.

— Ето ти декларацията. Заравяй нос вътре и изчислявай колко дължа. Но ми доведи човек, с когото да мога да разговарям за нещо повече от пари и товар. Искам да подам оплакване.

Вратата на едно от вътрешните помещения се отвори и от нея пристъпи мъж, облечен в роба. Той имаше почти изцяло обръсната глава, запазила само кичур, което посочваше, че той е висш служител на сатрапа. Появилият се бе пухкав. Ръкавите, гърдите и подгъвът на робата му бяха украсени с бродерия. Пухкавите му ръце се сключиха пред корема.

— Защо обиждате моя помощник? — поиска да знае бюрократът.

— Какво прави калсидска бойна галера в пристанището? Защо подобна галера нападна кораба ми, дръзвайки да си служи с името на сатрапа? Откога враговете на Джамаилия имат правото да пускат котва в Бингтаун?

Тенира съпровождаше всяко от тези питания с удар по плота.

Появилият се го изгледа невъзмутимо.

— Калсидските капери служат на сатрапа. Те имат правото да пускат котва тук, защото сатрапът им възложи да охраняват Вътрешния проход. И двете патрулни галери предоставиха пълен набор от документи и препоръки. Тяхното единствено предназначение е да ограничават пиратството. Те ще нападат морските разбойници и незаконните им поселища. Освен това ще преследват контрабандистите, които работят в съдружие с пиратите. Ако престъпниците не разполагаха с пазар, където да пласират плячката си, дейността им далеч не би била толкова доходоносна. — Висшият служител повдигна едната си ръка, за да отстрани гънка от ръкава си. С отегчен глас той продължи. — Истина е, че получихме няколко оплаквания за калсидското присъствие, само че данъчният кей принадлежи на сатрапа. Той единствен би могъл да забрани на галерите да спират тук. А той им е дал изричното си разрешение. — Служителят изсумтя презрително. — И аз не мисля, че капитанът на един товарен кораб може да отменя думата на сатрапа.

— Този кей може и да принадлежи на сатрапа, но заобикалящите го води принадлежат на залива, който по споразумение принадлежи на Търговците. По традиция и по закон ние не допускаме калсидски съдове във водите си.

Без да гледа към капитана, но със същото отегчение, служителят отвърна:

— Традициите се променят, законите също. Бингтаун вече не е забравена провинция, капитан Тенира, а оживен и развиващ се търговски център. В негова полза е, че сатрапът предприема действия срещу пиратите, измъчващи околните води. Бингтаун трябва да засили връзките си с Калсид. Джамаилия не вижда причина да смята Калсид за враг. Какви основания има Бингтаун?

— Джамаилия не споделя оспорвана граница с Калсид. Джамаилските ферми и селища не са били ограбвани и опожарявани. Нашата враждебност към Калсид се основава на историята, а не на безпочвена неприязън. Тези кораби нямат правото да стоят в нашето пристанище. Интересно ми е защо Съветът на Търговците не е повдигнал този въпрос.

— Нито мястото, нито времето са подходящи за вътрешната политика на Бингтаун — рязко заяви служителят. — Мое задължение е да служа на сатрапа, като събирам полагащите му се данъци. Корум, още ли не си приключил? Взех те на работа тук, защото вуйчо ти ме уверяваше в бързината на изчисленията ти. Защо се бавиш?

На Алтея почти ѝ стана жал за чиновника. Но той бе свикнал да бъде подлаган на подобни изблици, защото се усмихна покорно и се оживи.

— Така — замърмори той, явно заради насочените към него погледи. — Такса котва, такса за охрана, за патрул… И доплащане за платове с произход извън Джамаилия…

Чиновникът надраска някакво число върху плочката, но преди Алтея да е успяла да го разчете, началникът я грабна от масата. Той стори това, за да забоде неодобрителния си (и неизрязан) нокът под крайната дължима сума.

— Изчислил си грешно! — просъска той.

— Определено се надявам да е така! — разпалено заяви капитан Тенира. Той бе по-висок от данъчния служител, та лесно бе надникнал над рамото му. — Това е двойно повече от таксите, които платих при предишното си влизане в пристанището. Освен това процентът за платовете…

— Таксите бяха повишени — прекъсна го началникът на данъчната служба. — Освен това бе въведено доплащане за неджамаилските продукти от обработен метал. Вашите съдове попадат в тази категория. Допълни! — Той стовари плочката пред чиновника, който сведе глава в поредица от кимвания и веднага посегна да коригира изчисленията си.

— Ринстин е джамаилски град! — възмути се капитан Томи Тенира.

— Ринстин, подобно на Бингтаун, признава джамаилската власт, но не попада в границите на Джамаилия. Длъжен сте да заплатите.

— Нямам такова намерение! — възкликна Тенира.

Алтея потисна ахването си. Тя бе очаквала от капитана да започне да се пазари за дължимото. Пазаренето бе същината на тукашното общество, никой не плащаше първоначалната цена за каквото и да било. От Тенира се очакваше да предложи щедър подкуп под формата на обилна почерпка в някое от близките заведения или част от скъпите стоки на борда на Офелия. Тя за пръв път чуваше Търговец да отказва да плати.

Началникът присви очи насреща му, след това презрително шавна с рамене.

— Ваша воля. За мен е все едно. Вашият кораб ще остане тук, неразтоварен, докато не изплатите всичко дължимо по закон. — Той повиши глас. — Стражи! Бъдете така добри да влезете! Може да има нужда от вас.

Тенира дори не си направи труда да поглежда към двамата едри мъже, които се появиха. Цялото му внимание остана насочено към началника.

— В тези такси няма нищо законно. — Капитанът допря показалец към плочката, над която писарят все още се суетеше. — Какво означава охрана? Ами патрул?

Началникът въздъхна с вида на човек, който страда от незаслужено проявяваното си снизхождение.

— Как очаквате от сатрапа да изплаща възнаграждения на онези, които той е наел да ви защитават?

По-рано Алтея бе подозирала, че гневът на Тенира в действителност представлява част от някаква тактика. Ала сега тя бе принудена да изостави тази си версия; нямаше как лицето на капитана да почервенее по такъв начин престорено.

— Имате предвид онези калсидски отрепки? Велики Са, отнеми слуха ми, та да не ми се налага да слушам подобни глупости! Аз няма да плащам, за да могат онези пирати да стоят на котва в нашето пристанище.

Охранителите бяха се приближили съвсем, от двете страни на капитан Тенира. Ролята на юнга изискваше от Алтея да си придаде наперен вид. Ако капитанът се впуснеше в бой, от нея щеше да се очаква да посрещне примера му. Всеки що-годе свестен юнга би направил това. Само че младата жена не гореше от нетърпение да го стори. Тя никога не бе влизала в юмручен бой, ако не се броеше една отдавнашна заигравка с Брашън. Въпреки това тя стисна зъби и избра по-младия от двамата охранители за своя цел.

Но до бой не се стигна. Тенира понижи глас и изръмжа:

— Бъдете сигурен, че ще повдигна този въпрос пред Съвета на Търговците.

— Сигурен съм, господине — провлачи началникът. Алтея реши, че той не блести с особен разсъдък. Никой разумен човек не би избрал да провокира човек като капитана. В този момент тя отново очакваше, че Тенира ще замахне с юмрук.

Тенира рязко подкани Алтея да го последва и сам пое навън. Той мълча по целия път до кораба. На борда му той я отпрати с думите:

— Върви да доведеш първия помощник. Ще ви чакам в каютата си.

Докато тя се върне, следвана от Граг, капитанът бе налял три чашки с ром. Своята той изпи веднага, без да се спира на формалности. Алтея последва примера му, защото случилото се в данъчната служба я бе покъртило.

— Положението е лошо — обърна се Тенира към сина си вместо приветствие. — По-лошо, отколкото се опасявах. Калсидците не само стоят на котва тук, а Търговският съвет дори не се е опитал да оспори. Има и друго. Проклетият сатрап е повишил таксите и е измислил нови, за да изплаща престоя на негодниците!

— Не ми казвай, че си платил. — Граг го изгледа невярващо.

— Естествено, че не съм! — изсумтя Тенира. — Някой трябва да започне да се опълчва на тези глупости. Малко е трудно да си първият, но съм готов да се обзаложа, че много скоро и други ще последват примера ни. Данъчният каза, че ще ни задържи тук. Хубаво. Докато оставаме тук, ние заемаме място. След още няколко кораба той няма да може да преглежда следващите съдове. Граг, от теб ще искам да поговориш с Офелия. Нека тя бъде колкото се може по-нетърпима. Да създаде малко дискомфорт на пристанищните работници и минувачите.

Алтея установи, че е започнала да се усмихва. Помещението, в което се намираха тримата, се бе изпълнило с атмосферата на задаваща се буря. Това действително беше така. Тя си спомни, че баща ѝ от години се беше подготвял за подобно нещо. И все пак бе смайващо да гледа как възрастен капитан като Тенира оповестява готовността си да привлече към себе си първата мълния.

— С какво бих могла да помогна аз? — попита го тя.

— Прибери се у дома. Разкажи на майка си всичко, което видя днес. Не видях Вивачия в пристанището, но ако все пак тя се е прибрала, ще искам от теб да загърбиш неразбирателствата и да обясниш на Кайл защо трябва да проявяваме единство в борбата си. Самият аз скоро ще отида вкъщи. Граг, поверявам кораба на теб. При най-малкия намек за неприятности изпрати Калко. Алтея?

Алтея бавно кимна в отговор на думите му. Колкото и да мразеше мисълта да се помирява с Кайл, капитан Тенира бе прав. Сега не беше моментът за разединение сред Търговците.

Начинът, по който двамата мъже се усмихнаха насреща ѝ, оправдаваше тази жертва.

— Знаех си, че ще мога да разчитам на теб, девойче — меко рече капитанът.

— Аз също — отвърна Граг, широко ухилен.

Глава десета

Завръщане у дома

Домът на семейство Вестрит, подобно на останалите Търговски домове, бе разположен в залесеното подножие на хълмовете, обгръщащи Бингтаун. Той се намираше на кратък път от пристанището или на една приятна разходка разстояние. И в двата случая по пътя човек виждаше останалите Търговски имения, разположени встрани от главния път. Пресичаха го цъфтящи живи плетове и пътища, чиито дървета зеленееха. Каменната стена на Осуелови бе покрита с бръшлян. Край портата им жълтееха нарциси. Пролетният ден гъмжеше от птича песен и бе изпъстрен с шарената сянка на разлистени дървета. А към всичко това се прибавяше уханието на първите цветя.

Никога преди пътят не беше ѝ се струвал тъй дълъг.

Струваше ѝ се, че отива към смъртта си.

Алтея все още носеше дрехите на момче — бе изглеждало най-разумно да напусне пристанището преоблечена. Интересно как майка ѝ и сестра ѝ щяха да я посрещнат? Поне Кайл нямаше да присъства: тя бе изпитала почти равни количества разочарование и облекчение, когато не бе успяла да зърне Вивачия в пристанището.

Дори не беше изминала пълна година от скарването ѝ с него, накарало я да напусне своя дом. В рамките на това време тя бе научила толкова много неща, че ѝ се струваше, че е отсъствала десетилетие. Искаше ѝ се близките ѝ да разпознаят израстването ѝ. Но тя се боеше, че те ще виждат единствено дрехите и намаслената коса и ще решат, че това е детински маскарад. Майка ѝ винаги бе изтъквала нейната упоритост, а години наред Кефрия бе смятала, че сестра ѝ е готова да потъпче семейната чест само заради едното удоволствие. Как щеше да се върне при тях в този си вид и да ги накара да повярват, че е узряла и е достойна да поеме капитанското място на семейния кораб? Как щяха да я приветстват: с гняв или с хладно презрение?

Тя яростно тръсна глава, за да я прочисти от тези мисли, и зави по алеята, отвеждаща към дома. Направи ѝ впечатление, че рододендроните край портата не са били подрязани. Ланшните растения вече се покриваха с пъпки. Тя почувства известна тревога. Градинарят Кол винаги се бе отнасял с особено внимание към тези храсти. Може би нещо се беше случило с него?

Приближаването към дома ѝ даде възможност да забележи и други признаци за занемарената градина. Отделните лехи бяха започнали да се смесват. Яркозелените листа се разгръщаха върху розови храсти, които все още носеха почернелите от студа миналогодишни листенца. Глициниите бяха паднали от решетките и пълзяха свободно; строшени клони все така лежаха по земята.

Алтея почти очакваше да завари къщата изоставена: това би съответствало на немарата в градината. Ала прозорците бяха широко разтворени, за да пропускат пролетния ден, и от вътрешността долитаха оживените звуци на флейта и арфа. Няколко коли, спрели пред вратата, издаваха наличието на някакво събиране. Съдейки по смеха, който долетя, поводът бе приятен. Девойката се насочи към задния вход, а учудването ѝ нарастваше с всяка следваща крачка. Нейните близки не бяха организирали никакви мероприятия от разболяването на баща ѝ. Дали това означаваше, че майка ѝ е сложила край на траура си? Не, това не изглеждаше типично за нея. Но пък Алтея не можеше да си представи Роника да загърби градините, а да пръска пари за веселие. Тя не можеше да открие логика. Връхлетя я лошо предчувствие.

Кухненската врата стоеше отворена, за да процежда изкусителната миризма на пресен хляб и сочно месо в съревнование с уханията на пролетта. Стомахът на Алтея веднага съумя да оцени качествата на истинска храна: домашен хляб, прясно месо и зеленчуци. Това я накара да реши, че се радва да се прибере, без значение как ще бъде посрещната. Тя прекрачи прага на кухнята и се огледа.

Жената, която месеше тесто, не ѝ беше позната. Същото важеше и за момчето, което се суетеше около печеното. В това нямаше нищо необичайно: слугите често циркулираха из дома на Вестрит. Търговските семейства редовно задигаха най-добрите готвачи, бавачки и икономи, като ги изкушаваха с по-високи заплати и допълнителни привилегии.

През вътрешната врата изникна слугиня, понесла празен поднос. Тя го остави шумно и се обърна към Алтея.

— Ти какво искаш? — попита прислужницата. Гласът ѝ бе едновременно хладен и отегчен.

Като никога Алтеиният ум се прояви като достатъчно чевръст. Тя направи символичен поклон:

— Нося съобщение от капитан Тенира, собственик на живия кораб Офелия, до Търговката Роника Вестрит. Важно е. Той ме помоли да ѝ го предам лично.

Тъй. Това щеше да ѝ предостави известно време насаме с майка ѝ. Щом в къщата имаше гости, Алтея не искаше да бъде видяна в настоящия си вид.

Слугинята придоби смутен вид.

— Точно сега тя има гости. Много важни гости. Това е прощално събиране. Не би било удобно да я викам сега. — Тя прехапа долната си устна. — Съобщението не може ли да изчака малко? Може би докато се нахраниш? — При предлагането на този дребен подкуп жената се усмихна.

Алтея се улови, че кима. Миризмата на прясната храна я караше да преглъща често. Защо пък да не се нахрани в кухнята и да се изправи срещу майка си и сестра си на пълен стомах…

— Може да изчака. Нещо против първо да си измия ръцете? — Тя кимна към кухненската помпа.

— На двора има корито — изтъкна готвачът, напомняйки за настоящия статус, който дрехите на Алтея изтъкваха. Алтея се усмихна и излезе да се умие на дворната помпа, а при завръщането ѝ чинията вече я чакаше. Не ѝ бяха дали от най-доброто, разбира се; печеното беше малко прегоряло, освен това от хляба ѝ бяха отрязали крайщник. Но пък имаше и сносен резен сирене, а също и бучка прясно масло, заедно с малко черешово сладко. И всичко това върху напукана чиния.

От един юнга не можеше да се очаква познаването на прибори, затова такива не бяха придадени. Алтея трябваше да се задоволи да се храни с пръсти, приседнала на един висок стол в ъгъла.

В началото тя ядеше стръвно, съсредоточена единствено върху храната. Коричката на печеното ѝ се струваше далеч по-наситена с вкусове и от най-скъпите пържоли. Хрупкавата мазнина се раздробяваше по божествен начин между зъбите ѝ. Прясното масло се топеше върху още топлия от фурната хляб. С последните остатъци от къшея тя отопи сладкото.

Успокоила глада си, тя можа да обърне по-голямо внимание на обкръжаващата я среда. И да погледне на някога познатата стая с нови очи. Като малка това помещение бе ѝ се струвало огромно и удивително, място, което не ѝ бе позволено да оглежда изцяло. Тъй като бе започнала да плава с баща си преди да е надживяла това си любопитство, кухнята бе запазила тази си мистериозност. Ала сега Алтея можеше да я види в действителност: обширно и оживено пространство, сред което властваше готвачът. Слугите и слугините, завръщащи се от сервиране, не пропускаха да разкажат накратко онова, което са видели. Те говореха за гостите фамилиарно, в някои случаи дори с презрение.

— Ще ми трябва още един поднос кренвиршки. Търговецът Гръмогласни смята, че ние ги печем специално за него.

— Това не е нищо. Ти да видиш какво прави онази Орпел. Погледни чинията. Всичко това е от нея; отхапе по веднъж от нещо и после го остави настрана. Явно смята, че някой от мъжете ще забележи сдържаността ѝ и ще се влюби.

— Как се справя вторият избраник на императрицата? — с любопитство попита готвачът.

В отговор един лакей гаврътна въображаема чаша:

— Дави мъките си, въси се към съперника и се подмазва на Нейно превъзходителство. И отново. И всичко това много деликатно, разбира се. Този човек трябва да стане актьор.

— Тя е тази, която е за сцената. В един момент прави мили очи към воала на Рейн, а когато танцува с него, над рамото му пърха с клепачи към младия Трел. — Слугинята, отбелязала това, изсумтя презрително. — И двамата си трошат краката да играят по свирката ѝ, обаче съм готова да се обзаложа, че тя не се интересува от тях, а само от забавлението, което ѝ предоставят.

В началото Алтея слушаше развеселено. Скоро след това лицето ѝ започна да пламва, защото тя осъзна, че слугите на дома винаги са се изказвали за нейните близки по подобен начин. Тя сведе глава, заби поглед в чинията и бавно започна да оформя от клюките чудатия образ на настоящото състояние на рода Вестрит.

Излизаше, че майка ѝ бе поканила гости от Дъждовните земи. Само по себе си това беше необичайно, тъй като баща ѝ бе преустановил взаимоотношенията си с тях още преди години. Освен това мъж от Дъждовните земи ухажваше някаква тукашна Търговка — за която слугите нямаха особено високо мнение.

— Тя ще започне да му се усмихва много повече, ако той си лепне едно огледало пред лицето вместо воал — хапливо отбеляза една слугиня.

— Само не ми е ясно кой от двамата ще остане по-изненадан на първата брачна нощ: тя, когато женихът си открие лицето и покаже струпеите, или той, когато мърлата покаже каква змия е в действителност — рече друга.

Алтея се навъси в опит да отгатне жената, достатъчно близка на семейството, та Роника да урежда празненство в нейна чест. Може би ставаше дума за някоя от приятелките на Кефрия…

Една слугиня издърпа празната чиния от отпуснатите ѝ ръце и я замени с купичка с две захаросани сладки.

— Вземи. По-добре ти да ги изядеш, защото направихме прекалено много. Остават три чинии, а гостите вече си отиват. Няма смисъл един млад мъж да си отива гладен.

Тя се усмихна топло, а Алтея извърна очи в (достоверен, надяваше се) израз на момчешко смущение.

— Скоро ли ще може да отнеса съобщението до Роника Вестрит?

— Мисля, че да.

Сладкишите покриха пръстите ѝ с крем, но бяха много вкусни. Алтея изяде и тях, върна купичката и се възползва от повода на мръсните си ръце, за да излезе отново на двора. Една лоза покриваше кухненския двор от главния вход, но листата все още не бяха се разгърнали напълно, така че Алтея можеше да гледа разотиващите се. Тя разпозна Керуин Трел и сестра му. Семейство Шайев също бяха дошли. Имаше и още няколко Търговски семейства, които разпозна по-скоро по гербовете им. Това я накара да осъзнае колко много време е изминало от последния ѝ досег с градското общество.

Каретите намаляваха. Давад Рестарт беше последният, който си тръгна. Скоро след това пред вратата спря Дъждовна карета, теглена от бели коне. Нейните прозорци бяха скрити зад дебели завеси, а родовият герб на вратата беше непознат — нещо като пиле с шапка. Зад каретата бе прикачена платформа, върху която слуги започнаха да изнасят багаж от къщата. Тъй. Значи излизаше, че в дома на Вестритови са гостували Дъждовни Търговци. Всичко ставаше все по-удивително.

Колкото и да се напрягаше, тя не успя да зърне детайли от напускащите гости. Жителите на Дъждовните земи винаги идваха забулени и тези посетители също не правеха изключение. Алтея си нямаше представа кои са, не знаеше и причината за посещението им. Може би Кайл бе възобновил връзките с тях? Нима майка ѝ и сестра ѝ бяха подкрепили тази идея?

Дали Кайл не се бе отправил с Вивачия по Реката?

Тази мисъл я накара да стисне юмруци. Когато една от слугините я подръпна за ръкава, Алтея се извъртя рязко, сепвайки девойката.

— Прощавай — веднага се извини тя.

Слугинята я гледаше странно.

— Госпожа Вестрит те очаква.

Алтея позволи да бъде отведена обратно в дома си и по коридора към дневната. Навсякъде се виждаха следите от веселие. Вази с цветя заемаха всяко възможно място, във въздуха се носеше миризмата на парфюм. Тя бе оставила зад себе си дом, притихнал от скръб. Сега домът изглеждаше забравил неприятните дни, а заедно с тях и самата Алтея. Това не ѝ се струваше справедливо — докато тя бе страдала, Роника и Кефрия бяха уреждали приеми. Пред вратата на дневната объркването ѝ почти бе достигнало гняв; младата жена трябваше да полага усилия, за да предотврати избухването му.

Слугинята почука на вратата. Когато от вътрешността долетя разрешението на Роника, тя се отдръпна и прошепна на Алтея:

— Върви.

Алтея кимна и влезе в стаята, тихо затваряйки вратата след себе си. Майка ѝ седеше на диван, отрупан с възглавнички. Близо до ръката ѝ имаше масичка с чаша вино. Самата тя носеше дневна ленена роба с кремав цвят. Косата ѝ бе сплетена и напръскана с благовония, а на шията ѝ бе отпусната сребърна верига. Ала лицето стоеше изопнато от умора.

Алтея си наложи да посрещне удивения поглед на майка си.

— Върнах се — тихо каза тя.

— Алтея… — възкликна възрастната жена. За момент тя повдигна ръка към сърцето си, а после я притисна към устата си. Заради бледнината, която бе придобила, бръчките върху лицето ѝ се очертаваха още по-ясно. — Имаш ли представа колко нощи се чудех как си умряла? Къде лежи тялото ти, дали е погребано, или бива оглозгвано от мършояди?

Потокът на гневните думи я свари неподготвена.

— Опитах се да ти пиша — каза тя. Лъжеше като дете, сварено да върши пакост.

Майка ѝ намери силата да се надигне и да пристъпи към нея, обвинително протегнала пръст.

— Нищо подобно! — с горчилка натърти тя. — Изобщо не ти е хрумвало да го сториш.

Роника спря и поклати глава.

— Ти толкова приличаш на баща си. Дори лъжеш като него. Алтея. Момиченцето ми.

И майка ѝ неочаквано я прегърна, както не бе правила от години. Алтея стоеше неподвижно, напълно смаяна. Миг по-късно смайването отстъпи на ужас, защото майка ѝ започна да ридае.

— Съжалявам — смутено каза Алтея. Няколко мига по-късно тя добави. — Какво е станало? Какво не е наред?

Известно време майка ѝ мълча. Накрая тя си пое мъчителен дъх, отстъпи назад и обърса очите си с ръкав като дете. Грижливо нанесеният грим остави петно върху ръкава и се размаза върху лицето ѝ. Но възрастната жена не обърна внимание на това, а с несигурни крачки се върна до дивана, където отпи голяма глътка вино. Отново седнала, тя се опита да се усмихне. Размазаният грим изкриви жеста по стряскащ начин.

— Нищо не е наред — тихо каза тя. — Всичко, което можеше да се обърка, се обърка. С изключение на едно. Ти си у дома и си жива.

Искреното облекчение върху лицето ѝ бе далеч по-мъчително от гнева ѝ.

Трудно беше да прекоси стаята и на свой ред да се настани върху канапето. Още по-трудно беше да изрече с овладян глас:

— Разкажи ми.

В продължение на месеци Алтея бе очаквала завръщането си, за да разкаже историята си, да принуди близките си най-сетне — най-сетне — да изслушат и нейната гледна точка. Ала сега тя знаеше с увереността на фанатично вярващия, че най-напред трябва да изслуша майка си.

Роника я погледна мълчаливо. И тогава думите ѝ се отприщиха в задъхано повествование, описващо бедствие подир бедствие. Вивачия закъсняваше. Тя вече трябваше да се е прибрала. Имаше вероятност Кайл да е продължил направо към Калсид, но пък тогава той щеше да е съобщил за намерението си по някой от срещнатите кораби. Защо не бе го сторил? Той знаеше лошото състояние на семейните финанси. Би трябвало да предаде нещо на съпругата си, за да има с какво Кефрия да се оправдае пред кредиторите.

Малта се бе впускала в безкраен низ от лудории. Тази история Роника се затрудняваше да започне, но крайният ѝ резултат бе довел до интереса на един от Дъждовните Търговци. Тъй като неговият род бе закупил оставащите задължения по изплащането на Вивачия, любезността и политиката изискваха от Вестритови да му отделят внимание, макар че Малта далеч не беше готова за годеж.

На всичкото отгоре Давад Рестарт успял да се намеси в този хаос и цяла седмица правел гаф подир гаф в неотклонното си намерение да придобие печалба от това ухажване. Той беше човек без всякакъв такт, но не и без нюх. Бе се наложило Роника да употреби цялото си хитроумие, за да не позволи семейството на Рейн да се наскърби.

Кефрия настоявала да се намеси в семейните дела. Това ѝ се полагаше по право, ала тя не им обръщала нужното внимание. Тя изцяло се съсредоточавала върху дъщеря си, без да обръща внимание, че нивите са разорани едва наполовина, а до сеитба остава само седмица. Късна слана попарила половината реколта от ябълковите градини. Покривът на една от спалните в източното крило протекъл, а нямало пари за поправката му. Но ако не бъдел ремонтиран скоро, целият таван щял да…

— Майко — меко я прекъсна Алтея. Наложи ѝ се да повтори повика си, защото Роника се бе увлякла. — Поспри за момент. Зави ми се свят!

— А питаш ли какво ми е на мен? — уморено отвърна Роника.

— Не разбирам. — Младата жена се опитваше да говори спокойно, макар да ѝ идеше да закрещи. — Кайл използва Вивачия, за да пренася роби? А Малта на практика е била продадена на Дъждовните Търговци, за да изплати задълженията ни по кораба? Как е възможно Кефрия да е допуснала това? Ами ти? И как така е възможно състоянието ни да е толкова лошо, пък дори и Вивачия още да не се е върнала? Крайбрежните земи не донасяха ли достатъчно приходи?

Сега беше ред на майка ѝ да настоява за успокояване.

— Разбирам, че тези новини те шокират. Аз станах свидетелка на постепенното загъване, а ти научаваш за самия му край. — За момент Роника притисна слепоочията си. — Как ще те преоблечем, без да накараме слугите да задават въпроси? — промърмори тя на себе си.

Старицата неочаквано въздъхна.

— Самият разказ ме измъчва. Като да описвам бавната смърт на някой обичан. Затова ще пропусна детайлите и ще ти кажа само това: използването на робски труд в Калсид и дори в някои части на Бингтаун смъкна цените. Ние винаги сме наемали работници; години наред същите хора са разоравали, засявали и прибирали реколтата. А какво да им кажем сега? Би било по-доходоносно да оставим земите на угар или да пуснем кози в тях, но как бихме могли да постъпим така с фермерите си? Затова ние продължаваме да се борим. По-точно, Кефрия продължава да го прави, понякога насочвана от моите препоръки. Кайл, както знаеш, отговаря за кораба. С това аз допуснах грешка; чувствам, че не мога да те погледна в очите. Но се боя, че той е прав. Ако пренасянето на роби успее, то може да ни спаси. Изглежда робите са единственият начин да просперираме. Пренасяни като товар, като работна ръка…

— Не мога да повярвам, че чувам подобни думи от теб — смаяно я изгледа Алтея.

— Зная, че това не е редно, Алтея. Но какви са алтернативите ни? Да позволим на невръстната Малта да се озове в брак, за който тя не е готова? Да върнем Вивачия на Дъждовните Търговци и да заживеем в бедност? Или просто да избягаме от кредиторите си, да напуснем Бингтаун и да идем Са знае къде…

Алтея я прекъсна:

— Наистина ли си обмисляла подобна възможност?

— Да — уморено отвърна Роника Вестрит. — Алтея, ако ние сами не предприемем нещо, съдбата ни ще бъде решена от други. Нашите кредитори ще вземат всичко, което притежаваме. И тогава ние ще въздъхваме и ще казваме: „Ако бяхме позволили на Малта да се омъжи за Рейн, сега поне нямаше да живеем в бедност. Поне щяхме да притежаваме кораба си.“

— Да притежаваме кораба си? Как така?

— Ти не ме ли слушаше? Семейство Купрус закупи оставащите вноски на Вивачия. Почти е ясно, че те възнамеряват да опростят тези задължения под формата на сватбен подарък.

— Това е нелепо — изтърси Алтея. — Никой не подарява подобни неща. Включително Дъждовните Търговци.

Майка ѝ си пое дъх и смени темата.

— Ще трябва да те заведа до стаята ти, за да ти дам дрехи. Макар че като гледам колко си изпосталяла, съмнявам се, че нещо от старите ти дрехи ще ти стане.

— Все още не мога да напусна тази роля. Нося съобщение от капитан Тенира.

— Наистина ли? Аз реших, че това е било просто предлог, за да се срещнеш с мен.

— Да, истина е. Аз служих на борда на Офелия. Когато имаме повече време, ще ти разкажа за това. Но сега искам да ти предам съобщението и да отнеса отговора ти. Офелия е задържана на данъчния кей. Капитан Тенира отказа да плати възмутително високите такси, особено онези, събирани за поддръжка на калсидските свине.

— Калсидски свине? — объркано я погледна майка ѝ.

— Знаеш какво имам предвид. Сатрапът е разрешил на калсидските галери да патрулират из Вътрешния проход. Един подобен съд се опита да ни спре на път за насам. На практика те са пирати, по-лоши от онези, които би трябвало да преследват. Не разбирам как търпите присъствието им в пристанището, още по-малко допълнителните такси, с които трябва да го изплащаме!

— Да, галерите… В последно време много се шуми около тях, но до този момент не бях чувала някой да е отказал да плаща таксите. Справедливи или не, Търговците ги заплащат. Алтернативата е никаква търговия, както Тенира узнава.

— Майко, това е нелепо! Бингтаун е нашият град. Защо не се опълчваме на сатрапа и неговите лакеи? Сатрапът вече не почита дадената ни дума. Защо ние му позволяваме да ограбва честно заработените ни пари?

— Алтея… Вече не са ми останали сили да се замислям за подобни неща. Не се съмнявам, че ти си права, ала какво бихме могли да сторим? Аз трябва да мисля за семейството си. Бингтаун ще трябва да се оправя сам.

— Точно така не бива да мислим! Двамата с Граг дълго обсъждахме това. Бингтаун трябва да противопостави единството си на спекулантите и сатрапа. И цяла Джамаилия, ако това се наложи. Колкото повече отстъпваме пред тях, толкова по-дръзки и настойчиви стават те. Робите, които спекулантите доведоха, са в основата на нашите проблеми. Трябва да ги принудим да се съобразяват с нашия закон, забраняващ робството. Трябва да кажем на новодошлите, че не признаваме правото им да притежават земи тук. Трябва да кажем на сатрапа, че няма да плащаме повече, докато той не започне отново да се придържа към първоначалното споразумение. И трябва да направим нещо повече. Трябва да му кажем, че повече няма да търпим да обира половината ни приходи и да ни налага ограничения. Достатъчно дълго сме позволявали тези неща. Време е да се обединим и да сложим край.

— Има някои Търговци, които говорят като теб — бавно отвърна майка ѝ. — На тях отговарям по същия начин, както ще отговоря сега и на теб: Моето семейство идва на първо място. Пък и какво бихме могли да сторим?

— Просто кажи, че ще подкрепиш онези Търговци, които отказват да плащат. Това е всичко, което искам от теб.

— В такъв случай ще трябва да се обърнеш към сестра си. Гласът в Съвета принадлежи на нея. Тя го наследи след смъртта на баща ти. Сега тя е Търговката в семейството.

— Какво мислиш, че ще каже тя? — попита Алтея след дълго мълчание. Тя се бе нуждаела от време, за да осмисли чутото току-що.

— Не зная. Тя не посещава събиранията редовно. Казва, че е прекалено заета за това. И освен това добавя, че не иска да гласува за неща, с които не е запозната.

— Ти разговаряла ли си с нея за това? Казвала ли си ѝ колко важни са тези гласувания?

— Това е само един глас — упорито отвърна Роника.

На Алтея се стори, че долавя известна гузност в гласа на майка си. Тя продължи да настоява:

— В такъв случай аз ще разкажа това на Търговеца Тенира. А ти ще говориш с Кефрия и ще я посъветваш да посети следващото събрание и да гласува в подкрепа на Тенира. Той възнамерява да поиска официално подкрепата на Съвета.

— Това бих могла да сторя. Но ти не бива да отнасяш съобщението лично, Алтея. Щом капитанът открито се е противопоставил на данъчния служител, възможно е да последва някаква… някакво раздвижване. Ще кажа на Рейч да повика вестоносец, който да отнесе заръката ти. Не е нужно ти да се оказваш замесена в това.

— Но аз искам да се окажа замесена. И искам те да знаят, че аз ги подкрепям твърдо. Чувствам, че трябва да го сторя.

— Но не и на секундата… Алтея, ти току-що се прибра у дома. Все ще намериш време да се подкрепиш, да се окъпеш и преоблечеш — с удивен вид каза майка ѝ.

— Не мога. С тези дрехи на пристанището ще бъда в безопасност. Пазачите край данъчния кей няма да обърнат внимание на един юнга, изпратен да изпълнява поръчки. Затова аз ще отида сега… освен това има още един човек, когото трябва да посетя. Но веднага след това ще се върна. Обещавам ти, че утре сутринта аз ще се намирам под твоя покрив, облечена както подобава на дъщерята на един Търговски род.

— И цяла нощ ще останеш сама?

— Би предпочела да бъда с някого? — пакостливо запита Алтея и побърза да се усмихне. — Майко, в продължение на цяла година аз бях сама. Нищо не ми се е случило. Или поне не нищо постоянно… Ще ти разкажа повече, когато се върна.

— Виждам, че не бих могла да те спра — примирено рече Роника. — Тъй да бъде. Но в името на бащината ти памет, не позволявай да те разпознаят! Бъди дискретна в онова, което ще правиш. Предай същото и на капитан Тенира. Ти каза, че си служила на борда на кораба му?

— Да. Освен това казах, че ще ти разкажа повече утре. Колкото по-скоро приключа, толкова по-скоро ще се върна.

Пред вратата Алтея спря и погледна назад.

— Ще кажеш ли на сестра ми, че съм се прибрала? И че искам да поговоря с нея за нещо сериозно?

— Да, ще ѝ кажа. Това означава ли, че възнамеряваш да сключиш… примирие с Кайл и сестра си?

Алтея затвори очи за момент и тихо каза:

— Майко, аз възнамерявам да си върна кораба. Ще се опитам да накарам и двамата да проумеят, че съм готова да го сторя и че аз не само имам най-голямо право на това, но и че ще сторя най-доброто за семейството. Но сега не е моментът да обсъждам тези неща с теб или с Кефрия. Недей да ѝ казваш това. Просто ѝ кажи, че искам да поговоря с нея за нещо сериозно.

— За нещо много сериозно. — Роника поклати глава. Бръчките около челото и устата ѝ се изостриха. Тя отпи нова глътка вино, но без удоволствие. — Бъди внимателна, Алтея, и се върни бързо. Не мога да кажа дали твоето завръщане ще ни донесе спасение, или е поредното бедствие. Но се радвам да зная, че си жива.

Алтея кимна отсечено и излезе. Тя не се върна по предишния път, а излезе през главния вход. На излизане тя кимна на един слуга, който метеше пръснатите по стълбите венчелистчета. Това движение усилваше уханието им.

Докато се отправяше обратно към Бингтаун ѝ се прииска наистина да беше Ател, един обикновен юнга. Защото пролетният ден бе прекрасен, първи ден, прекаран в родния град след почти година отсъствие. Искаше ѝ се да можеше да му се наслади истински, както би се радвал един обикновен моряк при завръщането си.

По време на обратния път към вътрешността на града тя забеляза, че имението на Вестритови далеч не беше единственият дом, издаващ признаци на немара. Още няколко огромни къщи, край които тя мина, издаваха стеснени кесии. Дървета оставаха непочистени.

В пазарната част на града тя установи, че забелязва множество непознати лица. И не ставаше дума за хора, които бе забравила по време на дългото си отсъствие — през последните десет години тя рядко бе престоявала у дома повече от няколко месеца. Не, тези непознати говореха с джамаилски акценти и носеха дрехи, каквито човек би очаквал да зърне в Калсид. Непознатите мъже бяха все млади, най-много в началото на тридесетте. Те бяха препасали широки мечове в украсени ножници, а кесиите си окачваха на коланите, за да изтъкнат заможността си. Тежките поли на жените, които крачеха подире им, бяха покрити с цепки, през които се виждаха прозирни фусти. Тези жени носеха дебели слоеве грим, които по-скоро прикриваха, отколкото подчертаваха лицата им. Мъжете имаха склонност да говорят по-високо от необходимото, в старание да привлекат колкото се може повече внимание към себе си. Често тонът им бе арогантен и самонадеян. Жените им пристъпваха с нервност, отмятаха глави и жестикулираха. Те носеха силни парфюми и големи обици. В сравнение с тяхната пищност дори куртизанките биха изглеждали незабележими.

По улиците Алтея забеляза и още една класа непознати хора. Всички те носеха робски татуировки на лицата си. В техните жестове личеше желание да останат колкото се може по-незабелязани. От пръв поглед личеше, че броят на слугите в града се бе увеличил. Те пренасяха товари и стискаха юздите на коне.

Тя се загледа в някакво момче, разперило слънчобран над две момичета почти на неговата възраст, за да ги предпазва от меките пролетни лъчи. Когато по-малкото момиченце удари невръстния роб и го смъмри, задето не държал чадъра достатъчно добре, Алтея едва се сдържа да не зашлеви с все сила глезлата на свой ред. Момчето беше прекалено малко, за да свежда глава тъй покорно. Освен това то крачеше босо върху студения калдъръм.

— Подобна гледка би разкъсала сърцето ти. Ала тези двете от малки биват приучавани да нямат сърца.

Алтея се сепна от тихия глас, прозвучал досами ухото ѝ. Тя рязко се извъртя, за да види Янтар, застанала на крачка от нея. Погледите им се срещнаха; другата жена повдигна вежда и с по-висок, високомерен тон обяви:

— Ще ти дам една медна монета, моряче, ако ми пренесеш тези материали.

— Ще се радвам да помогна — отвърна Алтея и отдаде почит по моряшки. Подир това тя взе парчето дърво, което се оказа далеч по-тежко от очакваното. Докато го наместваше в ръцете си, забеляза веселие в топазените очи на приятелката си.

Янтар се обърна и се отправи към Дъждовната улица, следвана почтително от мнимия юнга.

И в тази част на града нещата се бяха променили. По-рано само няколко магазина се охраняваха нощем, а не повече от един или два имаха охрана и през деня. Сега почти всеки дюкян можеше да се похвали с навъсен портиер, окачил къс меч или дълга кама на колана си. Чудатите и наистина вълшебни стоки от Дъждовните земи бяха изложени единствено зад решетъчни витрини. Липсваха предишното ухание на парфюми и подправки и напевите на вятърни камбанки. Сред улиците все така цареше оживление, ала и сред продавачи, и сред купувачи се забелязваше една сдържана предпазливост, която никак не радваше погледа. Дори магазинчето на Янтар си имаше пазач. Въпросната млада жена носеше кожен жакет и небрежно си играеше с окачените на колана ѝ оръжия, докато чакаше работодателката си да отключи. Тя имаше дълга руса коса, стегната на опашка, и се усмихна на Алтея, докато последната смутено минаваше край нея. Със същия поглед някоя охранена котка би оглеждала тлъст плъх.

— Изчакай отвън, Джек. Още не съм готова да отворя — каза ѝ Янтар.

— Както желаеш, стопанке — отвърна жената. Тя говореше с акцент, който чудато изкривяваше изговора ѝ. С един замислен поглед към Алтея Джек се отдръпна и затвори вратата.

— Къде си я намерила? — смаяно попита Алтея.

— Тя е стара приятелка. И ще се разочарова, когато открие, че си жена. А това тя ще открие. Нищо не ѝ убягва. Но няма опасност, че ще те издаде. Тя е мълчалива като гроб. Вижда всичко, но нищо не казва. Съвършеният служител.

— Просто ми е странно да приема, че ти имаш служители.

— Предпочитам да не го правя, но стана наложително да оставя охрана в магазина си. Реших да се преместя да живея другаде, а покрай увеличилите се взломове трябваше да оставя човек, който да пази магазина нощем. Джек се нуждаеше от място, където да живее: тази подредба устройва и двете ни.

Янтар взе парчето дърво и го остави настрана. Сетне, изненадвайки Алтея, тя я хвана за раменете и се загледа в лицето ѝ.

— Ти наистина изглеждаш като младеж. Не мога да виня Джек, че те оглеждаше така. — Янтар я прегърна горещо, след което продължи. — Много се радвам, че се завръщаш невредима. Често си мислех за теб и се чудех как се справяш. Ела в задната стаичка, ще направя чай и ще поговорим.

Говорейки, Янтар вече се отправяше натам. Алтея я последва.

Поне тази стаичка не се беше променила — все така изглеждаше като претъпканата пещера, която девойката си спомняше. Тук имаше работни плотове, връз които лежаха инструменти и недовършени накити. В единия ъгъл имаше легло, в другия лежеше неоправен сламеник. В огнището пламтеше огън.

— Много бих искала да остана за чай, но точно сега нямам време. Първо трябва да предам съобщение. Но щом приключа, ще дойда отново. Аз и без това възнамерявах да мина да те посетя, още преди да се сблъскам с теб.

— За мен е много важно да го сториш — отвърна Янтар с глас, накарал Алтея да я погледне сепнато. В отговор другата жена допълни: — Това не е нещо, което бих могла да обясня бързо.

Алтеиното любопитство вече пламтеше, ала собствените ѝ тревоги го изтласкаха настрана.

— Аз също трябва да говоря с теб. Става дума за нещо деликатно. Може би нямам право да се меся по такъв начин, но… — Алтея се поколеба. — Може би сега моментът е най-подходящ, макар да не съм разговаряла с капитан Тенира. — Тя помълча за момент. — Аз пристигнах с живия кораб Офелия. Тя бе ранена. Надявах се, че ти ще можеш да ѝ помогнеш. Една калсидска галера препречи пътя ни и ни нападна няколко дни преди Бингтаун. Офелия си изгори ръцете, докато я прогонваше. Тя казва, че не изпитва болка, но аз забелязвам, че винаги крие ръцете си или ги държи стиснати. Не зная колко големи са щетите и дали ти би могла да ги отстраниш, но…

— Препречила пътя ви? И ви нападнала? — ужасено попита Янтар. — Във Вътрешния проход?

Тя се взираше край Алтея, сякаш загледана в някакво друго време и място. Сега гласът ѝ звучеше странно.

— Съдбата се втурва насреща ни. Времето се разтегля и дните се влачат край нас, подлъгвайки ни да мислим, че очакваната гибел е още далече. И тогава мрачните дни, които сме очаквали, връхлитат, а времето, през което сме могли да ги отклоним, е отминало. Още колко трябва да остарея, преди да се науча? Времето не достига, то никога не достига. Утрешният ден може и да не настъпи, ала днешните дни са неумолимо свързани с верига. Настоящият момент винаги остава единственото време, през което имаме възможност да предотвратим бедствието.

Алтея неочаквано почувства задоволство. Точно това бе реакцията, която бе очаквала да получи от майка си. Беше странно, че една новодошла, която дори не беше Търговка, тутакси бе осъзнала пълното значение на вестите ѝ. А Янтар съвсем бе забравила чая. Тя вече изравяше дрехи от сандъка в единия край на стаята.

— Трябват ми само няколко секунди и ще мога да те придружа. Но нека не губим нито миг. Разкажи ми всичко, от деня, в който напусна. Разкажи ми всичко от пътуването си, дори и неща, които ти се струват маловажни. — Тя се обърна към една масичка и отвори намиращата се отгоре кутия. След един бърз преглед на съдържанието ѝ (четки и гърненца) Янтар я прибра под мишница.

Алтея не можа да не се засмее.

— Янтар, това ще ми отнеме часове… дори дни.

— Това е причината да започнем веднага. Хайде, разказвай, а аз ще се преоблека.

Грабнала дрехи, домакинята изчезна зад дървен параван, а Алтея действително поде разказ за преживяното на борда на Жътвар. Тя едва бе преминала първите мъчителни месеци и сблъсъка с Брашън, когато Янтар изникна отново… Не, това не беше Янтар, а някаква робиня с намацано лице. Татуировка покриваше едната загрубяла от вятъра буза. Противна рана покриваше половината горна устна и допираше лявата ноздра. Косата, доскоро сплетена, сега се спускаше безформено. Тя носеше груба памучна риза, а босите ѝ стъпала надничаха изпод кърпена пола. На всичкото отгоре единият от глезените ѝ бе превързан. Платнени работни ръкавици заменяха дантелените, които Янтар обичайно носеше.

Тя разстла парче платно върху масата и започна да пренася отгоре му инструментите си.

— Ти не спираш да ме удивляваш. Къде си се научила да се преобразяваш така? — ухилено попита Алтея.

— Казах ти, през живота си съм играла много роли. В последно време този образ ми носи голяма полза. Никой не обръща внимание на робите, те са на практика невидими. Дори мъжете, които не биха се поколебали да насилят робиня, се отвращават при вида на няколко цирея и малко мръсотия.

— Нима улиците на Бингтаун са станали толкова опасни за жените?

Янтар я погледна по начин, който се доближаваше до съжаление.

— Ти съзираш всичко случващо се, а не успяваш да го проумееш. Робите не са човешки същества, Алтея, а стока. Принадлежност. Предмети. Какво го е грижа някой господар, че една от робините му е била насилена? Ако тя добие дете, той се сдобива безплатно с още едно робче. Ако ли не, нищо не се е променило. Онова момче, в което ти се беше загледала… неговият стопанин не търпи загуба, ако всяка нощ то заспива омаломощено от риданията си. Синините му не струват нищо. Ако лошото отношение го превърне в прекалено злобен роб, той просто ще бъде продаден. Когато робството бъде прието, нещата бързо политат надолу. Получи ли фиксирана стойност човешкият живот, то тази стойност започва да подлежи на промяна, на понижаване. Малко по малко, докато не остане никаква стойност. Докато една възрастна жена не придобие по-малка стойност от храната, която би удължила живота ѝ с ден…

Янтар въздъхна и се раздвижи.

— Сега не е времето да обсъждаме това. — Тя се приведе за един последен поглед в огледалото върху масата, грабна един окъсан шал и го пристегна като забрадка. Платното с инструментите изчезна в една пазарна кошница, обиците си тя скри. — Готово. Да вървим. Ще излезем през задния вход. На улицата ме хвани за ръка, привеждай се ниско и се взирай в мен. Така ще можем да продължим да разговаряме.

За удивление на Алтея номерът действително проработи. Малцината, които си правеха труда да ги поглеждат, бързо се извръщаха отвратени. Девойката можа необезпокоявана да продължи разказа от пътуването си. На няколко пъти Янтар изсумтяваше, сякаш с намерението да я прекъсне, но когато Алтея замлъкваше, другата я подканваше с думите:

— Не, продължавай. За въпроси ще има време после, след като приключиш.

Близо до данъчния кей Янтар поспря за момент.

— Как ще ме представиш пред кораба? — поинтересува се тя.

— Ще те заведа със себе си на борда. Още не съм обсъдила това с капитана. — Алтея се навъси, представяйки си колко смущаващо ще изглежда завръщането ѝ. — Ще трябва да се срещнеш с капитан Тенира и Граг, преди да те запозная с Офелия. Наистина не зная как ще те посрещнат те. И как ще се отнесат към идеята една чужденка да работи по кораба им.

— Това остави на мен. Мога да бъда очарователна, когато се налага. Хайде, води.

Никой не попречи на Алтея да достигне дъсчения мост. Вече стъпила на него, тя престорено се огледа и направи знак на Янтар да я последва.

Двамата данъчни пазачи я забелязаха веднага, разбира се. Единият не скри отвращението си, а другият избухна в смях. Но никой от тях не попречи на похотливия юнга да заведе повлеканата си на борда.

На борда на Офелия дежурният моряк смаяно повдигна вежди, но премълча в отговор на Алтеиния жест. Той ги съпроводи до каютата на капитана и се отдръпна, докато Алтея почукваше.

— Влез — каза Тенира. С кимване Алтея подкани спътницата си вътре.

Капитанът бе разгърнал някакъв пергамент на бюрото си и пишеше, а Граг стоеше до един от илюминаторите и се взираше навън.

— Алтея, какво…? — невярващо промълви капитанът, когато вдигна поглед от листа. Синът му скриви уста презрително.

— Аз не съм това, което изглеждам, капитане — отвърна Янтар, изпреварвайки обяснението на Алтея. Нейният глас бе тъй въздигнат, с толкова безпогрешно произношение, че никой не би се усъмнил в думите ѝ. — Покорно моля да извините начина, по който се явявам пред вас. Сметнах за разумно да се явя в прикрит вид. Аз съм приятелка на Алтея — тя може да потвърди. Тя ми разказа за сблъсъка, който се е наложило да изтърпите близо до родното пристанище. Аз съм тук не само в израз на подкрепа към вашата безкомпромисна позиция, а и за да предложа услугите си в отстраняването на раните, които ръцете на Офелия са понесли.

Само на един дъх тя бе изразила гладко всичко онова, което Алтея би предала с много запъвания. Сега Янтар изчакваше, сключила ръце пред себе си, отметнала глава и вперила искрен поглед към капитана.

Двамата мъже се спогледаха. Сетне Тенира изрече нещо, което смая Алтея.

— Наистина ли ще успеете да ѝ помогнете? Измъчвам се да я гледам как се срамува от вида, който са придобили ръцете ѝ.

В гласа му се долавяше дълбоко чувство, оставило Алтея смаяна.

— Не зная — със същата искреност отвърна Янтар. — Не съм запозната дълбоко с този материал. Скромните ми познания ми казват, че той е изключително фин. Тази особеност може да е попречила на сериозното увреждане на дървото. Но ще мога да кажа единствено след като погледна ръцете ѝ. Най-вероятно.

— Тогава да отидем да погледнем — веднага реши Тенира. Подир това той погледна Алтея. — Зная, че ми носиш отговор от майка си. Не мисли, че се отнасям пренебрежително към тези вести. Ала Офелия е моят кораб.

— Да, тя е на първо място — потвърди Алтея. — Аз също си мислех за това, когато поканих Янтар да ме придружи.

— Това никак не ме изненадва — с мек глас каза Граг и дръзна да докосне ръката ѝ. След това той се поклони към Янтар. — За мен е чест да се запозная с всеки, когото Алтея нарича свой приятел. За мен това е достатъчна препоръка.

— Моят син ми дава пример за обноски. Простете, госпожице. Аз съм Томи Тенира, Търговец и капитан на живия кораб Офелия. Това е Граг Тенира, мой син.

В този миг Алтея осъзна, че не знае фамилното име на Янтар. Но приятелката ѝ я изпревари и тук, изричайки:

— Аз съм Янтар, майсторката на накити от Дъждовната улица. С нетърпение чакам да се запозная с вашия кораб.

Без повече формалности капитанът ги поведе към носа. Там веднага пролича, че Офелия прелива от любопитство. Тя оглеждаше Янтар с едва сдържано възмущение, което неволно накара Алтея да се усмихне. Веднага щом присъствието на непознатата бе обяснено, фигурата се извърна към нея и протегна обгорените си ръце.

— Смятате ли, че ще успеете да ми помогнете? — тежко попита тя.

За пръв път Алтея получаваше възможност да огледа щетите. Лепкавите късове катран бяха се задържали за известно време. Пламъкът бе облизал долната част на лявата ѝ китка. Всичко това караше аристократичните ѝ ръце да приличат на ръцете на перачка.

Янтар обгърна едната огромна ръка в своите. Тя леко прокара пръст по обгорения участък, сетне потри по-силно.

— Кажете ми, ако ви заболи — със закъснение рече жената. Тя се бе навъсила в съсредоточение. — Необичайно дърво — добави Янтар на себе си. Тя разгърна платното с инструменти и си избра един, за да остърже леко един от почернелите пръсти.

Офелия рязко си пое дъх.

— Боли ли? — веднага попита Янтар.

— Не като човешка болка. Но усещането е… неправилно. Увреждащо.

— Мисля, че обгореното е само слой, под който материалът е останал невредим. С помощта на инструментите си ще мога да отстраня почернялото. Може да се наложи да загладя ръцете ви и тогава ще се окажете с малко по-тънки пръсти. Но ще мога да спазвам добра съразмерност, освен ако щетите не се простират по-дълбоко от очакваното. Само че ще трябва да изтърпите онова усещане докато работя. Предварително не мога да ви кажа колко време ще ми отнеме.

— Ти какво мислиш, Томи? — обърна се фигурата към своя капитан.

— Мисля, че няма какво да губим, ако опитаме — меко отвърна той. — Сигурен съм, че госпожица Янтар ще спре, ако усещането стане нетърпимо.

Офелия се усмихна нервно. В следващия миг тя придоби замислен вид.

— Ако успеете да оправите ръцете ми, може би бихте могли да се заемете и с косата ми. — Тя повдигна ръка към дългите и тежки къдрици. — Тази прическа е толкова старомодна. Често съм си мислела, че ако можех да подредя букли около лицето си и…

— Офелия… — простена капитан Тенира, а останалите се засмяха.

Янтар все така държеше ръката на фигурата и я разглеждаше, свела глава.

— Ще се затрудня да постигна същия оттенък. За първи път виждам цвят, който толкова добре имитира плът, без да скрива структурата на материала. Чувала съм, че живият кораб сам си създава цвета при събуждането си. — Тя открито се вгледа в Офелия и попита: — Това ще се случи ли отново, ако ми се наложи да стържа прекалено дълбоко и разкрия безцветно дърво?

— Не зная — тихо отвърна фигурата.

— Това няма да бъде работа за един ден — решително продължи Янтар. — Капитане, ще трябва да заръчате на хората си да ми позволяват да идвам на борда. Аз ще запазя тази дегизировка. Това приемливо ли е?

— Предполагам — неохотно се съгласи капитанът. — Макар че ще бъде трудно да обясня на останалите Търговци причината да поверявам тъй деликатна работа на робиня. И защо изобщо използвам робски труд. Трябва да знаете, че аз съм противник на робството под каквито и да било форми.

— Аз също — отвърна Янтар. — Също като много други хора от този град.

— Така ли? — горчиво отбеляза Тенира. — Явно не съм успял да доловя публичното възмущение.

Янтар леко потупа фалшивата си татуировка.

— Ако се преоблечете в подобни парцали и си изрисувате подобен срамен знак, ще чуете гласовете на онези, които най-ожесточено се противопоставят на робството. Не подминавайте тези съюзници. — Тя си избра малко ренде и започна да намества ножа. — Ако, да речем, човек би се интересувал да научи подробности за началника на данъчната служба, сред тези роби лесно би могъл да намери подкрепа. Мисля, че и писарят, който води неговата кореспонденция със сатрапа, също е роб.

Алтея неволно потръпна. Откъде Янтар знаеше толкова неща? И защо си беше правила труда да ги узнава?

— Вие говорите като човек, който е запознат с подобни неща — отбеляза капитан Тенира.

— О, аз съм взела своето от интриги и заговори. Намирам ги за безвкусни. И необходими. Също както болката понякога е необходима. — Тя допря рендето до дланта на Офелия. — Не мърдайте — тихо я предупреди Янтар. — Сега ще отстраня най-голяма част от увредения слой.

Настъпи мълчание, последвано от противно стържене. Посипаха се парчета овъглено дърво. Миризмата напомняше на Алтея за опърлена коса. Офелия тихо простена, сетне се загледа към морето. Тя бе стиснала зъби.

Лицето на капитан Тенира оставаше почти безизразно. С небрежен тон той се обърна към Алтея:

— Предаде ли съобщението ми?

— Да. — Алтея прогони чувство, наподобяващо срам. — За съжаление отговорът ми не представлява голяма утеха. Майка ми каза, че ще разговаря със сестра ми. Кефрия е тази, която носи нашия глас пред Търговския съвет. Майка ми ще я посъветва да се яви на следващото събрание и да даде гласа си във ваша подкрепа.

— Разбирам — отвърна възрастният мъж. Той също се пазеше да не изрази чувства.

— Иска ми се баща ми да беше още жив… — промълви Алтея.

— А на мен ми се иска ти да носеше гласа на семейство Вестрит. Ти трябваше да наследиш семейния кораб.

Алтея оголи най-дълбоката си рана:

— Не съм сигурна, че Кефрия ще ви подкрепи.

Отвърна ѝ смаяно мълчание, през което тя продължи.

— Не зная как тя би могла да ви подкрепи, без да навреди на съпруга си. За всички е ясно, че появата на калсидските галери е свързана с желанието на сатрапа да защити търговията с роби. Той не се интересуваше от пиратите, докато те не започнаха да нападат превозвачите на роби. И като говорим за поддържане на робството… Кайл пренася роби с Вивачия. Не мисля, че Кефрия ще се противопостави на съпруга си. Дори и ако тя не е съгласна с него, тя никога не би дръзнала да се възпротиви.

— Не… — смая се Офелия. — Как са могли да сторят подобно нещо! Вивачия е толкова млада! Как ще понесе тя всичко това? Да не би майка ти да си е изгубила ума, че е позволила всичко това да се случи? Как са могли да причинят това на собствения си кораб?

Граг и Тенира мълчаха. Непоклатим израз на обвинение бе изникнал върху лицето на капитана, а синът му бе придобил измъчен вид. Въпросът продължаваше да стои без отговор, отправен в обвинение.

— Не зная — с мъка отвърна Алтея. — Не зная.

Глава единадесета

Отсъждане

— Къде ли може да е тя? Какво ли прави? — тревожеше се Кефрия.

— Не зная — сковано отвърна майка ѝ.

Кефрия сведе поглед към чая си и преглътна следващите си думи. Тя за малко не бе попитала майка си дали е сигурна, че действително е видяла Алтея. Изминалата седмица бе изтощителна, затова тя не би укорила старата жена за подобни халюцинации. Те биха били много по-лесни за прощаване от появата на малката сестра, изчезнала отново. Никак не помагаше и фактът, че майка ѝ се отнасяше с подобно примирение към недопустимите постъпки на Алтея.

Роника каза примирително:

— Тя ми каза, че ще върне преди изгрев. Слънцето едва-що залезе.

— Не ти ли се струва необичайно, че една млада и неомъжена жена от добро семейство трябва да се разхожда сама през нощта, още повече на първата нощ подир завръщането си след едногодишно отсъствие?

— Няма никакво съмнение, че това е така. Но пък е нещо типично за Алтея. Аз вече съм се примирила, че не мога да я променя.

— На мен обаче не се полага подобно снизхождение! — намеси се Малта. — На мен дори през деня не ми позволявате да излизам.

— Така е — отвърна Роника Вестрит и продължи да потраква с иглите за плетене. Тя не обърна внимание на раздразненото изсумтяване на внучката си.

Трите бяха вечеряли рано и сега седяха в кабинета. Никоя от тях не бе изрекла гласно причината за изчакването им. Не беше и нужно.

Роника плетеше усилено, като включена в надпревара. Кефрия не притежаваше подобно съсредоточение. Тя бродираше занесено, по-скоро съсредоточена върху решителността си, че няма да допусне сестра ѝ да я разстрои. Тя нямаше да допусне спокойствието, което най-сетне си бе възвърнала, отново да ѝ бъде отнето.

Малта се отличаваше от останалите две жени с липсата си на конструктивно занимание. По време на скромната им вечеря тя бе ровичкала из чинията си и се бе оплакала, че слугите на Давад вече ѝ липсват. Понастоящем тя крачеше из стаята, прокарваше пръсти по плота на бюрото, разглеждаше дребните предмети, които дядо ѝ бе донасял за спомен от пътешествията си, и отново ги връщаше по местата им. Тази нейна несмиримост дразнеше и без това напрегнатите нерви на Кефрия. Поне Силдин вече си беше легнал, изтощен от дългата и оживена седмица. Виж, Малта бе я прекарала в пълен възторг. Последната заминала си карета девойката бе съпроводила с тъй отчаян поглед… Тя напомняше на майка си на някакво морско създание, изоставено от отлива.

— Скучно ми е — оповести Малта, давайки израз и на майчината си мисъл. — Иска ми се Дъждовните Търговци още да бяха тук. Те не прекарват вечерите си в подобно седене.

— Сигурна съм, че у дома си те правят точно това — решително възрази Кефрия. — Никой не урежда празненства всяка вечер, Малта. Не бива да изграждаш отношенията си с Рейн на това очакване.

— Ако той ме вземе за своя съпруга и двамата си имаме собствен дом, мога да ти кажа, че вечерите няма да бъдат скучни. Ще каним приятели на гости, ще има музика. Или пък самите ние ще гостуваме. Дело и аз решихме, че когато се омъжим и можем да правим каквото си искаме, често ще…

— Ако се омъжиш за Рейн, ти ще отидеш да живееш в Дъждовните земи, а не в Бингтаун — тихо изтъкна Роника. — Ще трябва да се сприятелиш с тамошните хора и да се научиш да живееш като тях.

— Защо винаги държиш да си толкова мрачна? — остро попита Малта. — Каквото и да кажа, ти винаги намираш нещо опако. Ти просто искаш да остана нещастна завинаги!

— Вината не е в онова, което аз казвам, а в глупостите, с които ти…

— Майко, моля те. Просто ще полудея, ако двете започнете да се карате.

Последва мълчание.

— Съжалявам. Аз не искам Малта да бъде нещастна. Искам тя да се осъзнае и да разбере, че трябва да избере да бъде щастлива сред живота, който я очаква. Тези налудни представи за безкрайни приеми и забавления не са…

— Хич и не се учудвам, че леля Алтея е избягала! — с вик я прекъсна Малта. — На всички ти вещаеш единствено скука и неблагодарен труд. Е, моят живот няма да бъде такъв! Рейн ми разказа множество вълнуващи неща за Дъждовните земи. Когато отидем да посетим семейството му, той ще ми покаже града на Древните, откъдето са дошли огнените кристали, джидзинът и какви ли още не чудни неща. Той ми каза, че там имало места, където човек само с един допир изпълва помещенията със светлина. Казва, че понякога дори се виждат призраците на Древните, занесени в някогашния си живот. Не всички могат да ги виждат, само най-чувствителните, но той каза, че е възможно аз също да притежавам това умение. Най-даровитите понякога долавят ехото на музика. Той ще ме облече както подобава на една жена от рода Купрус. И няма да ми се налага да бърша прах, да лъскам сребро или да готвя, ще има слуги, които ще вършат всичко това. Рейн каза… Майко, защо се усмихваш така? Присмиваш ли ми се? — възмути се девойката.

— Напротив. Мислех си, че ти много харесваш този млад мъж. — Кефрия леко поклати глава. — И си спомнях всичките планове, които двамата с баща ти чертаехме за съвместния си живот. Тези мечти не се сбъдват винаги, ала изготвянето им всякога е много приятно.

— На мен ми се струва, че тя харесва онова, което той ще ѝ донесе — тихо поправи Роника. — Но и в това няма нищо лошо. Младите хора, които споделят същите мечти, често се спогаждат много добре.

Малта се спря пред камината и започна да рови сред пламъците с ръжена.

— Не говори сякаш вече всичко е решено, защото не е така — глезено отбеляза тя. — У него има много лоши неща. Не само воалът и ръкавиците, заради които не зная как изглежда. Той непрекъснато говори за политика. В един момент говори за приеми и приятели, а в следващия говори за война с Джамаилия и как трябвало да се поддържаме взаимно, колкото и труден да станел животът. Сякаш всичко това би било някакво приключение! Освен това той казва, че робството е лошо, макар аз да му обясних, че според татко то се отразява добре на Бингтаун. Освен това му казах, че татко продава роби. Той дори дръзна да каже, че татко щял да размисли и да разбере, че робството било несправедливо и се отразявало зле на икономиката. И щял да започне да плава по Реката!

— И освен това говори за деца. Сякаш аз ще родя още на следващия ден след сватбата! Когато му казах, че трябва да имаме и къща в Бингтаун, за да можем да идваме тук и да гостуваме на приятелите ми, той се смя! Каза, че щом съм била зърнела чудесата на неговия роден град, съм щяла да забравя Бингтаун. И каза още, че няма да имаме собствена къща, а само няколко стаи в огромния дом на семейството му. Така че въобще не съм сигурна, че ще избера Рейн.

— Явно двамата подробно сте обсъдили бъдещето, което би ви очаквало — каза Роника.

— Той говори така, сякаш всичко е уредено. Когато му казвам, че не е, той се усмихва и пита защо толкова съм обичала да го измъчвам. Всички мъже ли са толкова глупави?

— Поне всички, които съм познавала — самодоволно я увери Роника. И след това добави с по-сериозен глас: — Ако си решила да откажеш предложението му, трябва да ни кажеш. Колкото по-скоро прекратим ухажването, толкова по-лесно ще бъде за двете семейства.

— Още не съм решила. Не съвсем. Ще се нуждая от известно време.

В стаята настъпи тишина, сред която Малта обмисляше възможностите си, а другите две жени размишляваха над промените, които нейният избор би означавал за тях.

— Иска ми се да знаех къде е Алтея — изрече Кефрия.

Майка ѝ въздъхна.

Алтея остави чашата си. От печеното пиле не беше останало почти нищо. Срещу нея Янтар внимателно поставяше приборите си върху чинията. Джек се облегна назад и се зае да чисти зъби. Тя улови погледа на Алтея и се усмихна:

— Случайно да имаш братя? — пошегува се тя. — Очи като твоите нямат място върху женско лице.

— Джек, не смущавай Алтея — шеговито я смъмри Янтар. — Защо не излезеш да се разходиш? Двете с нея трябва да проведем сериозен разговор.

Джек се надигна с изсумтяване и раздвижи рамене. Това ѝ движение се оказа съпроводено с пропукването на мускули.

— По-добре проведете сериозно пиене. Бива ли първата вечер в родния град да се прахосва с разговори? — Тя се усмихна, при което зъбите ѝ блеснаха хищнически.

— Кой знае, може да се стигне и до това — отбеляза Янтар. Пред нейния поглед Джек нахлузи ботуши и си взе леко наметало. Веднага щом вратата се затвори след нея, домакинята се облегна на лакти и повдигна пръст към Алтея. — Продължи разказа си. И този път не се опитвай да предъвкваш моментите, в които си се представяла зле. Аз не искам това от теб, за да ти се присмивам.

— А защо? — попита Алтея. Тя наистина се чудеше защо разказва всичко това. Тя знаеше сравнително малко за тази жена. Защо ѝ разказваше всичко, случило се от последната им среща насам?

— Предполагам, че ти дължа този отговор. — Янтар замълча за момент, за да подреди мислите си. — Аз не мога да напусна Бингтаун. Има работа тук. Ала тази работа зависи от събития, които се случват другаде. В Джамаилия и Вътрешния проход, например. По тази причина искам от теб да ми разкажеш за промените, които си видяла по тези места.

— От това обяснение не разбирам нищо — тихо изтъкна Алтея.

— Предполагам. В такъв случай ще бъда пряма. Аз съм решила да донеса известни промени. Решила съм да унищожа робството, не просто в Бингтаун, а и на цялата територия на Джамаилия и Калсид. Искам да видя Бингтаун свободен от джамаилско влияние. И освен това искам, повече от всичко, да разреша гатанката на змията и дракона.

Тя се усмихна, докато изричаше тези думи. Ръката ѝ потупа драконовата обица, носена на лявото ухо, и сетне змията, увиснала от дясното. Подир това жената повдигна вежди към Алтея и замълча подканящо.

— Дракон и змия? — объркано попита Алтея.

Лицето на Янтар се промени. Отвратителна мъка пробяга по него, последвана от умора. Тя се облегна назад и изрече:

— Когато най-сетне изрекох това пред теб, ти трябваше да скочиш на крака със сепнат вид. Или да възкликнеш. Или да поклатиш глава и да ми я обясниш. Последното нещо, което очаквах, бе да ме погледнеш с любезно объркване.

— Съжалявам — сви рамене Алтея.

— И тези думи не носят никакво значение за теб? Драконът и змията?

В гласа на Янтар се долавяше отчаяние. Алтея отново сви рамене.

— Моля те. Помисли. Аз бях уверена, че ти си тази, която търся. Някои сънища разклащаха тази увереност, ала всеки път, когато те зърнех на улицата, убеждението ми се възвръщаше. Ти си тази, която търся. Ти трябва да знаеш. Мисли. Драконът и змията. — Тя се приведе към Алтея, приковавайки я с умоляващ поглед.

Алтея си пое дъх.

— Дракон и змия. Добре. На един от Пустите острови видях скала, която наричат Дракона. А по време на обратния курс корабът ни бе нападнат от морска змия.

— Ти не спомена нищо за дракон, когато ми разказваше за лова!

— Не ми се стори важно.

— Разкажи ми. — Очите на Янтар пламтяха като котешки.

Алтея се раздвижи, за да напълни халбата си от глинената кана с бира.

— Няма много за разказване. Ние бяхме разположили лагера си в подножието ѝ, докато ловувахме. Това е обикновена скала, която стърчи от земята. Когато светлината попадне върху нея под определен ъгъл, скалата заприличва на мъртъв дракон. Един от моряците се опитваше да ми разправи как това действително било дракон и как ако съм се била изкатерела съм щяла да открия остатъка от стрела в гърдите му.

— А ти изкатери ли се?

Алтея се усмихна засрамено.

— Беше ми любопитно. Една нощ аз се покатерих. Оказа се, че Релър ми е казвал истината. Предните му лапи действително стискаха стрела, забодена в гърдите му.

— В такъв случай това не е обикновена скала? Наистина е имало предни лапи?

Девойката сви устни.

— А може би някои моряци са я разкрасили в свободното си време. Така смятам. Релър твърдеше, че Драконът е лежал там безброй години. Само че стрелата не изглеждаше захабена или прогнила. Тя беше прекрасно парче магическо дърво. Изненада ме единствено, че толкова време никой не я е задигнал. Но пък моряците са суеверни хора, а магическото дърво се ползва с опасна репутация.

Янтар седеше като омагьосана.

— Що се отнася до змията…

— Мълчи! — прекъсна я Янтар. — Трябва да помисля за момент. Стрела от магическо дърво. Заради това ли е било всичко, една стрела? Но от кого е била изстреляна? Кога? Защо?

Алтея не можеше да отговори на нито едно от тези питания. Тя надигна халбата си и отпи голяма глътка. При отпускането ѝ можа да види, че Янтар се усмихва насреща ѝ.

— Разкажи ми остатъка от историята си. Включи и змията, когато се стигне до нея, и ми разкажи колкото се може повече. Обещавам, че ще слушам внимателно. — Тя наля малко златисто бренди в чашата си и отново се облегна назад.

Джек се оказа права: каната с бира бе опразнена на два пъти, а съдържанието на бутилката с бренди намаля заплашително, преди Алтея да довърши историята си. На срещата със змията тя се задържа по настояване на Янтар. Последната проявяваше голям интерес към начина, по който змийската лига разяждала плат и плът, и кимна мълчаливо, когато чу Брашъновото твърдение, че змията приличала на разумно същество. И все пак Алтея можеше да усети, че нищо от тази част на разказа ѝ не привлече вниманието, както стрелата от магическо дърво.

В един момент питанията на Янтар свършиха. Огънят в камината бе почти догорял. При завръщането си от тоалетната Алтея откри, че приятелката ѝ е наляла оставащото бренди в две малки чашки. Около тях бяха обвити дървени дръжки във формата на бръшлян, очевидно изработка на самата Янтар.

— Да пием — предложи тя — за всичко, което е наред със света. За приятелството и за качественото бренди.

В отговор Алтея повдигна чаша, но не можа да се сети за нещо, което да прибави към тоста.

— За Вивачия? — опита се да помогне Янтар.

— Желая ѝ здраве, ала докато нейната палуба не се озове под мен, тя остава заплетена с всичко, което е грешно със света.

— За Граг Тенира? — шеговито предложи другата.

— Това също е прекалено сложно.

Тук Янтар се усмихна широко.

— За Брашън Трел!

Алтея простена и поклати глава, но Янтар вече надигаше чаша.

— За неразумните мъже, които се отдават на страстите си. — Тя погълна брендито си. — За да могат жените да твърдят, че не са имали нищо общо.

Последното тя прибави точно когато Алтея се бе примирила и на свой ред надигаше чашката си. Девойката се задави и протестира:

— Янтар, това не е справедливо. Той се възползва от мен.

— Нима?

— Разказах ти — упорито отвърна Алтея. В действителност тя бе разказала съвсем малко, не повече от лаконично признание. В онзи момент Янтар се бе ограничила да повдигне вежда, но сега се взираше насреща ѝ с лукава усмивчица. Алтея си пое дъх. — Бях пила, освен това в бирата бяха сложили сънотворно, на всичкото отгоре ме бяха ударили по главата. После той ми даде киндин. Освен това ми беше студено, бях и уморена.

— Всичко това се е отнасяло и за Брашън. Аз не виня никого, Алтея. Не мисля, че някой от вас трябва да се оправдава за случилото се. Мисля, че вие сте споделили онова, от което всеки от двамата се е нуждаел в онзи момент. Топлина. Дружба. Удовлетворение. Потвърждение.

— Потвърждение?

— Значи приемаш първите три?

Алтея не отвърна на въпроса.

— Трудно е да се говори с теб — оплака се тя. И отново попита. — Какво потвърждение?

— Потвърждение на онова, което сте били — отвърна Янтар с тих глас.

— Значи ти също ме смяташ за уличница. — Алтея не успя да се пошегува.

За момент Янтар се замисли, наклонила стола си назад.

— Ти сама знаеш какво си. Не ти е нужно мнението ми. Нужно е единствено да погледнеш към мечтите си. Някога представяла ли си се като съпруга и майка? Замисляла ли си се какво би било усещането да носиш живот в себе си? Представяла ли си си как се грижиш за децата си, докато очакваш съпруга си да доплава обратно?

— Само в най-мъчителните си кошмари — изтърси Алтея и се засмя.

— Щом никога не си очаквала да бъдеш подобна съпруга, нима си очаквала, че ще изживееш целия си живот, без да опознаеш мъжете?

— Не съм се замисляла за това. — Тя придърпа халбата по-близо. Янтар изсумтя.

— В теб има част, която мисли почти изцяло за това, ала ти отказваш да го признаеш. Отказваш да поемеш отговорността за нея. Предпочиташ да си представяш, че това е нещо, което просто ти се случва, нещо, към което някой мъж те прилъгва. — С тропот столът ѝ зае полагащата му се позиция: стъпил здраво и с четирите си крака. — Ела — подкани тя. — Приливът настъпва, а аз имам среща. — Тя хлъцна. — Тъкмо и двете ще се разходим.

Алтея също се надигна. Тя не можеше да реши дали казаното от Янтар я е наскърбило или развеселило.

— Къде отиваме? — попита тя и прие подадената ѝ окъсана дреха.

— На плажа. Искам да се запознаеш с един мой приятел. Парагон.

— Парагон? Корабът Парагон? Аз го познавам добре!

Янтар се усмихна.

— Зная това. Една нощ той те спомена. Каза го случайно, а аз се престорих, че името ти не ми е познато. Но дори и ако Парагон не се беше издал, аз пак щях да разбера. Ти беше оставила следи от присъствието си на борда му. Те бяха примесени с вещите на Брашън.

— Какви следи? — подозрително се осведоми девойката.

— Малко гребенче, което ти носеше в косата си първия път, когато те видях. То бе оставено край един от илюминаторите, явно забравено.

— Разбирам. Но какво общо имаш ти с Парагон?

Вперила внимателен поглед, Янтар обясни:

— Казах ти, той е мой приятел. — Допълнението си тя изрече с по-предпазлив глас. — Освен това аз водя преговори за закупуването му.

— Това е недопустимо! — разпали се Алтея. — Лъдчънсови никога не биха продали семейния си кораб, без значение как се е опозорил той.

— Съществува ли закон, който да забранява подобна продажба? — попита Янтар с глас, който съдържаше единствено въпросителна интонация.

— Не. Никога не е изниквала нуждата от подобен закон, защото това е традиция.

— Много от най-почитаните бингтаунски традиции отстъпват пред наплива на новодошлите. Макар да не се говори открито, всеки в града, който се вслушва в слухове, знае, че Парагон се продава. И че предложенията на спекулантите биват обмисляни сериозно.

Известно време Алтея мълча. Янтар си облече наметало и спусна качулката над светлата си коса. А спътницата ѝ най-сетне заяви:

— Ако Лъдчънсови са принудени да продадат Парагон, те биха го продали на някое от останалите Търговски семейства, а не на чужденка като теб.

— Започвах да се чудя кога ще изтъкнеш това — небрежно отвърна Янтар и отключи задната врата. — Идваш ли?

— Не съм сигурна. — Алтея излезе първа и остана да изчаква в притъмнялата уличка, докато Янтар заключи. Последните няколко минути от разговора им бяха придобили смущаваща посока. Най-притеснително бе усещането, че Янтар умишлено е предизвикала тази конфронтация. Може би тя се опитваше да изпробва приятелството им? Или зад настойчивостта ѝ се криеше някакво друго намерение? Следващите си думи тя подбра внимателно. — Не мисля, че ти си нещо по-долно от мен, само защото не си била родена в Търговско семейство. Но някои неща са част единствено от нашите кръгове — неща, които ние пазим особено ревностно. Нашите живи кораби са много специални. Ние се чувстваме длъжни да ги защитим. Трудно би било да накараме един външен човек да разбере какво са за нас тези кораби.

— Винаги е трудно да обясниш онова, което сам не разбираш — тихо отговори Янтар. — Алтея, тази мисъл трябва да бъде осъзната не само от теб, но и от всички останали бингтаунски Търговци. За да оцелеете, вие ще трябва да се промените. Ще трябва да решите кои са нещата най-ценни за вас и да ги запазите. Трябва да приемете съюзниците, които споделят тези ценности, а не да се отнасяте към тях с подозрение. И на първо място трябва да оттеглите собственическите си претенции от нещата, които не принадлежат на вас или на Дъждовния народ, а по право се полагат на всички.

— Какво знаеш ти за Дъждовните Търговци? — остро попита Алтея и се взря в другата жена.

— Много малко. Вашите мълчаливи традиции се погрижиха за това. Подозирам, че те изравят своите съкровища от градовете на Древните и че обявяват някогашната магия за своя. Бингтаун и неговите Търговци служат като щит, който прикрива един неизвестен за останалия свят народ. Този народ се е заровил сред тайни, които не разбира. Неговите представители раздробяват смайващите знания на едно отдавнашно време, на един отдавнашен народ, и ги продават като дрънкулки. Аз подозирам, че те унищожават също толкова, колкото и изравят. Ела, да вървим.

Алтея си пое дъх да отговори, но в следващия момент стисна зъби и я последва.

Мълчанието трая няколко мига и бе прекъснато от смеха на Янтар.

— Виждаш ли? Ти дори отказваш да ми кажеш дали моите предположения са верни.

— Тези неща касаят Търговците. Ние не ги обсъждаме с външни хора. — Младата жена осъзнаваше хладината в гласа си, но не съжаляваше за нея.

Известно време двете вървяха мълчаливо, като непознати. Глъчката на нощния пазар долиташе до тях смътно, спомен от по-добри времена. Откъм морето духаше хладен вятър. В тези часове преди изгрева по нищо не личеше, че е пролет: светът се бе завърнал сред мразовития мрак на зимата.

Алтея се чувстваше отчаяна. Тя не бе осъзнавала колко е ценила дружбата си с Янтар.

Другата жена неочаквано я хвана за ръката. Този допир допълнително подчерта настойчивостта на думите ѝ.

— Бингтаун не може да се справи сам — подчерта тя. — Джамаилия е прогнила. Сатрапът ще ви отстъпи на Калсид или без нито миг размисъл ще ви продаде на новодошлите. Той не се интересува от вас, Алтея. Както не се интересува от честта си или от споразумението, сключено между неговия предтеча и жителите на Бингтаун. Както не се интересува от собствените си поданици в Джамаилия. Косго е толкова вторачен в себе си, че не е в състояние да осмисли нищо, което не е пряко свързано с него. — Янтар поклати глава, съумявайки да изрази дълбока мъка с този си жест. — Той пое властта прекалено млад, прекалено неопитен, макар да притежаваше голям потенциал и огромен талант. Баща му се радваше на това обещание, а наставниците му бяха очаровани. Никой не искаше да ограничава този дирещ дух и той получаваше пълна свобода в проучванията си, без да бъде спиран от дисциплина. За известно време това приличаше на разгръщането на рядък цвят.

Янтар замълча, отдадена на спомените от едно предпочитано време. С въздишка тя поднови разказа си:

— Ала нищо не може да процъфтява в отсъствието на граници. В началото дворът наблюдаваше с веселие, когато младият наследник откри насладите на плътта и започна да им се отдава несдържано. С познатата си любознателност той искаше да изпита всичко. Всички смятаха, че това е само период от неговото развитие. Вместо фаза, това се оказа неговият край. Обграден от сладострастие, изцяло съсредоточен върху диренето на удоволствие, той стана още по-себевглъбен. Амбициозните хора съзряха в това начин да си спечелят благоволението на бъдещия сатрап и започнаха да насърчават желанията му. Безскрупулните съзряха възможност да придобият власт — те го запознаваха с нови и редки удоволствия, с които само те можеха да го снабдяват. Когато баща му умря неочаквано и Косго зае мястото му, той вече бе оплетен в конците, които други дърпаха. С течение на времето тези нишки само го оплетоха допълнително.

Янтар се засмя сухо.

— Иронично е: младежът, който нито веднъж не се натъкна на преградите на дисциплината, сега се задушава сред вървите на собствените си слабости. Неговите врагове ще ограбят народа му и ще поробят земите му, а през цялото време той ще се усмихва блажено сред миризмата на замайващи треви.

— Ти си добре запозната със случилото се.

— Така е.

Остротата на този отговор накара Алтея да преосмисли следващия си въпрос.

— Защо ми разказваш всичко това? — попита девойката.

— За да те накарам да се събудиш. Делегациите до сатрапа и изтъкването на някогашни споразумения няма да дадат резултат. Покварата на властта е разяла прекалено дълбоко владетеля и влиятелните столични родове. Те са прекалено заети да се боричкат за оставащите късчета влияние, за да обръщат внимание на случващото се с Бингтаун. Ако вашият град желае да продължи да съществува, ще трябва да привлече съюзници. Не просто сред новодошлите, които споделят бингтаунските идеали, а и сред робите, доведени тук силом. Дъждовните Търговци също ще трябва да пристъпят от сенките: не просто за да защитят правата си, а и за да поемат отговорност за нещата, които вършат.

Алтея неочаквано спря. Янтар направи още една крачка, преди също да спре и да се обърне.

— Трябва да си вървя у дома, при близките си — прошепна Алтея. — Всички тези неща, които ми разказа, ме накараха да се замисля не само за Бингтаун, но и за положението на семейството ми.

Янтар пусна ръката ѝ.

— Ако съм те накарала да проумееш, че тези две неща са свързани, то тази вечер не е била изгубена. Някой друг път ще те заведа при Парагон. И тогава ти ще ми помогнеш да го убедя, че той трябва да подкрепи усилията ми да го купя.

— Първо ще трябва да убедя себе си в това — предупреди я Алтея. Тя се чувстваше доволна от факта, че Парагон е проявил достатъчно разум да се възпротиви на намеренията на Янтар. Макар да я харесваше, Алтея смяташе, че за Парагон все би се намерил по-добър купувач.

Тя прибави и този проблем към нещата, които трябваше да разреши. При следващата среща с Граг и баща му щеше да обсъди това.

— Ще се убедиш, ако си отвориш очите и ушите. Бъди внимателна, Алтея. Отбий се, когато можеш. А междувременно мисли. Помисли над всичко, което измъчва Бингтаун. Обръщай внимание на всичко, което ти се струва нередно, дори и нещата, които не изглеждат пряко свързани с теб. Тогава ще достигнеш до същото заключение, до което достигнах аз.

Алтея кимна мълчаливо. Тя премълча отговора, че сама ще достигне до заключенията си. Добруването на семейството ѝ идваше на първо място.

— Цяла нощ ли ще будуваме? — най-сетне попита Малта.

Отговорът на Кефрия бе изненадващо мек.

— Аз ще остана да изчакам Алтея. Но зная, че ти сигурно си много уморена. Седмицата беше доста наситена за теб. Ти можеш да вървиш да си легнеш, ако искаш.

— Нали ти ми каза, че двете с баба ще започнете да се отнасяте с мен като с възрастна, ако се държа като такава. — По време на тази реплика Малта държеше под око баба си; по проблясъка в очите ѝ девойката видя, че целта е била поразена. Беше време старицата да осъзнае, че Малта и майка ѝ са обсъждали подобни неща насаме. — Смятам, че щом вие двете ще останете да изчакате леля Алтея, аз също трябва да го сторя.

— Както искаш — уморено каза майка ѝ. Тя отново взе гергефа си и се загледа в опънатия гоблен.

Малта се облегна назад в креслото си и се намести по-удобно, подвила крака под себе си. Гърбът я болеше, а главата ѝ пулсираше. И въпреки това тя се усмихваше. Каква седмица!

Девойката повдигна ръце и започна да разпуска косата си. Какво ли щеше да каже Рейн, ако можеше да я види в този момент, да види как косите ѝ бавно се спускат? Тя си го представи седнал насреща ѝ. Той щеше да наклони глава, а воалът леко щеше да трепне под въздишката му. Той щеше леко да подръпва крайчетата на ръкавиците си. Бе ѝ доверил, че тях намира за по-дразнещи от воала.

— Допирът на непокритата кожа с друга повърхност е в състояние да споделя толкова неща. А споделеното докосване на една кожа с друга е в състояние да разкрие неща, които на устните не е разрешено да изричат.

— Можеш да си свалиш ръкавиците — бе отвърнала тя. — Няма да се плаша.

Воалът на Рейн бе трепнал под тихия му присмех.

— Не мисля, че би имало от какво да се страхуваш, малка котанке. Но аз обещах на майка си, че това ухажване ще протече подобаващо.

— Така ли? — Малта се бе привела напред, свеждайки гласа си до приятен шепот. — Казваш ми това, за да ме накараш да се почувствам в безопасност, или за да ме обезкуражиш да не опитам нещо неподобаващо?

След тези думи тя се усмихна леко и повдигна едната си вежда. Този израз тя често бе упражнявала пред огледалото си.

Лекото трепване на воала пред лицето му показа, че ходът ѝ е сполучил. Това рязко поемане на дъх издаваше, че той е смаян и зарадван от дързостта ѝ. А имаше и друго. Над рамото му тя забеляза навъсеното изражение на Керуин Трел. В онзи момент тя се засмя възторжено, преструвайки се, че е насочила вниманието си изцяло към Рейн. Керуин грабна бутилката от подноса на един минаващ наблизо слуга и сам напълни чашата си. Той бе прекалено добре възпитан, за да си позволи да тръшне бутилката на масичката до себе си, ала дъното ѝ пак се отпусна с известно издрънчаване. Дело се привеждаше към него, за да го смъмри, но брат ѝ само махна с ръка. Какво ли си бе помислил той в онзи момент? Че е бил прекалено сдържан в ухажването си? Че е изпуснал възможността едно рядко създание като Малта Вестрит да се усмихва насреща му по подобен начин?

Тя определено се надяваше това да е така. Само при мисълта за напрежението между двамата мъже я спохождаха приятни тръпки. Толкова се радваше, че е успяла да придума майка си да уреди това прощално празненство, с което да изпратят Рейн. Тя бе помолила да го запознае с приятелите си, за да види как ще приемат те нейния ухажор от Дъждовните земи. И мероприятието се бе оказало по-успешно и от най-дръзките ѝ надежди. Особено заради начина, по който останалите момичета се бяха пръскали от завист да гледат по какъв начин тя бива обгрижвана.

Малта бе успяла да задели време да се измъкне заедно с Дело, за да ѝ покаже дрънкулките, които Рейн бе съумял да прокрадне заедно с разрешените му дарове. Водното конче, кацнало сред цветята в спалнята ѝ, бе изработено от скъпоценни камъни и редки метали. Една от бутилките парфюм бе съдържала дребен син огнен кристал. Разгърната, обвивката на кошничка с подсладени листенца се бе оказала достатъчно голяма, за да обвие леглото ѝ. Една неподписана бележка сред гънките ѝ обясняваше, че от подобна ефирна тъкан жените от Дъждовните земи изработват бельото за своя чеиз. Една от ябълките сред кошница с плодове се бе оказала умело изработена кутия, съдържаща наниз безцветни опали и торбичка сребрист прах. Тук също имаше бележка, която напътстваше Малта да постави праха в кутийката за съновидения десет дни след заминаването на Рейн. Дело бе попитала за въпросната кутийка, а Малта обясни, че тя изпращала сънища, които двамата с Рейн да споделят. На въпроса за същината на виденията Малта се извърна и се изчерви.

— Не би било редно да говоря за тях — прошепна девойката.

Скоро след завръщането им на празненството Дело си намери претекст да се отдалечи. Малко след това Малта я видя оживено да разговаря с Китън. Подир това клюките се разпространиха бързо. Малта наблюдаваше как вълната им обгръща Керуин. През въпросния ден тя бе отказала да го поглежда, с изключение на един поглед. Той не бе се поколебал да покаже мъката си. В отговор тя бе го изгледала умоляващо. След това се бе преструвала, че не му обръща внимание. Потънала в разговори с Рейн, тя бе оставила на майка си да изпраща гостите.

Толкова беше приятно да мисли за следващото нещо, което Керуин ще стори…

Някакъв шум откъм кухненската врата прекъсна размислите ѝ. Майка ѝ и баба ѝ се спогледаха.

— Аз ѝ оставих вратата отключена — каза Роника. Кефрия също се изправи, но преди някоя от тях да се е отправила към кухнята, в стаята влезе някакъв непознат. Майката на Малта възкликна задавено и направи крачка назад.

— Върнах се — оповести Алтея, свали окъсаната си връхна дреха и им се усмихна. Косата ѝ изглеждаше отвратително, прилепнала към главата ѝ и стегната по момчешки. Кожата на лицето ѝ бе зачервена, загрубяла от вятъра. Тя веднага се приближи към камината и свойски протегна ръце към пламъка. От нея долиташе миризма на катран, кълчища и бира.

— Рибни богове! — възкликна Кефрия, сепвайки всички с остротата на гласа си. Тя поклати глава, втренчена в сестра си. — Алтея, как можа да ни причиниш подобно нещо? Как си могла да го сториш на себе си? Нямаш ли капка гордост, не те ли интересува семейната чест? — Тя тежко се отпусна в стола си.

— Не се тревожи. Никой не ме позна — отвърна Алтея. Тя бе започнала да се движи из стаята като нахълтало бездомно куче. — Виждам, че сте преместили бюрото на татко — с гласа на обвинител изрече тя.

— Край прозореца светлината е по-силна — отвърна старицата. — Вече ми е трудно да виждам дребните букви. А иглите вдявам по няколко пъти.

Алтея понечи да отвърне, но спря. Лицето ѝ леко се промени.

— Съжалявам да чуя това — каза тя и поклати глава. Изглеждаше искрена. — Сигурно е трудно да губиш нещата, които винаги си смятала за даденост.

Малта се опитваше да наблюдава и трите едновременно. Тя забеляза как майка ѝ леко стиска устни — очевидно се дразнеше, че нейните думи са били подминати. Старицата гледаше Алтея без гняв, само с тъга. Малта реши да рискува.

— Няма как да си сигурна, че никой не те е познал. Ти знаеш, че никой не е показал, че те е познал. Може би хората са били прекалено засрамени, за да реагират.

За частица от мига Алтея изглеждаше смаяна, че Малта си е позволила да говори. Тя присви очи.

— Струва ми се, че трябва да си припомниш обноските си, Малта. На твоите години на мен не ми позволяваха да се намесвам в разговорите на възрастните.

Тези думи подействаха като искра, попаднала върху суха прахан. Майката на Малта скочи от креслото и пристъпи между двете.

— Доколкото си спомням, на нейните години ти беше босонога мъжкарана, която подскачаше сред мачтите на кораба и свободно разговаряше с моряците. А понякога не се ограничаваше единствено до разговори.

Лицето на Алтея пребледня, подчертавайки петната му. Малта надуши, че тук се крие тайна. Майка ѝ знаеше нещо за леля Алтея, нещо неприлично. А тайните даваха власт.

— Престанете — каза старицата. — Двете не сте се виждали близо година, а сега заставате настръхнали като котки. Не съм будувала цяла нощ, за да слушам как се карате. Седнете и замълчете за момент. Искам да ме изслушате.

Кефрия бавно се върна в креслото си; възрастната жена също седна обратно. Сякаш за да дразни сестра си, Алтея избра да седне направо пред камината. На всичкото отгоре тя се настани кръстато. На Малта се струваше грубо, че една жена в панталони седи по такъв начин. Алтея улови погледа ѝ и ѝ се усмихна. Малта погледна към майка си и леко поклати глава. Кефрия въздъхна. А старицата не обръщаше внимание.

— Вместо да се критикуваме едни други, трябва да погледнем към ситуацията, в която се намира семейството ни, и да потърсим начин да я подобрим — поде бабата на Малта.

— Няма ли поне да я попиташ какво е правила през цялото това време и къде е била? Ние се тревожихме до смърт за нея. Сега тя пристига омърляна, преоблечена като мъж и…

— Моята племенница е облечена като жена и бива използвана да привлече жених от Дъждовните земи. След като ще говорим за морал и семейна чест, защо не се спрем на това? — хапливо рече Алтея.

Старицата отново се надигна, разперила ръце.

— Сега е мой ред да говоря. Опитвам се най-напред да спомена онова, което е най-важно. Всички ние имаме въпроси. Ще ги оставим за след като решим, че можем да се държим като семейство. Ако не можем, то не би имало смисъл да ги задаваме.

— Ако Алтея бе останала тук, както трябваше да стори, тя щеше да знае с какво си имаме работа — тихо отбеляза Кефрия. — Но аз няма да те прекъсвам повече. Слушам те, майко.

— Благодаря ти. Ще бъда кратка. Някои от тези неща, Алтея, аз вече ти казах днес, но не в подробности. Смятам, че всички ние трябва да се съсредоточим над семейната ситуация, а не над личните си тревоги. Ще трябва да загърбим различията си. Или поне да ги прикрием. Трябва да определим позицията, която това семейство е заело, и да покажем този образ пред Бингтаун. Не бива да излъчваме разединение. Не бива да излъчваме и най-нищожното неразбирателство.

Бабата на Малта леко се извърна, за да насочи по-голяма част от думите си към леля Алтея.

— Алтея, нашите заемодавци ни притискат. Безупречната ни репутация е единственото, което ги удържа. В настоящия момент всички те вярват, че в един момент ще си получат дължимото плюс лихвите. Аз и Кефрия — и Малта също — се лишихме от много неща, за да поддържаме образа на стабилност. И трите живеем съвсем скромно. Рейч е единствената слугиня в къщата, всички останали бяха освободени. Ние не сме единствените Търговци, на които се наложи да прибегнат до подобен компромис, макар че малцина страдат от недостиг като нашия. В определена степен това допълнително утежнява ситуацията ни: много от нашите кредитори също се намират в затруднено положение. Някои, които при други обстоятелства биха склонили на допълнителна отсрочка, на практика не могат да си го позволят.

Старицата продължаваше да говори — познатите излияния, втръснали до болка на Малта. Девойката трябваше да полага усилия, за да задържа очите си отворени. Единственото интересно за нея беше възможността да наблюдава леля си по време на разказа. На моменти върху мърлявото ѝ лице изникваха вина и срам. Странно. Баба не ѝ казваше, че част от това е по нейна вина, че ако бе останала у дома, е щяла да помогне на семейството си, а въпреки това Алтея реагираше сякаш тези обвинения са били изречени. Когато старицата разказваше как родът Купрус закупил оставащите задължения на Вивачия и че нямало начин Малта да откаже ухажването, Алтея дори я изгледа със състрадание. Малта се постара да изглежда измъчена.

Баба ѝ довърши със следните думи:

— Сигурна съм, че ти сама си забелязала промените, настъпили в дома ни и около него. Сега ти знаеш, че това са били наложителни жертви, а не немара. Алтея, ето какво ще искам от теб. Остани у дома. Обличай се подобаващо, дръж се скромно. Ако Кефрия се съгласи, ти може да помагаш в наглеждането на някои от имотите, изискващи активно наблюдение. А ако смяташ, че се нуждаеш от повече… свобода, би могла да започнеш да се грижиш за фермата, която бе моя зестра. Това е тихо, но уютно място, на което биха се отразили добре подобни грижи. Може да ти се стори удовлетворяващо да се заемеш с възстановяването ѝ и…

— Майко, това не е причината, поради която се върнах у дома. — Алтея звучеше едва ли не тъжна. — Не искам да си играя с някакви проекти. Нито искам да посрамвам близките си. Аз се върнах, за да помагам, ала тази помощ ще бъде в онова, което аз умея най-добре. — Тя отмести поглед от старицата и погледна сестра си в очите. — Кефрия, ти знаеш, че Вивачия трябваше да принадлежи на мен. Ти винаги си знаела това. Аз се върнах, за да си я върна, за да я спася от ориста на робски кораб и да я използвам да възвърна благоденствието на семейството си.

Малта скочи на крака.

— Баща ми притежава този кораб. Той никога няма да ти позволи да му го отнемеш.

Алтея я погледна изненадано, а в следващия момент в очите ѝ блесна гняв. За миг тя стисна зъби. Подир това тя отново се обърна към Кефрия и продължи със сдържан глас:

— Сестро, ти притежаваш този кораб. Неговата съдба зависи изцяло от теб. Бингтаун не е Калсид, където богатствата на жената стават собственост изцяло на съпруга ѝ. Освен това ти чу как Кайл се закле в името на Са, че ако му покажа свидетелство за способностите си, той ще ми върне кораба. Аз нося това свидетелство, билет, издаден от капитана на живия кораб Офелия. И той, и неговият заместник са готови да потвърдят моите способности. Аз отсъствах от дома почти цяла година. Цялото това време бе посветено на една-едничка мисъл: да не излагам семейството си, да се покажа като достойна за онова, което трябваше да ми принадлежи още от самото начало. — Сега гласът ѝ придоби нотка на молба. — Кефрия, не разбираш ли? Аз улесних нещата за теб. Дай ми кораба. Кайл ще е удържал думата, дадена пред Са; ти ще сториш онова, за което сама знаеш, че е правилно. Аз ти давам думата си, но съм готова да я повторя и в писмен вид, стига да желаеш: печалбите от всяко пътуване ще отиват за теб. Аз ще задържам единствено сумите за поддръжка на кораба и закупуване на нова стока.

Малта се отвращаваше от изражението на майка си. Кефрия бе започнала да се поддава на думите на сестра си. Ала преди Малта да е успяла да се намеси, Алтея сама развали напредъка си.

— Защо това е толкова трудно за теб? — възкликна тя. — Кайл може и да възрази, ала от теб се иска единствено да му се опълчиш. Нещо, което е трябвало да сториш много отдавна. Тези неща касаят семейството ни, касаят семейство Вестрит. Търговците. Те нямат нищо общо с него.

— Той е мой съпруг! — изкрещя Кефрия. — Да, той си има своите недостатъци, понякога аз му се гневя. Но той не е домашен любимец или някаква вещ. Той е част от моето семейство. Той е част от това семейство. За добро или за лошо тази връзка съществува, Алтея. Отвращавам се от начина, по който вие двете с майка непрекъснато го отхвърляте. Той е мой съпруг и баща на децата ми. И наистина вярва, че онова, което върши, е правилно. Щом не можеш да изпитваш уважение към него, не можеш ли поне да уважаваш чувствата ми към него?

— Както той уважаваше моите? — саркастично се осведоми Алтея.

— Престанете — намеси се старицата. — Точно от това се боях повече от всичко: че няма да успеем да загърбим различията си за достатъчно дълго, за да запазим семейното богатство.

Двете дъщери оставаха втренчени една в друга. Малта мълчеше, макар да копнееше да скочи и да каже, че Алтея просто трябва да си върви. С какво право тя бе дошла тук, че и на всичкото отгоре да отправя претенции? Жена без съпруг и без деца, мъртва клонка от родословното дърво. Нейният интерес до семейното богатство се ограничаваше единствено до облагите, които то щеше да ѝ донесе. Малта и брат ѝ бяха онези, които страдаха най-остро заради неумелите решения на баба си и дядо си. За нея всичко изглеждаше толкова логично и очевидно: защо останалите отказваха да го проумеят? Нейният баща беше единственият силен мъж в семейството им. Неговите деца щяха да бъдат повлияни най-силно от последващото развитие на семейните дела. Разбираемо беше, че всички решения трябваше да принадлежат нему. Да можеше той да присъства в този момент…

Ала него го нямаше. Малта можеше единствено да слуша и да запомня. Когато той се върнеше, тя щеше да му разкаже всичко. Тя нямаше да позволи баща ѝ да остане уязвим за коварството на тези зажаднели за власт жени.

Междувременно баба ѝ се беше изправила. Тя стоеше между двете си дъщери, мълчаливо протегнала ръка към всяка от тях. Нито една от двете жени не го стори охотно, но всяка от тях хвана ръката на майка си.

— Това искам от вас — тихо каза Роника. — Нека неразбирателството ни остане зад тези стени. Нека изглеждаме единни. Алтея, Кефрия, с Вивачия не може да се направи нищо, преди тя да се е върнала в пристанището. Докато това стане, нека направим онова, което не сме вършили от години. Нека заживеем като семейство под един покрив, с усилия, насочени към общото добро. — Тя гледаше ту едната, ту другата жена. — Вие двете не сте толкова различни една от друга, колкото смятате. Мисля, че щом видите на какво е способна обединената ви сила, вече няма да имате желание да се изправяте една срещу друга. В остротата си вие не виждате, че съществуват множество компромиси. Но след като се опознаете отново, възможно е да проявите по-голяма приемственост.

Влиянието, което бабата на Малта излъчваше над дъщерите си, бе почти осезаемо. Мълчание изпълни стаята. Малта усещаше усилията им да откажат. И двете сестри отказваха да се погледнат една друга или да поглеждат към майка си. И все пак, когато мълчанието се проточи, първо Алтея, а после и Кефрия погледна към сестра си. Малта стисна юмруци, когато погледите на двете се срещнаха и нещо безмълвно премина между тях. Какво беше то? Някакъв отдавнашен спомен? Признаването на дълга към семейството? За каквото и да ставаше дума, то ги съедини над разделилата ги пропаст. Никоя от двете не се усмихна, ала упоритостта изчезна от устните и очите им. Кефрия повдигна предателска ръка към сестра си. Предалата се Алтея я прие. Старицата видимо си отдъхна. Трите бяха затворили семейния кръг.

И единствено на Малта направи впечатление, че самата тя не е включена в него.

С изгаряща студенина тя изслуша думите на Роника:

— Никоя от вас няма да съжалява, че е опитала. Обещавам ви.

Малта насочи горчивата си усмивка единствено към гаснещия огън. Тя също имаше обещания, които да спази.

Глава дванадесета

Портретът на Вивачия

Брашън стоеше облегнат на стената на капитанската каюта, стараещ се да си придава смесица от заплашителен и безразличен вид. Не беше лесно да демонстрира едновременно усмивката си и тежката палка. Но пък малко неща от настоящата му работа се бяха оказали очаквано лесни.

Поток от слуги, пренасящи стоки, циркулираше сред каютата. Те бързо превръщаха занемареното кътче на Фини в своеобразна изложбена зала за мостри. Масата вече бе покрита със скъп кадифен плат с цвета на синя нощ. Върху този фон бяха подредени (и прикрепени, за да не бъдат откраднати) обици, огърлици, гривни и дрънкулки, чието многообразие издаваше разнообразен произход. Изтънченото съжителстваше с пошлото. Присъстваха всякакви скъпоценни камъни и благородни метали.

Сред цялото това великолепие стоеше капитан Фини, стиснал изящния ствол на винена чаша. Прекупвачът, дуржанец на име Фолдин, бе заел почтителна позиция край рамото му и последователно обясняваше за всеки накит.

В момента той сочеше към елегантна перлена огърлица в комплект с обици:

— Тези… да, тези принадлежаха на дъщерята на един благородник. Забележете как са изработени златните брънки между перлите и обърнете внимание на топлия блясък на самите перли. Всеизвестно е, че тези украшения стоят най-добре върху хората със страстна същина, а тази жена… За нея е достатъчно да кажа само, че щом тя зърна похитителите си, тя нямаше никакво желание да се върне при близките си. Говори се, че дар от подобни перли се връчва на хладна жена, за да извлече на повърхността спящите ѝ страсти. На жена с гореща кръв подобен подарък човек връчва само ако е уверен в голямата си издръжливост.

И прекупвачът шавна с вежди, усмихнат. Фини се засмя одобрително.

Посредникът обичаше да разказва истории. Заслушалият се в тях придобиваше впечатление, че всеки от изложените тук предмети притежава някаква романтична и смайваща история. За първи път Брашън виждаше крадени стоки, изложени по такъв начин. Разбира се, той не си позволяваше да ги оглежда, защото трябваше да държи под око синовете на Фолдин: те също участваха в подреждането. Явно цялото им семейство обичаше блясъка, защото и тримата синове бяха облечени със същото великолепие като баща си. В момента едно от момчетата тъкмо разстилаше дебели топове от същия плат. По-големият му брат отваряше вратите на украсен шкаф, за да покаже подредените вътре шишенца. Може би те съдържаха алкохол, а може би ароматни масла… Най-малкият син бе разстлал бял плат върху койката на капитана и подреждаше оръжия, прибори за хранене, книги, свитъци и какво ли още не. Дори и в тази демонстрация личеше внимание: ножовете бяха подредени ветрилообразно, книгите и свитъците стояха отворени на някоя от илюстрациите си — всичко целеше да заплени окото и заинтригува разглеждащия.

Именно третото момче Брашън наблюдаваше най-внимателно. Той се съмняваше, че тези хора са нещо различно от инициативни прекупвачи, ала инцидентът, случил се преди десет дни, го бе накарал да бъде по-внимателен. Почти цял ден юнгата бе отстранявал кървавото петно върху палубата на Пролетна вечер. А Брашън все още се затрудняваше да осмисли начина, по който стореното го караше да се чувства. Онзи го беше принудил да действа; той не можеше просто да го остави да обере кораба, нали така? И все пак не можеше да се отърси от усещането, че не е трябвало да приема тази работа. Ако не беше, нямаше да му се налага да пролива кръв.

Но къде щеше да се намира сега в този момент? Той не бе знаел, че настоящата му работа ще го отведе до подобно нещо. Той бе постъпил на работа като помощник-капитан. Пролетна вечер бе малък и маневрен кораб, способен да нагазва в плитчини. Тази му особеност го правеше нестабилен в по-лошо време, но пък му позволяваше да обхожда речните води. Официално той се водеше товарен кораб и влекач, пренасящ на каквито стоки се натъкне.

Истината беше по-мрачна. Заради тези допълнителни дейности Брашън трябваше да изпълнява ролите на телохранител, преводач и докер. И всичко това под ръководството на капитан, който все така си оставаше неразгадаем. Може би Фини действително бе решил да му се довери, а може би го подлагаше на някакво изпитание. Неговата пряма откровеност бе превъплъщение, изработено в преговорите с предимно непочтените прекупвачи, с които той си имаше работа. В подобна дейност той не би могъл да преживее толкова години, ако в действителност беше толкова открит. Фини беше умел капитан, освен това умееше и да очарова хората. Но Брашън подозираше, че капитанът е способен почти на всичко в името на оцеляването си. Фини носеше дълъг белег от нож върху корема си, а тази назъбена ивица никак не се връзваше с добронамерената личност, за която се представяше капитанът. От момента, в който Брашън зърна този белег, той започна да наблюдава капитана също тъй внимателно, както и пристигащите на борда да търгуват.

Сега той наблюдаваше как Фини небрежно се привежда, за да потропа с кокалче по десетина бижута.

— Тези бих искал да включа в нашия инвентар, останалите прибери. Не се интересувам от улична стока.

През цялото време капитанът не бе изгубил усмивката си. Беше интересно да се отбележи, че пръстът му безпогрешно беше се спрял над накитите, които погледът на Брашън също бе определил като най-скъпи.

Фолдин също се усмихваше в отговор, само че Брашън долови сянка на неспокойство върху лицето на прекупвача. Самият заместник запазваше неутрално изражение: случващото се му беше познато; не за първи път Фини постъпваше по този начин. Капитанът обичаше да съпровожда преговорите си с маниерите на лениво мъркащ котак, но когато дойдеше време до същинската размяна, отсрещната страна трябваше да се счита за щастлива, ако си тръгнеше с каквато и да било печалба. И Фолдин не правеше изключение.

Самият Брашън не виждаше полза от тази тактика. По време на службата си при Ефрън Вестрит Търговецът бе му казал:

— Винаги оставяй по кокала достатъчно месо, та другият също да остане доволен. В противен случай няма да останат хора, склонни да правят бизнес с теб.

Но пък капитан Вестрит не беше търгувал с пирати и прекупвачите на пиратски стоки. Тук важаха други правила.

Подир напускането на Кандило Пролетна вечер бавно се бе отправил нагоре по крайбрежието на Прокълнатите брегове. Малкият кораб бе плавал по тромави реки и бе навлизал в лагуни, които отсъстваха от картите. Цялата част от крайбрежието, назовавана Пиратските острови, постоянно се променяше. Някои твърдяха, че тамошната съвкупност от потоци и реки в действителност представлява една огромна река, която непрекъснато мени ръкавите си. За Брашън беше все едно. От значение беше фактът, че макар тукашните води да бяха топли и да смекчаваха климата на околните територии, те също така воняха. Дъната бързо се вмирисваха, въжетата започваха да загниват, а ежегодните мъгли намаляваха видимостта.

Тук не идваха други кораби. Въздухът бе влажен, а прясната вода, която придобиваха, зеленясваше само за една нощ. Ако Пролетна вечер сглупеше да пусне котва близо до брега, рояци насекоми се нахвърляха върху екипажа. Често сред тези места проблясваха чудати светлини, а звуците се пренасяха надалече. Острови и ръкави изчезваха — появата на едничка буря беше достатъчна, за да отстрани месеци наноси.

Брашън имаше смътни спомени от тази местност — остатък от дните, когато принудително бе се занимавал с пиратство. Порчето, така го бяха наричали тогава. В онези времена той беше юнга, което го равняваше на роб. По тази причина се бе съсредоточавал изцяло върху старанието си да си навлича колкото се може по-малко бой. От тукашните поселища не беше запомнил много: главно, че те представляваха скупчени разлагащи се колиби. В тях живееха отчаяни хора, които нямаха къде другаде да идат. Това не бяха наперени пирати, а корабокрушенци, прехранващи се с онова, което истинските пирати донасяха в нищожните им поселища.

Брашън потръпна при тези спомени. Сега той бе описал пълен кръг и можеше само да се удивлява как незаконните поселища се бяха превърнали в мрежа от градове. На борда на Вивачия той не бе вярвал на слуховете за пиратските градове, изникващи сред речните лагуни. Но покрай службата си на Пролетна вечер той бе придобил съвсем друг поглед върху тези подвижни острови и оживените поселища, настанили се край несигурните им брегове. Някои от тези места все още бяха съвсем дребни, места, където два кораба да обменят стока, но имаше и такива, чиито домове бяха боядисани, а сред окаляните им улици бяха изникнали магазинчета. Търговията с роби бе увеличила населението им и внесла в него разнообразие. Занаятчии и философи, избягали от стопаните си, крачеха сред престъпници, избягали от правосъдието на сатрапа. Някои от жителите имаха собствени семейства — жените и децата оформяха част, макар и малка, от населението. Много от избягалите роби се опитваха да си върнат отнетото им съществуване. Те придаваха нотка на отчаяна цивилизация към тези градчета.

Капитан Фини се осланяше изцяло на паметта си, за да плава сред коварните канали и течения, които трябваше да преодолеят на път за отделните поселища. Той безпогрешно насочваше кораба си от град към град. Брашън подозираше, че капитанът разполага с лични карти, но до този момент Фини не бе сметнал за необходимо да споделя подобна информация със своя заместник. Подобна липса на доверие, разсъждаваше Брашън, присвил очи към синовете на прекупвача, почти оправдава насрещна измяна.

А капитанът несъмнено би сметнал за измяна подробните карти, които Брашън бе започнал да изготвя и които криеше под леглото си — защото значителна част от способностите на Фини се осланяше на неговите познания за Пиратските острови. В самоделните карти на Брашън той би съзрял кражба на това знание. Самият Брашън гледаше на това като на своеобразно възнаграждение, което да отнесе от този курс. Парите и киндинът бяха хубави, но свършваха прекалено бързо. Щом съдбата го беше тласнала към тази дейност, Брашън нямаше намерение да плава все като помощник.

— Браш, я погледни. Какво ще кажеш за това?

Той отмести поглед от момчетата и се обърна към поредните стоки, разглеждани от Фини. Капитанът държеше свитък с илюстрации. Брашън видя, че това е препис на „Противоречията на Са“. Качеството на пергамента издаваше, че става дума за скъпа изработка.

Тъй като не искаше да издаде грамотността си, заместник-капитанът сви рамене и каза:

— Много добре е нарисувано, с богати цветове.

— Колко ще струва според теб?

Брашън повтори жеста си.

— За кого?

— В бингтаунски магазин, да речем — присви очи Фини.

— Виждал съм такива. Но никога не ми се е приисквало да си купя.

Прекупвачът Фолдин подбели очи заради тази демонстрация на невежество.

— Може и да го взема. — Фини започна да рови сред останалите стоки. — За момента го остави настрана. Това какво е? — Сега в гласа на капитана се долавяше веселие. — Счупено е. Казах ти, че се интересувам само от най-скъпата стока. Махни го.

— Само рамката е нащърбена, без съмнение заради бързината, с която картината е била… пренасяна. Самото платно е невредимо и доколкото разбирам, много ценно. Изглежда това е произведение на известен художник от Бингтаун. Но това не е единственото нещо, което го прави изключително ценно. — Думите му загатваха за наличието на голяма тайна.

Фини се престори на безразличен.

— Добре, ще я погледна. Ха, виж ти, кораб. Колко оригинално. Кораб, плаващ сред слънчев ден. Махни я, Фолдин.

Прекупвачът продължаваше гордо да държи картината.

— Според мен ще съжалявате, ако позволите на това малко съкровище да ви избяга, капитане. Това е картина от Папас. Чувал съм, че той приемал много малко поръчки и че всичките му картини имат висока цена. А тази е още по-рядка, защото изобразява жив кораб.

Брашън потръпна. Алтея бе поръчала на Папас да изработи портрет на Вивачия. Той не искаше да поглежда, но трябваше. Пък и би било глупаво да не го стори. Нямаше как опасенията му да се окажат верни. Никой пиратски съд не можеше да завземе Вивачия.

Картината обаче наистина беше тази.

Брашън сепнато се взираше в познатата картина. Тя бе висяла в Алтеината каюта на борда на Вивачия. Великолепната рамка от розово дърво се бе сцепила в горната част, защото нечия ръка нетърпеливо я бе изтръгнала от стената. Тази картина изобразяваше Вивачия преди събуждането ѝ: в нея чертите на фигурата бяха застинали, а косата ѝ бе жълта. Изящният корпус се врязваше в изрисуваните вълни. Умението на твореца почти успяваше да заблуди погледа и да го накара да очаква движение от облаците.

Последния път, когато той бе зърнал тази картина, тя все още бе стояла прикрепена към стената на каютата. Дали Алтея я беше оставила там при напускането си на кораба? Може би тя бе открадната от пирати, а може би е била открадната от дома на Вестритови? Последното не му се струваше вероятно. Никой крадец не би задигнал нещо от Бингтаун, за да го продаде сред Пиратските острови. В Калсид и Джамаилия имаше най-широк пазар за произведения на изкуството. Логично беше да заключи, че картината е била открадната от Вивачия. И все пак той не вярваше, че морски разбойници биха могли да пленят повратливия кораб. Още преди събуждането ѝ Ефрън Вестрит бе оставял далеч зад себе си всички преследвачи. А веднъж придобила съзнание, нищо не би могло да я настигне.

— Този кораб познат ли ти е, Брашън? — поинтересува се Фини с мек, дружески глас.

Капитанът бе забелязал вторачването му. Брашън се постара да превърне отвращението си в объркване. Свъсил веждите си още по-ниско, той каза:

— Името Папас ми се стори познато, затова се бях замислил. Сигурен съм, че познавах един такъв… Не, онзи се казваше Папай. Обичаше да мами на карти, макар че и в това никак не го биваше. Но иначе беше свестен другар. — Брашън сви рамене и се поусмихна. Интересно дали Фини бе повярвал на думите му?

— Това е жив кораб, от Бингтаун. Трябва да ти е познат. Живите кораби не се срещат чак толкова често — настояваше капитанът.

Брашън направи крачка напред в привидно разглеждане.

— Вярно е, но пък спират в отделна част от пристанището, където безделниците не са добре дошли. Търговците са наперени хора.

— Но нали ти също си от Търговски род?

Сега прекупвачът също се беше обърнал към него.

Брашън прихна.

— Дори Търговците имат бедни роднини. Третият ми братовчед е същинският Търговец. Аз съм просто част от семейството, и то неприятна част. Съжалявам. Как се казва корабът?

— Вивачия — рече Фини. — Мислех, че това е корабът, на който си служил. Не си ли казал така на пристанищния агент в Кандило?

Брашън прокле замаяните от киндин спомени от онази среща. Той замислено поклати глава:

— Не. Казах му, че съм служил на борда на Витриолина. Кораб от Шестте херцогства, а не от Бингтаун. Нелош съд, ако ти харесва да живееш сред варвари, които смятат чорбата от рибешки глави за деликатес.

Фини и Фолдин се засмяха. Шегата не беше кой знае каква, но се оказа достатъчна да промени темата. Фолдин за пореден път повдигна картината, но Фини поклати глава. Прекупвачът демонстративно се зае да увива картината отново, за да изтъкне ценността, с която другият пропуска да се сдобие. Но капитанът не му обръщаше внимание, защото вече разглеждаше другите свитъци.

Брашън се опита да си възвърне предишното съсредоточение, само че се чувстваше отвратително. Счупената рамка показваше, че картината е била грабната бързо. Може би корабът е потъвал?

Един от синовете на Фолдин го погледна плахо, докато минаваше покрай него. Брашън осъзна, че отново се е навъсил, и побърза да заглади лице.

С някои от моряците, с които бе работил на борда на Вивачия, го свързваше дългогодишно другарство. Той си припомни лицата им. Григ, който умееше да сплита въже по-бързо, отколкото обикновените хора изричат лъжа; шегаджията Комфри и още неколцина други. Майлд, юнгата, притежаваше всички качества да се превърне в първокласен моряк, стига да преодолееше склонността си към лудории. Дали всички те бяха приели да се присъединят към пиратите?

Нуждата да узнае повече непрекъснато се усилваше. Но имаше ли начин да утоли любопитството си, без да привлича внимание?

— Как сте се сдобили с картината на живия кораб? — попита той.

Другите двама се обърнаха към него.

— Защо те е грижа? — рече капитан Фини. Неговият глас не беше небрежен.

Фолдин отговори с охота, очевидно все още таящ надежда да продаде картината.

— Картината идва от самия кораб. Много рядко някой жив кораб бива заловен: тъкмо заради това този спомен от тъй рядко събитие е особено ценен.

Той отново бе започнал да разгръща картината.

Брашън намести късчето киндин в устата си.

— Е, аз пък не вярвам — сопна се той и погледна към капитана. — Точно това ме притесняваше. Ако някой ще окачва картина на кораб на борда си, то тя ще изобразява самия съд. Но живите кораби не биват залавяни. Всеки знае това. Картината е фалшива. — Сякаш случайно той погледна към прекупвача. — Не ви наричам лъжец — бързо добави Брашън, за да смекчи възмущението върху лицето на Фолдин. — Просто казвам, че човекът, който ви е продал тази картина, ви е излъгал.

И заместникът се усмихна насреща му. Той добре знаеше, че загатването за насрещната неинформираност е най-добрият начин да накараш човек да разкрие необмислено много.

Ходът му проработи. Възмущението на прекупвача отстъпи пред хладно самодоволство.

— Не мисля така. Да, разбирам на какво основавате твърденията си. Пленяването на жив кораб не е нещо обичайно. Някой обикновен човек не би могъл да го постигне. Но капитан Кенит го стори. Ако това име ви говори нещо, то чутото не би ви изненадало.

Капитан Фини изсумтя презрително.

— Този мухльо? Той жив ли е още? Бих заложил злато, че по това време някой трябваше да го е разпорил. Той още ли дрънка онези глупости за крал на пиратите?

За пръв път Брашън имаше впечатлението, че наскърблението на Фолдин е искрено. Пухкавият прекупвач се изпъна в цял ръст и буквално се наду, покривайки с бръчки ризата си.

— Говорите за човек, който е неофициално сгоден за дъщеря ми. Аз имам изключително високо мнение за капитан Кенит и за мен е чест, че той ми е делегирал изключителната привилегия да продавам неговите стоки. Няма да търпя подобни думи по негов адрес.

Фини извъртя очи към Брашън.

— В такъв случай няма да чуеш нищо от мен по негов адрес. Този човек е побъркан, Фолдин. Той е прекрасен капитан и умее да дисциплинира хората си. Това трябва да му призная. Но миналата година всички говореха как той бил предречен да стане владетел на Пиратските острови. Носеха се слухове, че посетил Острова на Чуждите и там получил такова предсказание. Е, ти много добре знаеш колко ни е изтрябвал крал, фу! После се чу, че започнал да освобождава робски кораби. Не че не изпитвам състрадание към клетниците, пренасяни в трюмовете им. Но няма как да не мисля за себе си, когато проклетият Кенит вдигна прекалено много шум и принуди голобрадия сатрап да наеме патрули. Онова хлапе дори не осъзнава, че това е джамаилски проблем. Не, то кани калсидски капери и очаква те да ни прогонят. В действителност те само подбират най-тлъстата плячка и хвърлят вината върху нас.

Капитан Фини поклати глава и продължи:

— Крал на Пиратските острови. Ама разбира се. Именно такива неща бихме очаквали от един крал. Повече смрад, която да ни засипе.

Фолдин упорито скръсти ръце.

— Не е така, скъпи приятелю. Не е типично за мен да споря с клиент, но вие пропускате цялостната картина. Кенит помага на всички ни. Освободените от него роби се присъединяват към нас, обогатявайки нашите градове със занаятчии. И с плодовити жени. По-рано кой бягаше при нас? Убийци, изнасилвачи и крадци. Малцината честни хора, озовали се сред нас, трябваше да постъпят като двама ни: да открият начин честно да си изкарват прехраната сред тази среда. Кенит променя всичко това. Той влива в градовете ни нови хора, които искат единствено възможността отново да заживеят свободни. Той ще ни превърне в нация, а не сбирщина от враждуващи селища. Да, той привлече гнева на сатрапа. Слепците сред нас, които смятаха, че все още дължим вярност на едно надрусало се с наркотици хлапе, вече виждат истинската му същина. Неговите постъпки сложиха край на тази сантиментална привързаност. Всички ние започваме да осъзнаваме, че не дължим абсолютно нищо на Джамаилия и че трябва да мислим единствено за себе си.

Неохотно съгласие бе изникнало върху лицето на Фини.

— Аз не казвам, че той е чак толкова лош. Но ние не се нуждаем от крал. И сами се управляваме достатъчно добре.

Брашън изтегли на повърхността късче полузабравен слух.

— Кенит. Това не беше ли пиратът, който избивал целия екипаж, щом превземел кораба?

— Не всякога! — възрази Фолдин. — Той постъпва така само с корабите, пренасящи роби. Но има слух, че той е пощадил част от екипажа на живия кораб, макар последният също да пренасял роби. Корабът се радвал, че бил спасен. И се привързал към капитан Кенит.

— Жив кораб пренасял роби, впоследствие бил превзет и изоставил верността към семейството си? — Брашън поклати глава, развеселен. Той се обърна към капитана. — Може да не познавам въпросния кораб, но зная достатъчно за живите съдове, за да ви кажа, че тези две неща няма как да са верни.

— Верни са! — Фолдин се обърна едновременно и към двамата присъстващи. — Не е нужно да ми вярвате сляпо — добави той с достойнство. — Намирате се само на ден път от Заграба. Вървете да се убедите лично, щом се съмнявате. Живият кораб се намира там почти месец, на ремонт. Говорете с бившите роби, които Кенит е освободил. Аз самият не съм разговарял с фигурата, но дръзналите да го сторят казваха, че тя има добро мнение за новия си капитан.

Брашъновото сърце биеше оглушително. Освен това той се задъхваше. Това не можеше да е вярно. Всичко, което той знаеше за Вивачия и живите кораби, му казваше така. Но всички доказателства на прекупвача го убеждаваха в противното.

Младият Трел сви рамене и се изкашля в опит да освободи гърлото си.

— От капитана зависи. — Брашън намести късчето в устата си, за момент го притисна между зъбите. — Той взема тези решения. Аз — той потупа тояжката си — се занимавам с други неща. — И заместникът се усмихна към двамата.

— Ако дойдете в Заграба, ще мога да ви предложа далеч по-широк асортимент. — Фолдин отново се връщаше към обичайната си роля. Тя доведе обратно и усмивката му. — Там се намира складът ми. Последното Кенитово пътуване ми донесе много стока, макар че малко от нея е дошла от самия жив кораб. Той пренасял предимно роби. Тях той освободи. Избрал е да запази офицерските помещения непокътнати, а останалата част от кораба да възстанови. Още не приема посетители, но разбрах, че капитанската каюта била особено изтънчена.

Капитан Фини изсумтя неопределено. Брашън застина. В очите на капитана му пламтеше интерес. Отдаваше му се възможност да види пленен жив кораб, може би дори да разговаря с него. С такива доказателства и покрай уверенията на Фолдин, че картината е единственият трофей от завземането, Фини най-вероятно щеше да я купи. Редкостта винаги донасяше печалби.

— Задели картината — прочисти гърло капитанът. — В трюма има известна празнина, едно пътуване до Заграба ще я запълни. Ако живият кораб действително е там и историята ти се окаже вярна, ще купя картината. Сега да говорим по същество. Имаш ли още гоблени като онези, които ми продаде миналата година?

Ударите на чуковете се сливаха със стърженето на триони. Целият кораб бе обгърнат от миризмата на стърготини и пресен лак. Робите, изпълвали трюма и палубата на Вивачия, сега бяха заменени с дърводелци и корабостроители. Уинтроу трябваше да заобиколи един от работниците, заел се да нанася лак върху рамката на вратата, и едва не се сблъска с чирак, понесъл калъпи восък.

Корабът биваше възстановяван с удивителна бързина. Щетите от робското въстание почти бяха изчезнали. Трюмовете бяха почистени — не просто изстъргани, а и освежени с ароматни треви. Много скоро единствено кървавите петна щяха да останат върху дъските. Никаква шкурка или четка не можеше да накара магическото дърво да забрави.

Соркор непрекъснато надзираваше възстановителната работа. Неговият глас бе привикнал да издава нареждания, работниците се подчиняваха бързо. Присъствието на Ета не беше чак толкова изтъкнато, но бе не по-малко властно. Тя не изразяваше присъствието си с крясъци, ала нейните тихи нареждания биваха изпълнявани със същата готовност. Моряците просияваха под нейните похвали. Уинтроу я наблюдаваше тайно. Той бе очаквал, че тя ще бъде хаплива и саркастична. Тъй често той бе изпитвал остротата на езика ѝ върху себе си, че бе сметнал тази сопнатост за неин обичаен характер. Впоследствие той откри, че тя е спокойна и умее да убеждава. Освен това бе забелязал предпазливостта, с която тя се стараеше да получава своето, без да наскърбява авторитета на Соркор. Когато заместникът и любовницата на капитана бяха близо един до друг, те демонстрираха и дружество, и съперничество. Това отношение бе интересно за Уинтроу. Тези двамата бяха обединени от Кенит.

Как можеше един човек да притежава непоклатимата вярност на съвсем различни хора? Една от най-често използваните поговорки в манастира гласеше: „Ръката на Са е способна да обгърне всеки инструмент.“ Тя биваше изричана най-често в моментите, когато някой новопостъпил, който до този момент не бе се отличавал с нищо, проявеше талант. В крайна сметка Са отдаваше ценност на всички неща. Единствено човешките ограничения не позволяваха осъзнаването им. Може би Кенит наистина беше инструмент на Са и осъзнаваше съдбата си. Сигурно и по-странни неща се бяха случвали на света.

Той почука веднъж върху възстановената врата и я отвори. Напук на слънчевите лъчи, влизащи през илюминатора, каютата изглеждаше мрачна.

— Хубаво би било да отвориш прозореца, за да влезе свеж въздух — каза юношата и остави подноса си.

— Затвори вратата — тросна се баща му. Той спусна крака на пода, прозина се и се надигна. Смачканото легло под него запази очертанията на тялото му. — Какво си ми донесъл този път? Питка, замесена със стърготини и пълнена с дървояди?

Кайл хвърли един поглед към вратата, надигна се и я затвори сам.

— Супа от ряпа и лук и житен хляб — отвърна Уинтроу. — Същата храна, каквато всички останали ще ядат днес.

Кайл Хейвън изсумтя, повдигна купичката и я разбърка с пръст.

— Супата е студена — оплака се той и я пресуши, раздвижил брадясалото си гърло. Кога ли за последно се беше бръснал?

Мъжът свали купата и се обърса с опакото на ръката си. Забелязал погледа на сина си, бившият капитан изсумтя:

— Какво? Нима очакваш обноски от човек, държан като куче?

— Пред вратата вече няма пазачи. Още преди няколко дни помолих да ти бъде разрешено да излизаш на палубата. Кенит каза, че ти е позволено, стига аз да поема отговорност за тебе. Решението да останеш затворен тук принадлежи единствено на теб.

— Иска ми се в тази каюта да имаше огледало, за да видя наистина ли съм толкова глупав, колкото си мисля — горчиво отвърна баща му. Той грабна едно от хлебчетата и го прокара по вътрешността на опразнената купа, преди да отхапе. — На теб това ти харесва, нали? — запита той между два залъка. — Ще можеш да пристъпваш гордо-гордо край мен на палубата и в един момент да се престориш на изненадан, когато някой негодник ми забие нож между ребрата. Тогава ще си се отървал от мен веднъж завинаги. Не си мисли, че не се досещам. Това е истинската цел. Само че на теб не ти стиска да го сториш сам. Не, моля ви, не искайте това от момчето с роклята. То се моли на Са, премигва с влажни очи и заръчва на други да му вършат работата. Това какво е?

— Чай от елша. Ако толкова исках да се отърва от теб, щях да го отровя.

Уинтроу сам се стресна от безсърдечния сарказъм в гласа си.

Чашата застина по средата на пътя към отливането. Кайл се засмя дрезгаво.

— Не, не би го сторил. Не и сам. Ще накараш друг да сипе отровата, за да можеш да се преструваш, че ти нямаш нищо общо. Ще можеш да хленчиш, че вината не е твоя, а когато изпълзиш обратно при майка си, тя ще ти повярва и ще ти позволи да се върнеш в манастира.

Уинтроу стисна устни. Аз се намирам в една стая с луд, напомни си той. Разговорът с него няма да му върне разсъдъка, умът му вече е засегнат. Само всемогъщият Са е способен да го излекува.

Тези мисли му възвърнаха част от търпението. Той се опита да вярва, че не в израз на опълчване прекосява каютата, за да отвори прозореца.

— Затвори го — изръмжа баща му. — Да не мислиш, че искам да дишам вонята на това пропаднало селце?

— Тя не е по-лоша от твоята смрад, която е изпълнила каютата — възрази Уинтроу и се отдръпна от прозореца. Сега той стоеше край сламеника си, рядко използван, и малкото вързопче със собствени дрехи. Официално той споделяше тази стая с баща си. В действителност младежът бе прекарал повечето нощи на палубата край Вивачия. Тази позиция го доближаваше смущаващо до мислите ѝ, а чрез тях — до сънищата на Кенит. Ала дори това бе за предпочитане пред злостното и непримиримо присъствие на баща му.

— Той за откуп ли ще ни предложи? — неочаквано каза Кайл Хейвън. — Ще може да вземе добри пари. Майка ти би могла да събере нещо, а Търговците също биха се присъединили, за да си върнат живия кораб. Той знае ли това? Знае ли, че би могъл да вземе добри пари по този начин? Трябва да му кажеш това. Изпратил ли е искане?

Уинтроу въздъхна. Този разговор му беше втръснал. Той се насочи към самата същина на проблема, надяващ се да сложи бърз край.

— Той не възнамерява да иска откуп за кораба, татко. Той възнамерява да го задържи. Това означава, че аз ще трябва да остана на борда. Не зная какви са плановете му за теб. Попитах го, но той не ми отговаря. Не искам да го ядосвам.

— Защо? Мен никога не си се боял да ядосаш.

Уинтроу въздъхна.

— Защото той е непредсказуем. Ако го притисна, той може да извърши нещо прибързано, за да демонстрира силата си. Струва ми се по-разумно той сам да види, че не печели нищо, като те държи на борда. С течение на оздравяването си той става по-разумен. След време…

— След време аз ще съм се превърнал в жив труп, подигравка на целия кораб. Той иска да ме прекърши с мрак, калпава храна и присъствието на един идиот!

Баща му бе приключил с храненето си. Уинтроу мълчаливо взе подноса и се извърна да излезе.

— Да, точно така, бягай! Крий се от истината!

Юношата пак не каза нищо. Отвъд прага го настигна викът на баща му:

— Да не забравиш да изнесеш гърнето!

— Изхвърли си го сам. — Гласът на Уинтроу прозвуча грозно сухо. — Никой няма да те спре.

И той затвори вратата след себе си, стиснал подноса до болка. Зъбите също го боляха, защото не бяха предназначени да бъдат стискани по такъв начин.

— Защо? — гласно промърмори той, без да се обръща към никого. — Как е възможно този човек да е мой баща? Аз по никакъв начин не се чувствам свързан с него.

Той долови леко трепване на състрадание от кораба.

Точно пред вратата на камбуза Са’Адар го настигна. Уинтроу бе усетил присъствието му още след излизането си от каютата, ала се бе надявал да го избегне.

С всеки изминал ден жрецът ставаше все по-ужасяващ. За известно време той бе изчезнал, след като Ета го беше белязала с ножа си. Подобно на някакво паразитно създание Са’Адар се бе заровил дълбоко сред трюмовете, за да разпространява отровата си сред освободените. Недоволни сред тях имаше все по-малко: бившите роби получаваха справедливо отношение. Те бяха хранени досущ като моряците, а в замяна от тях се очакваше да полагат същите грижи за кораба.

Пристигането в Заграба бе донесло вестта, че всеки от бившите роби е свободен да си върви. Капитан Кенит им пожелаваше успех и се надяваше, че те ще успеят да възстановят живота си. Онези, които изберяха да останат, получаваха това право, но трябваше да докажат верността си. Уинтроу веднага бе различил мъдростта на тази постъпка, чрез която Кенит обезоръжаваше Са’Адар. Всеки роб, който истински копнееше за пиратския живот и притежаваше нужните качества, можеше да стане пират. Останалите бяха свободни. Малцина бяха се спрели на пиратството.

Сега Са’Адар стоеше на пътя на Уинтроу, препречвайки вратата на камбуза. Той беше сам. Интересно дали задрасканите лица, изпълнявали ролята на негови телохранители, също го бяха изоставили?

Юношата трябваше да повдигне глава, за да погледне другия жрец в очите. Лицето на мъжа бе вледенено с неспокойство и фанатизъм. Рошавата му коса се спускаше над челото; личеше, че дрехите му не са били сваляни с дни.

— Видях те да напускаш стаята на баща си — обвини той с пламнали очи.

Уинтроу избра да подмине въпроса и да отвърне с учтив тон:

— Изненадан съм, че все още си на борда. В място като Заграба несъмнено има много работа за един жрец на Са. Освободените роби със сигурност биха оценили съдействието ти в новия си живот.

Са’Адар присви тъмните си очи насреща му.

— Ти се гавриш с мен. Подиграваш се на свещеничеството ми, с което унижаваш себе си и Са. — Ръката му се стрелна и сграбчи рамото на Уинтроу. Тъй като момчето все още носеше подноса, то трябваше да заздрави хватката си, за да не го изтърве. — С постъпките си ти изостави своята служба на Са. Това е кораб, основан на смърт, който говори с езика на смъртта. Един следовник на Бога на Живота не бива да му слугува. Но и за теб все още съществува спасение, момче. Спомни си кой си. Отново застани под правдата и живота. Ти знаеш, че този кораб по право се пада на онези, които са го завладели. Този съд, изпълнен с жестокост и принуда, е в състояние да пренася свобода и правдина.

— Пусни ме — тихо каза Уинтроу и понечи да се изплъзне от ръката на побъркания.

— Това е последното ми предупреждение. — Са’Адар се приведе към него и го облъхна с неприятния си дъх. — Това е последният ти шанс да изкупиш предишните си грешки и отново да стъпиш върху истинския път към славата. Баща ти трябва да бъде съден. Ако ти се превърнеш в инструмента, въздал справедливост, твоето участие в тези прегрешения ще бъде опростено. Аз лично ще се погрижа за това. Подир тази справедливост корабът трябва да бъде връчен на онези, които го притежават по право. Накарай Кенит да проумее това. Той е нездрав. Той не би могъл да ни се опълчи. Веднъж вече ние се хвърлихме и повалихме един деспот. Нима Кенит смята, че не сме способни да го сторим отново?

— Лично аз смятам, че ако му кажа подобно нещо, то ще означава смъртта ти. И моята също. Са’Адар, ограничи се с онова, което ти бе дадено: шанс да започнеш живота си отново. Възползвай се от тази възможност и продължи пътя си.

Уинтроу отново опита да се изплъзне, ала другият само усили натиска си. И оголи зъби.

Юношата губеше самоконтрола си.

— Сега си махни ръцете от мен и ме пусни — додаде той. Бе започнал да си припомня началото на робското въстание в трюма на Вивачия. Освободен от веригите си, първото нещо, което този човек бе сторил, бе да отнеме живота на Гантри. По свой начин Гантри бе добър човек. Много по-добър от всичко, което Са’Адар бе показал до този момент.

— Това е предупре… — поде някогашният свещенослужител, само че не успя да довърши: мъката и яростта, които Уинтроу тъй дълго бе трупал, неочаквано намериха изблик. С все сила юношата блъсна дървения поднос в стомаха на другия. Заварен неподготвен, Са’Адар залитна назад, задавен.

Една част от Уинтроу знаеше, че това е достатъчно. В този момент той просто можеше да отмине. Но той не стори това, а захвърли подноса и отново замахна към жреца, този път с юмруци. Един след друг левият и десният пестник блъснаха гърдите му, пораждайки удовлетворяващ звук. И въпреки това Уинтроу с удивление наблюдаваше как другият отхвърча към стената. Юношата остана смаян от собствената си сила. Още по-лошо бе удоволствието, което бе изпитал в този момент. Той стисна зъби, удържал желанието си да продължи с ритници.

— Остави ме на мира — изръмжа Уинтроу към Са’Адар. — Ако отново дойдеш при мен, ще те убия.

Сепнатият мъж се задави, все така отпуснат на стената. Макар и задъхан, той успя да повдигне пръст към Уинтроу.

— Погледни в какво си се превърнал! Гласът на този нечист кораб говори чрез теб. Върни свободата си, момче, преди да си останал прокълнат завинаги.

Уинтроу му обърна гръб и се отдалечи. Подноса и счупените съдове той остави да лежат на палубата.

Това беше първият път, в който Уинтроу бягаше от истината.

Кенит се размърда в кревата си. Толкова му беше втръснало да прекарва цялото си време на легло, ала и Ета, и Уинтроу бяха го убедили, че е наложително да потърпи още малко.

Пиратът се навъси към образа на огледалото и остави бръснача. Отново придобили форма, мустаците и брадата го караха да изглежда далеч по-добре, само че предишният смугъл оттенък на кожата му бе преминал в нездрава жълтина; освен това страните му бяха изгубили формата си.

— Приличам на жив мъртвец — промърмори той. Дори и гласът му звучеше някак кух.

Кенит побърза да отпусне огледалото, с изтракване. Това действие привлече вниманието му към ръцете. Вените и сухожилията рязко се очертаваха сред тях. А когато ги обърна, дланите изглеждаха като восъчни. Капитанът сви юмрук и изсумтя към резултата: възел от старо въже. Талисманът, някога пристегнат точно над пулса му, понастоящем висеше свободно около китката. Сребристото дърво бе посивяло, сякаш то също страдаше от липса на жизненост. Кенит се подсмихна слабо. Падаше му се. Този талисман трябваше да му донесе късмет, а вместо това му беше донесъл подобно изживяване. Нека талисманът сподели съдбата му.

Той почука с нокът по личицето.

— Защо сме мълчаливи? — озъби се пиратът. Личицето не реагира.

Кенит отново посегна към огледалото и се вгледа в образа си. Кракът му се възстановяваше; те му бяха казали, че ще живее. Но каква полза от живот, след като повече нямаше да разполага с уважението на екипажа си? Той се бе превърнал в същинско плашило. Не капитан, а просяк от уличките на Заграба.

Капитанът стовари огледалото върху нощната масичка, отчасти с намерението да го строши. Масивната рамка и дебелото стъкло устояха.

Той отметна завивката и се загледа към чукана си. Засегнатият крак лежеше върху чаршафа като наденица. Кенит рязко забоде пръст. Болката бе отслабнала значително, заменена от дразнещо усещане, съчетаващо гъдел и сърбеж.

Раздвижването на чукана само допринесе за нелепия му вид. Това парче приличаше на перката на тюлен, а не на човешки крак. Отчаянието едва не го задави. Той си представи как придърпва студената морска вода с дъха си и я държи, докато тя не покрие съзнанието му. Подобен край щеше да дойде бързо.

Отчаянието му се отдръпна, заменено от безпомощност. Той бе изгубил дори способността да отнеме живота си. Много преди да е успял да се прекачи през перилата, Ета щеше да се е вкопчила в него, да хленчи и да го умолява да се върне обратно в леглото си. Може би точно това бе целяла тя с това осакатяване. Да. Тя с готовност бе подарила крака му на морската змия, за да може най-сетне да придобие власт над него. Ета възнамеряваше да го държи тук за свое забавление, а същевременно да подкопава властта му и да я придобие за себе си. Приливът на гняв бе опияняващ в ожесточението си. Стиснал зъби и юмруци, Кенит направи опит да почерпи сили от него, представяйки си как тя е планирала месеци наред. Нейната цел бе да задържи живия кораб за себе си, разбира се. Най-вероятно Соркор също беше замесен. Кенит трябваше да прояви голяма предпазливост в прикриването на подозренията си. Ако онези двамата узнаеха, те…

Не, това беше нелепо. Нелепо и глупаво, дело на дългото му възстановяване. Подобни мисли не бяха достойни за него. Щом трябваше да впряга чувствата си в нещо, нека ги впрегне в желанието си да се възстанови изцяло. Ета притежаваше много недостатъци, включително възпитание, но тя не готвеше заговори срещу него. Щом този креват му беше омръзнал, Кенит трябваше да им каже. Днес бе прекрасен пролетен ден. Капитанът можеше да отиде до носа. Фигурата щеше да се радва отново да го види. От толкова време двамата не бяха разговаряли.

Кенит притежаваше смътни, неприятни спомени за нежните ръце на майка му, внимателно отделящи тромавите му пръсти от някакъв забранен предмет, който той бе съумял да сграбчи. В онзи момент тя бе говорила нежно и разумно, отнемайки лъскавото дърво и сияйния метал на ножа. Той си спомняше, че не бе отстъпил пред мекотата ѝ, а бе изразил неудоволствието си с писък. Същата решителност той изпитваше сега. Той не искаше да отвлича вниманието си с нещо различно от желаното. Искаше да оправдае и докаже гнева си.

Но Вивачия се намираше вътре в него, сплетена със същината му. Той беше прекалено немощен, за да се възпротиви, когато тя отне гневните му подозрения и ги отдръпна от него. Кенит трябваше да се примири с някакво неудовлетворение без източник, от което главата го болеше. Той премигна няколко пъти, та да прогони сълзите си. Станал съм сополив като фуста, с презрение си каза той.

Някой почука на вратата. Пиратският капитан отдръпна длани от лицето си, върна завивката над крака си. Нужен му беше само момент, за да се овладее.

— Влез.

Той очакваше курвата, но посетителят се оказа момчето. То колебливо спря на прага, на фона на стълбището зад гърба си. Светлината от кърмовите прозорци падаше върху лицето му, оставила татуировката скрита в сянка.

— Капитан Кенит? — тихо попита той. — Събудих ли те?

— Нищо подобно. Влизай.

Кенит нямаше представа защо видът на Уинтроу го успокои по този начин. Може би проявата бе свързана с чувствата на кораба.

Под грижите на Кенит момчето изглеждаше по-добре. Капитанът се усмихна в отговор на приближаването му и бе възнаграден със същия жест, макар и срамежлив. Младият жрец бе пристегнал косата си по традиционния моряшки начин. Дрехите, които Ета му беше дала, му стояха добре. Наистина ризата бе малко голяма, но когато бъдеше пъхната в панталоните, както сега, това не личеше толкова. Уинтроу беше дребен за възрастта си, но вятърът и слънцето пак бяха успели да му придадат зрял вид. В този момент той пристъпваше сред случайна, но съвършена композиция от светлосенки: топлият цвят на кожата му, белите зъби и тъмните очи, тъмните панталони, дори несигурният израз на лицето му.

Следващата стъпка отведе Уинтроу във вътрешността на каютата. Татуировката върху лицето му не само придоби видимост, а се превърна в неизличим недостатък, петно върху невинността му. Пиратът различи мъката в очите му.

— Защо? — внезапно попита той, тласнат от моментната си ярост. — Защо баща ти те е белязал така? Какво оправдание би могъл да има?

Момчето повдигна ръка към бузата си. По лицето му пробяга низ от емоции: срам, гняв, объркване. Подир тях се настани безстрастност.

— Явно е смятал, че това ще представлява някакъв урок за мен. Може би е било неговото отмъщение към факта, че аз не съм синът, когото той е искал. Може би това е неговият начин да поправи това. Да ме направи роб, вместо син. Може да е било нещо друго. Мисля, че той ревнуваше от връзката ми с кораба. С тази татуировка той искаше да покаже, че вече не се интересува от нас, които сме го отхвърлили.

Интересно беше да се наблюдава лицето му, докато говореше. Внимателно подбраните думи не скриваха болката изцяло. Тези опити да обясни показваха, че това е въпрос, над който самият Уинтроу е разсъждавал често. Но тези вероятни отговори не му донасяха удовлетворение. Беше очевидно, че баща му никога не си беше направил труда да обясни.

Уинтроу спря край леглото.

— Трябва да прегледам чукана ти — каза той.

Това момче наричаше нещата с истинските имена. То не прибягна до евфемизми, не се пазеше да не нарани чувствата на Кенит. Тази прямота бе по свой начин успокояваща. Уинтроу нямаше да го излъже.

— Ти каза, че си отхвърлил баща си. Все още ли смяташ така?

Кенит сам не можеше да посочи причината, поради която изчакваше отговора с внимание.

По лицето на юношата пробяга сянка. За момент пиратът реши, че Уинтроу ще го излъже. Ала в отговора се долавяше безнадеждността на истината.

— Той ми е баща.

Тези думи представляваха протест.

— Аз му дължа синовната си покорност. Са ни е повелил да почитаме родителите си и да тачим добрината, която откриваме у тях. Но истината е, че ми се иска… — Следващите думи Уинтроу изрече по-тихо, може би засрамен от учленяването на неподобаващата мисъл. — Иска ми се той да се махне от живота ми. Не, не искам да умре, не желая смъртта му — бързо добави момчето, улавяйки напрегнатия Кенитов поглед. — Просто ми се иска той да се намира на някое друго място. Безопасно място, но място — тук гласът му трепна виновно, — където повече няма да ми се налага да се сблъсквам с него.

Уинтроу довърши почти шепнешком:

— Където няма да се чувствам унизен всеки път, когато той ме погледне.

— Мога да уредя това — небрежно го увери Кенит. Момчето го погледна смаяно. Личеше, че то не е сигурно по какъв начин ще бъде удовлетворено желанието му. Въпреки това то избра да замълчи.

— Татуировката измъчва ли те? — попита пиратът, докато Уинтроу отместваше завивките. Младият жрец се приведе над крака, повдигнал ръце във въздуха. Кенит почувства невидимия допир.

— Изчакай един момент. Искам да опитам нещо — тихо помоли Уинтроу.

Кенит очакваше някакво действие, ала вместо това юношата застина. Той държеше ръцете си близо до чукана — достатъчно близо, за да може капитанът да усети топлината на дланите.

Уинтроу бе съсредоточил погледа си върху ръцете си. Връхчето на езика му бе застинало в концентрация. Момчето дишаше почти безшумно. Зениците му се разшириха, скривайки цвета на очите му. Ръцете му трепереха от някакво усилие.

В един момент юношата рязко си пое дъх. Той обърна замаяния си поглед към Кенит и разочаровано сви рамене.

— Явно не го правя правилно. Трябваше да почувстваш нещо. — Уинтроу се навъси, сетне си припомни въпроса за татуировката. Отговорът му бе небрежен. — Когато си мисля за нея, ми се иска да я нямаше. Ала тя е там и ще стои на лицето ми до края на живота ми. Колкото по-скоро я приема като част от себе си, толкова по-мъдър ще бъда.

— По какъв начин мъдър? — настояваше Кенит.

Уинтроу се усмихна. В началото мимиката бе по-скоро символична, ала по време на обясняването тя започна да се долавя в гласа му.

— В манастира често казваха, че мъдрият избира най-късия път към помирението със себе си. Да приемеш онова, което е, е най-краткият път.

Момчето отпусна ръце върху чукана — внимателно, но осезаемо.

— Боли ли?

От юношеските ръце се разливаше топлина. Кенит потръпна, смаян. Думите на Уинтроу отекваха през самия него. Да приемеш онова, което е. Това е най-краткият път към помирението със себе си. Това е мъдростта. Боли ли? Мъдростта боли ли? Спокойствието боли ли? Приемането боли ли? По кожата на Кенит пълзяха тръпки. Той бе прекалено задъхан, за да отговори. Бе изпълнен с простата вяра на момчето. Тя се вливаше в него, успокояваща и уверяваща. Разбира се, че Уинтроу беше прав. Да приемеш. Кенит не можеше да отрече това. Защо той не бе осъзнал това и сам по-рано? Откъде се беше взела слабостта, накарала го да мисли за самоубийство? Тези мисли сега му се струваха противни, самосъжалението на хленчещ слабак. От Кенит се очакваше да продължава, той бе орисан да продължава. Късметът му не бе го изоставил при сблъсъка със змията, късметът му го беше запазил жив: змията бе отнела само крака му.

Уинтроу отдръпна ръцете си.

— Добре ли си? — разтревожено попита той. Думите прозвучаха необичайно гръмко за пробудените възприятия на Кенит.

— Ти ме излекува — каза пиратът дрезгаво. — Аз съм изцелен.

И капитанът приседна в леглото. Той сведе поглед към крака си, почти в очакване да го види отново цял. Не беше така, кракът все още липсваше, съзирането на чукана все още пораждаше болка от загубата. Но това беше всичко. Просто формата на тялото му се беше променила. Някога той беше млад и безбрад, а сега не беше. Някога той бе пристъпвал с два крака; сега трябваше да се научи да стъпва с един. Това беше всичко: промяна. Тя трябваше да бъде приета.

Кенит сграбчи момчето за раменете и го дръпна към себе си. Уинтроу възкликна сепнато и се подпря на леглото, за да не падне. Пиратът притисна главата му между дланите си. За момент юношата понечи да се освободи, сетне погледът му срещна очите на Кенит. Пиратът му се усмихна и прокара дългия си палец по татуировката.

— Заличи я — нареди му той. — Тя покрива само кожата върху лицето ти. Не е нужно да я носиш и върху душата си.

Още пет мига Кенит го държа, докато не видя удивление върху лицето му. Тогава капитанът го целуна по челото и го пусна. Уинтроу се отдръпна, а пиратът седна на ръба и спусна крака си на пода.

— Омръзна ми да лежа тук. Искам да се раздвижа. Погледни ме, превърнал съм се в бледо копие на себе си. Нужен ми е вятър. И много храна и вода. Искам отново да стъпя на палубата. И най-вече искам да открия какво мога и какво не мога. По-рано Соркор ми беше направил патерица. Тя още ли е тук?

Уинтроу продължаваше да го гледа смаяно.

— Мисля, че да — заекна той.

— Хубаво. Приготви ми дрехи и ми помогни да се облека… Не. Приготви ми дрехи и ме остави да се облека сам, а ти върви в камбуза. Донеси ми някаква истинска храна. Ако срещнеш Ета, изпрати я да ми донесе вода за миене. И бързо. Половината ден вече е минал…

С удовлетворение той наблюдаваше как Уинтроу побърза да изпълни нареждането. Момчето умееше да изпълнява, едно полезно качество. Наистина, то не притежаваше преценката на Ета, когато ставаше дума за подбирането на дрехи, но и неговият избор ставаше. Тепърва щеше да има време за изграждането на вкус в него.

Когато момчето се оттегли, Кенит се съсредоточи върху дрехите си. Ризата не го затрудни особено, ала донесе раздразнение с начина, по който увисна върху гърдите и ръцете му. Пиратът отказа да обръща внимание на това. Следваха панталоните, очаквано по-голямо предизвикателство. Дори и облегнат на леглото той изпитваше затруднения. Тъканта задираше в чукана по неприятен начин. Но това нямаше да продължи дълго; скоро кожата щеше да се затвори. Празният крачол висеше противно. Ета трябваше да го закарфичи, не, направо да го зашие. Кракът нямаше да се върне. Излишно беше да се преструват в противното.

По време на борбата с чорапа и ботуша той се подсмихна сухо. Защо наполовина по-малко работа му отнемаше двойно повече време? Тялото му не спираше да залита край ръба на леглото.

При влизането на Ета капитанът тъкмо приключваше. Тя се сепна, виждайки го да седи доволно на леглото.

— Щях да ти помогна да се облечеш — укори го тя. Сетне постави леген и купа с гореща вода край леглото му. Тя носеше алена блуза, която подчертаваше устните ѝ. Полата беше от черна коприна и съпровождаше всяка нейна крачка с подканващо шумолене.

— Не ми трябваше помощ — отвърна Кенит. — Като изключим този крачол. Трябваше да си го зашила, защото днес възнамерявам да напусна леглото. Знаеш ли къде ми е патерицата?

— Пресилваш се — рече Ета и се навъси. — По-миналата нощ ти все още имаше треска. Може би се чувстваш добре, но все още далеч не си здрав. Леглото е мястото, където принадлежиш, поне за още известно време.

Тя се приближи до кревата и започна да се суети около възглавниците: явно очакваше, че той отново ще легне. Как смееше? Нима бе забравила коя е и с каква цел е тук?

— Мястото ми е в леглото? — Ръката му се изстреля, за да сграбчи китката ѝ. Преди Ета да е успяла да реагира, другата ръка я сграбчи за брадичката. Кенит извърна лицето ѝ към своето. — Не смей да ми казваш какво мога и какво не мога да правя! — ожесточено ѝ напомни той.

Близостта ѝ, забързаният ѝ дъх върху лицето му и големите ѝ очи неочаквано го развълнуваха. Тя си пое бърз сепнат дъх, а Кенит започна да се изпълва с възторг. Точно така. Преди да си върне контрола върху палубата, трябваше отново да се прояви като господар в собствената си спалня. Жената не биваше да си мисли, че тя може да го командва.

Едната си ръка той премести около кръста ѝ и я придърпа по-близо. Другата ръка повдигна полата ѝ.

— Леглото е мястото, където ти принадлежиш, повлекано — каза ѝ той с неочаквано одрезгавял глас.

— Така е… — покорно промълви тя. Зениците ѝ изглеждаха огромни. Тя дишаше учестено. Бързите удари на сърцето ѝ почти се долавяха. В нея отсъстваше съпротива, когато Кенит я блъсна върху леглото.

Пролетна вечер навлезе в заграбското така наречено пристанище по залез. Брашън с удивление разглеждаше разширилото се поселище. При предишното му посещение тук, преди години, то бе съдържало няколко колиби, един кей и бараки, които се водеха за кръчми. А сега светлината на свещи блестеше от десетки прозорци, а кейовете, макар и паянтови, съдържаха малка гора от мачти. Дори миризмата на мизерия се бе сгъстила. Ако населението на всички пиратски поселища, които бе видял по време на това пътуване, бъдеше събрано на едно място, то щеше да се равнява на жителите на Бингтаун, а може би дори да ги надхвърли. Защото останалите поселища също нарастваха. Ако бъдеха обединени около една воля, те щяха да представляват сериозно влияние. Интересно дали и Кенит, кандидат за пиратски владетел, съзираше този потенциал? Ако той се сдобиеше с подобна власт, какво щеше да прави с нея? Капитан Фини изглежда го смяташе за хвалипръцко; Брашън горещо се надяваше това действително да е така.

После, докато корабът им бавно подминаваше дългата редица закотвени съдове, Брашън зърна познат профил, очертан на фона на залязващото слънце. Сърцето му потръпна и се сви. Там се поклащаше закотвената Вивачия. На върха на мачтата ѝ потрепваше Гарвановият стяг. Брашън се опита да си внуши, че това просто е кораб с подобна структура и фигура. В този момент Вивачия тръсна глава и повдигна ръце да приглади косата си. Да, това наистина беше жив кораб, и несъмнено беше Вивачия. Кенит я беше пленил. Ако слуховете бяха верни, това означаваше, че и последният моряк от екипажа ѝ е бил избит.

Заместникът се загледа в силуета на кораба, в опит да различи повече подробности. На борда ѝ имаше минимален екипаж, моряците пристъпваха лениво. Брашън не ги разпознаваше. Но може би това се дължеше на разстоянието и сумрака? Той забеляза някакъв строен силует да излиза на предната палуба. Фигурата се обърна към новоизникналия. Брашън се навъси, защото стъпките на моряка му се бяха сторили познати. Алтея! Не, това не беше възможно. За последно той бе видял Алтея в Кандило. Тя бе заявила, че ще си потърси работа на борда на кораб, отправил се към Бингтаун. По онова време Вивачия не се бе намирала в тамошното пристанище. Нямаше как Алтея да се е озовала на борда на този кораб. Макар че ветровете и теченията често отклоняваха корабите от първоначалния им курс.

Пред очите му стройният моряк пристъпи до парапета и се облегна на него. Брашън продължаваше да се взира с надеждата, че ще се зърне някакъв знак, който да му покаже със сигурност, че това е или не е Алтея. Подобен знак не последва. Но колкото по-дълго се взираше, толкова по-уверен ставаше той, че това е тя. Алтея винаги накланяше глава по такъв начин, когато се вслушваше в кораба. Точно по този начин тя подлагаше лицето си на вятъра. Кой друг би разговарял тъй дружески с фигурата? Точните стечения на съдбата, довели до това, не му бяха известни, ала силуетът на моряка край носа принадлежеше на Алтея.

Брашън се чувстваше объркан. Какво можеше да направи той? Той беше сам. Нямаше как да разговаря с нея или с кораба. Всеки подобен опит би докарал смъртта му, а в Бингтаун никой нямаше да узнае за случилото се. Нащърбените му нокти се врязаха в дланите. Той стисна очи в опит да измисли нещо.

Гласът на капитан Фини се разнесе край него:

— Корабът познат ли ти е?

В началото Брашън само сви рамене — гласът му щеше да го издаде, ако си послужеше с него веднага.

— Може и да съм го виждал преди… Не съм сигурен. Просто ми беше интересно да го разгледам. Жив кораб, пленен от пират. Това е първият подобен случай.

— Не, не е. — Фини плю през палубата. — Говори се, че Игрот Дръзки се сдобил с жив кораб и го използвал години наред. Точно така успял да превземе сатрапския кораб със съкровища: въпросният съд бил много бърз, но не по-бърз от жив кораб. След това завоевание Игрот заживял като благородник. Само с най-хубавото се ограничавал, независимо дали става дума за жени, вино, слуги или дрехи. Имал имение в Калсид и дворец на Нефритовия остров. А преди смъртта си Игрот скрил съкровището си и прибрал живия си кораб. След като нямало как да разруши този съд, искал да се убеди, че корабът няма да попадне в чужди ръце.

— За първи път чувам тази история.

— Вярвам ти. Тя не се чува често. Та Игрот пребоядисал кораба си и му заръчал да не помръдва, за да не го познават.

Брашън отново сви рамене.

— Струва ми се, че е притежавал обикновен кораб, но е лъжел, за да кара хората да мислят, че притежава жив съд. Може би — помирително добави той. И се огледа, за да се убеди, че двамата са сами. — Капитане, спомняте ли си за какво разговаряхме преди няколко месеца? За посещенията в Бингтаун, където да продаваме избрани стоки?

Фини кимна сдържано.

— Точно за това се бях замислил днес. Ако купите онзи портрет от Фолдин, няма по-добро място за пласирането му от Бингтаун. Там хората ще го разпознаят, ще познават и стойността му. — Заместникът скръсти ръце и се облегна на перилата, като се стараеше да изглежда изключително доволен от хрумването си.

— Също така там е и мястото, където човек може да загази най-дълбоко, ако продаде подобно нещо — подозрително изтъкна той.

Брашън отвърна с пренебрежение, което не беше изпитвано в действителност.

— Не и ако познавате правилните хора и пристъпите към тях по правилния начин. Ако аз ви свържа с подходящия посредник, вие дори бихте могли да направите сделката да изглежда като добро дело. Просто донасяте портрета у дома, заедно с тъжна история, изградена от нещата, които сте чули. А един капитан с тъй добро сърце определено заслужава награда.

Фини замислено изтласка късче киндин върху устната си.

— Да речем. Но не би си струвало да правим подобно пътуване само заради една картина.

— Не, разбира се! Тя би била най-скъпото в колекцията от стоки. И може да ви донесе много повече, отколкото си представяте.

— Същото важи не само за пари, но и за неприятности — навъси се Фини. Известно време той мълча. — Според теб какво друго би се търсило там?

Брашън задъвка устна.

— Всичко, което Бингтаун не може да изработва сам или да докара от север. Подправки, чайове, джамаилски алкохол. Екзотични продукти от южните земи или джамаилски антики. Такива неща.

— Познаваш ли човек, който би послужил за посредник?

Брашън наклони глава.

— Досетих се за един вероятен кандидат. — Той прихна. — В краен случай бих могъл да се заема лично.

Фини мълчаливо протегна ръка. Брашън я стисна, с което сделката бе потвърдена. Това бе му донесло огромно облекчение. Ето че беше намерил начин да отнесе вести до Бингтаун. Роника Вестрит все щеше да има с какво да спаси дъщеря си и кораба си от тези пирати.

Той хвърли състрадателен поглед към Вивачия и Алтея. Този несигурен план бе единствената помощ, която той бе способен да им предложи. Оставаше му единствено да се надява, че Алтея и корабът ще бъдат добре.

Неочаквано той изруга остро.

— Какво има? — попита Фини.

— Влезе ми треска под нокътя. Утре ще кажа на момчетата да минат една шкурка на този парапет. — Брашън обърна гръб на капитана си и се престори, че разглежда ръката си.

В далечината стройният силует се облекчаваше през борда на Вивачия.

Лято

Глава тринадесета

Интерлюдия

Те не бяха истинска плетеница, разсъждаваше Шривър. Една истинска плетеница се събираше, за да следва почитан водач. А това бяха лутащи се змии, които се бяха присъединили към тях по време на следването на кърмителя. Змиите, които плаваха редом с тях, не споделяха дружба с плетеницата на Молкин, а просто следваха същия източник на храна.

И все пак компанията на други змии донасяше облекчение. Имаше моменти, в които някои от тези змии придобиваха осъзнаващ вид. Други по-скоро приличаха на призраци заради мълчанието и празните си погледи. Най-лошите почти по нищо не се отличаваха от животни, готови да насочат зъби или отрова към всеки, който се приближеше до храна, сметната от тях за своя. Шривър, Молкин и Сесурея се бяха научили да отбягват пропадналите до подобна скотщина. Пък и не това присъствие бе най-трудно за понасяне. Най-мъчителна бе близостта на онези, които бяха съвсем близо до спомена какво са и кои са.

Трите змии от плетеницата на Молкин бяха притихнали почти като новодошлите. Трудно беше да откриват теми за разговор, които да не довеждат след себе си отчаяние. Шривър смътно си спомняше някакви времена на глад. Прекалено дългото гладуване можеше да размъти мислите на всеки.

Тя бе изработила ритуали, за да запазва разума си. Всеки ден си припомняше целта им. Те се бяха отправили на север, когато Молкин бе разбрал, че времето е настъпило. Една Помнеща трябваше да ги посрещне, да поднови паметта им и да ги отнесе към следващата стъпка.

— Но как е възможно това? — тихо промълви тя на себе си.

Сесурея сънливо се обърна към нея.

Тримата лежаха сплетени сред телата на останалите змии. Единствено нощем другите си припомняха частица от цивилизоваността и се вплитаха едни в други, както подобаваше на истинска плетеница.

Шривър се съсредоточи върху мисълта си.

— След като намерим Помнеща и спомените ни бъдат възстановени, какво ще последва?

Сесурея въздъхна тежко.

— Ако знаех отговора на този въпрос, не би се налагало да търсим спомените си.

Разговорът им не накара Молкин да се размърда. Пророкът отслабваше с всеки изминал ден. Шривър и Сесурея бяха придобили по-голяма агресивност в борбата за храната, която кърмителят им даваше, но водачът отказваше да наруши традицията. В случаите, когато той обгърнеше с челюсти някое от неподвижните тела, падащи сред Обилието, и някоя от бездушните змии изтръгнеше хапката от устата му, той не правеше нищо. Молкин предпочиташе да отстъпи полагащата му се по право храна, отколкото да се сражава за нея като животно. Някога ярките петънца по люспите му сега почти бяха изгубили цвета си. Понякога той позволяваше на Шривър да му носи храна, но често я отхвърляше. Тя не бе събрала смелост да го попита дали и той не е на път да изостави диренето им.

Сред кълбото от спящи змии настъпи раздвижване. Със занесена бавност една стройна и яркозелена змия се отдели от другарите си и бавно започна да се издига към Недостига. Шривър и Сесурея си размениха погледи, които бяха объркани и същевременно прекалено изтощени, за да любопитстват. Постъпката на бездушната змия бе нелогична и нямаше смисъл да я обсъждат допълнително. Шривър покри очи.

Високо над тях долетяха смайващо чистите звуци на пеещ глас. Шривър се заслуша удивено. Всяка нота бе правилна, всяка дума бе изречена със съвършена дикция. Това не беше произволното тръбене на някоя възторжена змия, а славната проява на змия, създадена да пее. Тя отвори очи.

— Песента на същинното — дрезгаво каза Молкин. Очите на Сесурея бавно изразиха съгласие. Тримата внимателно се отделиха от кълбото, издигнаха се до върха на Обилието и надникнаха в Недостига.

Там, под светлината на пълна луна, зеленият мъжки пееше, отметнал глава. Тежката му грива висеше около шията. Челюстта стоеше разтворена широко, за да пропуска придобилия мощ глас. Ясни и сладостни думи продължаваха да се изливат от доскоро нямата паст. Следваха стих подир стих от елегантната песен на новото начало. Някога слушащите биха се присъединили към припева, за да приветстват заедно дните на топло Обилие и завръщаща се риба. Сега те стояха безгласни, заслушани в мелодичната благословия, ала боящи се да се присъединят, за да не я разкъсат.

Пеещият изглеждаше красив в съсредоточението си. Главата му се поклащаше бавно, шията се свиваше и разпускаше в усилието. Шривър избягваше да поглежда към очите му. Те бяха разширени и лишени от намерение, въпреки пресъздаването на една от най-съкровените песни. Молкин бе свел глава. Той потръпваше от чувство, а петната по кожата му бяха започнали да проблясват. Гривата му бавно започна да настръхва. Отровата му, някога тъй обилна и силна, сега с мъка се процеждаше. Една капка попадна върху кожата на Шривър и я прогори в екстаз. За един дълъг момент нощта се оказа ясна, светла и изпълнена с обещание.

— Не хаби силите си — тъжно го посъветва Сесурея. — Неговата музика е красива, ала зад нея няма душа. Ние не можем да я върнем. Опитът само би те отслабил.

— Тази сила не принадлежи на мен, за да я сдържам — отвърна Молкин. И с по-мрачен глас добави: — Понякога се боя, че няма за какво да я пазя.

Въпреки това той не се приближи към зелената змия. Тримата останаха по местата си, отдадени на омайната песен, но същевременно отделени от нея. Думите на песента достигаха до тях от някакво минало, от време, в което те не можеха да се върнат.

Вперила поглед в луната, леко поклащаща глава, зеленият изпълни последния припев. Със затихването на песента Шривър осъзна, че някои от другите змии също са се присъединили към тях. Повечето се оглеждаха произволно, сякаш очакваха храна. През нощта кърмителят се бе преместил, както правеше винаги; силуетът му не нарушаваше хоризонта. Но змиите лесно щяха да го настигнат по миризмата му.

Без кърмител, върху който да съсредоточават вниманието си, те обърнаха погледите си към пелия. Той все така стоеше неподвижно, вперил поглед в луната. Последната нота, удължена, приключи едновременно с дъха му. Настъпи мълчание, изглеждало като единственото подобаващо действие подир обгръщалата ги песен. В този момент Шривър долови наличието на промяна. Някои от останалите змии бяха придобили объркан вид, сякаш се опитваха да си припомнят нещо. Но всички стояха мълчаливи и неподвижни.

Без Молкин. С внезапност, която никой не би очаквал от потъмнялата му кожа и слабост, водачът прекоси разстоянието между себе си и зеления. Петната по кожата на водача засияха в златисто, а очите придобиха меден цвят. Той се обви около певеца и го обгърна с малкото отрова, която бе смогнал да произведе. Подир това го понесе към дъното.

Създанието изпищя възмутено. В този крясък отсъстваше всякаква интелигентност: това беше яростта на притиснато същество. Шривър и Сесурея се хвърлиха надолу, подир борещата се двойка. Гърченето на двете змии изпълваше Обилието с мътилка.

— Той ще се задуши! — тревожно възкликна Шривър.

— Освен ако преди това не бъде разкъсан — отвърна Сесурея.

Гривите им започнаха да се изпълват с отрова. Зад тях останалите змии се преплитаха объркано. Постъпката на Молкин ги бе разтревожила и не се знаеше как ще реагират. Не беше изключено всички те да се нахвърлят върху тях. Ако това действително се случеше, плетеницата на Молкин надали щеше да оцелее.

Редом със Сесурея тя се хвърли в мътната тъма. Почти веднага почувства задавянето си. Усещането бе отвратително. Всеки неин инстинкт я тласкаше към бягство в по-чисти води. Ала Шривър не се поддаваше на инстинктите си, тя не беше животно. Вместо това продължи да напредва все по-дълбоко и по-дълбоко, докато не почувства вибрациите на сблъсъка и обгърна борещите се. Стиснала очи, тя отдели нищожния облак отрова, която бе успяла да произведе, като се надяваше, че това няма да засегне Сесурея. Подир това женската обви борещите се тела и насочи цялата си сила към стремежа да ги отнесе сред чиста вода, където те ще могат да дишат.

Тя почувства как се врязва в пасаж дребни проблясващи риби. Цветни петънца трепнаха около нея. Някой друг бе отделил отрова и токсинът се врязваше в нея, запечатвайки видения в ума ѝ. Струваше ѝ се, че се опитва да повдигне твърдта на самото Обилие. Страшно ѝ се искаше да изостави усилията си и да се стрелне към място, където да може да диша. Въпреки това тя продължаваше да се опитва.

Неочаквано хрилете ѝ доловиха по-чиста вода. Шривър внимателно повдигна клепачи и разтвори уста, раздвижвайки хриле. Това я накара да вкуси смесените във водата отрови. Тя долови слабото ехо от някога силните токсини на Молкин и по-малко сдържаните киселини на Сесурея. Зеленият също бе отделил токсини. Те бяха гъсти и силни, но предназначени предимно за зашеметяването на риби. Те бяха неприятни, но не я заплашваха. Погледът ѝ срещна този на Сесурея. Той отново тръсна гривата си и зелената змия, която се мяташе слабо, се отпусна.

Молкин успя да повдигне глава.

— Внимателно — предупреди ги той. — Докато се сражавахме, той заговори с мен. В началото само ме ругаеше, но после поиска да знае с какво право го нападам. Мисля, че той все още може да бъде пробуден.

Шривър не разполагаше със силата да отговори. Достатъчно уморително беше да удържа останалите, докато тя и Сесурея изтласкат всички им от замъгленото дъно.

Сесурея забеляза една стърчаща скала. Беше му трудно да ги насочи натам, още по-трудно да успее да се прикрепи: Молкин помагаше колкото водорасло, а зеленият все още лежеше в несвяст.

Щом се настаниха, Шривър започна да мисли единствено за почивка. Ала тя не смееше да се отпусне. Те все още стояха сплетени с непознат, който можеше да се събуди и отново да се ожесточи. Няколко от другите змии също ги бяха намерили. За момента те се задържаха на разстояние и ги наблюдаваха любопитно. А може би гладно. Да, може би това беше техният интерес. Ако те смятаха, че плетеницата на Молкин ще изяде зеления, дали щяха да се присъединят в настояване за собствена порция? Това опасение я караше да ги наблюдава зорко.

Молкин бе изтощен; отвратителният цвят, който кожата му бе придобила, издаваше това. Въпреки това той не се предаваше. Той масажираше зеления с извивките си, помазваше го с малките капки отрова, които успяваше да събере.

— Кой си ти? — не спираше да пита той. — Някога ти си бил менестрел, и то отличен. Някога ти си имал памет, съдържаща хиляди мелодии и техните думи. Потърси я. Кажи ми името си. Само името си.

Шривър искаше да му каже да не си хаби силите, но самата тя не притежаваше достатъчно енергия да го стори. Видно беше, че усилията са напразни. Струваше ѝ се, че зеленият дори не е в съзнание. Колко ли дълго Молкин щеше да настоява в упорството си? Дали след това изтощение щяха да са им останали сили да настигнат кърмителя? Имаше вероятност постъпката на Молкин да им е коствала последния шанс да оцелеят.

— Телур — промърмори зеленият. Хрилете му трепнаха за момент. — Името ми е Телур.

Тръпка пробяга по протежението на тялото му. Неочаквано той се обви около Молкин и се вкопчи, сякаш заплашван от течение.

— Телур! — извика той. — Телур. Казвам се Телур. — Зеленият покри очи и сведе глава. — Телур — тихо повтори той и замря в изтощението си.

Шривър се опита да открие някакво удовлетворение у себе си. Молкин го бе пробудил. Но за колко дълго? Дали зеленият щеше да им помогне в диренето, или само щеше да го утежни с присъствието си?

Наблюдаващите ги змии се бяха приближили. Шривър почувства как Сесурея се раздвижва морно, подготвящ се за нова битка. Тя също повдигна глава и опита да разтърси грива. Съвсем малко отрова отвърна на позива ѝ.

Шривър се опита да впери презрителен поглед в приближилите се змии, ала те не се впечатлиха. Един масивен мъжки с кобалтов цвят, най-големият сред тях, дойде по-близо. Той беше почти с една трета по-дълъг от Сесурея и почти двойно по-дебел. Пастта му се разгърна, дирейки токсини.

Неочаквано той отметна глава и наостри гривата си.

— Келаро! — изрева той. — Аз съм Келаро!

Челюстите му се движеха жадно, изтласкващи разредените отрови към хрилете му.

— Спомням си — каза той. — Аз съм Келаро!

В отговор на тръбенето му някои от останалите се отдръпнаха сепнато. Други не обърнаха внимание. Той обърна глава към един червен мъжки, покрит с белези.

— А ти си Силик. Моят приятел Силик. Някога с теб бяхме част от плетеницата на Ксекрис. Ксекрис! Къде е Ксекрис? Къде е остатъкът от плетеницата ни? — Той гневно се приближи към аления, който продължаваше да го гледа с празен поглед. — Силик, къде е Ксекрис?

Пасивният поглед на Силик предизвика гнева му. Огромната синя змия неочаквано се обви около другаря си, обгръщайки го като кит. Наострил гривата си, Келаро продължаваше да говори, дори и сред обгръщащия ги облак отрови.

— Къде е Ксекрис, Силик?

Червеният продължаваше да се мята.

— Силик! Кажи ми името си. Аз съм Силик. Кажи го!

— Той ще го убие — предупреди ги Сесурея шепнешком.

— Не се меси — отвърна Молкин. — Ако не си възвърне спомените, за Силик е по-добре да умре. Това се отнася за всички нас.

Примирението в гласа му бе смразяващо. Шривър се извърна да го погледне, ала Молкин избегна взора ѝ. Той гледаше към дремещия зелен, сплетен сред тях.

Зад себе си тя чу непознат глас, пронизителен и задъхан.

— Силик — призна гласът. — Казвам се Силик.

Червеният бе започнал да се мята немощно. Келаро отпусна извивките си, но не го пусна.

— Какво стана с Ксекрис?

— Не зная.

Силик говореше завалено, с усилие. Личеше, че той се напряга да свърже думите с мисли.

— Той забрави себе си. Една сутрин ние се събудихме и открихме, че е изчезнал. Той изостави плетеницата си. Скоро след това останалите също започнаха да забравят себе си. — Червеният гневно тръсна глава и облак токсини се отдели от окъсаната му грива. — Аз съм Силик! — ожесточено повтори той. — Силик Самотния. Силик, който си няма плетеница.

— Или пък Силик от плетеницата на Молкин. И Келаро от плетеницата на Молкин. Ако желаете.

Молкиновият глас бе възвърнал част от изгубеното си басово звучене. За момент петната по люспите му засияха в златно.

Келаро и Силик мълчаливо погледнаха към него. Подир миг синият бавно се приближи, все още обгърнал Силик. Очите на Келаро бяха големи и мрачни. В дълбочината им се долавяше оттенък на сребристо. Известно време той оглеждаше плетеницата, към която бе поканен да се присъедини. Накрая той почтително сведе огромната си грива.

— Молкин — поздрави синият, обви опашката си около камъка и приближи другаря си до тях. Внимателно, за да не наскърби някого, той се преплете със Сесурея, Шривър и водача. — Келаро от плетеницата на Молкин приветства всички ви.

— Силик от плетеницата на Молкин — повтори изнуреният ален.

Докато те се подготвяха да спят, Сесурея каза:

— Не бива да спим дълго, ако възнамеряваме да настигнем кърмителя.

— Ще спим, докато бъдем готови за път — поправи го Молкин. — Повече няма да се занимаваме с кърмители. От този момент нататък ще ловуваме по начина, който подобава на змиите. Една силна плетеница не се нуждае от чуждата щедрост. Когато не търсим храна, ще търсим Помнещи. Ние получихме последен шанс, нека не го пропиляваме.

Глава четиринадесета

Изборът на Серила

Помещението бе задушно и изпълнено с дим. Главата на Серила се въртеше, а стомахът ѝ негодуваше срещу неспирното палубно поклащане. Всички стави я боляха от това неспирно движение. Дори като малка тя не бе понасяла пътуванията по море. А годините, прекарани в двореца на сатрапа, но никакъв начин не бяха понижили тази ѝ чувствителност.

Искаше ѝ се да пътуваха с по-малък и по-удобен съд. Ала Косго бе настоял да пътува с огромен кораб. Почти половината от закъснението, с което бяха отплавали, се дължеше на преработването на вътрешността, за да се отвори място за тези обширни покои. Серила бе чула някои от дърводелците да подлагат на съмнение тези промени. Тяхното неодобрение бе свързано с баласта и равновесието. Тя не бе разбрала същинското значение на думите им, но подозираше, че непрекъснатото поклащане на кораба се дължи на неразумно внесените промени.

За пореден път тя се опита да се успокои с мисълта, че всяко поклащане я отвежда по-близо до Бингтаун. В този момент ѝ беше трудно да повярва, че бе прекарала цели дни в нетърпеливо очакване на това пътуване, през които непрекъснато бе подбирала дрехи и променяла избора си. Тя не искаше да изглежда безвкусна, но не искаше да има и пошъл вид. Не искаше да изглежда стара, но не искаше да изглежда и незряла. Трудно беше да избере облеклото, което ще подчертае образования ѝ вид, но в същото време ще запази привлекателността ѝ. В крайна сметка тя се бе спряла на обикновена роба с пристойна кройка, но за сметка на това богато украсена с бродерия от собствената ѝ ръка. Бижута тя нямаше. По традиция една компаньонка на трона притежаваше и носеше само накитите, дадени ѝ от сатрапа. А предишният владетел винаги ѝ бе давал книги и свитъци вместо бижута. Косго така и не бе я дарил с нищо, макар че останалите съветнички засипваше със скъпоценности — сякаш те бяха сладкиши, изискващи подобна бляскава захар. Серила се стараеше да не обръща внимание на факта, че ще се представи пред Търговците без украшения. Тя не отиваше в Бингтаун, за да ги запленява с бижутата си. Тя отиваше, за да може най-сетне да зърне земите и хората, на чието изучаване бе посветила повече от половината си живот. Подобно нетърпение за последно тя бе изпитала, когато предишният сатрап я бе поканил да стане негова съветничка. Серила се надяваше, че и това посещение в Бингтаун ще се превърне в подобно начало.

В настоящия момент ѝ беше трудно да се придържа към подобни мечти. Никога животът не бе ѝ се струвал толкова сух. В столицата тя винаги бе съумявала да се изолира от покварата, изпълнила двора. Когато младият сатрап бе започнал да превръща пиршествата в чествания на несдържаното, Серила просто бе престанала да ги посещава. Ала на борда на кораба за нея бе невъзможно да избяга. Тя бе длъжна да се храни със сатрапа. Ако напуснеше тези покои и излезеше на чист въздух върху палубата, щеше да привлече грубиянското внимание на калсидския екипаж. Така че тя не би могла да открие покой дори и да разполагаше с разрешение да напусне.

Сатрап Косго и Кеки, една от съветничките му, лежаха върху огромния диван. И двамата бяха почти замаяни от дима на омайните билки. Кеки бе заявила, че това е единственият начин да държи замайването си настрана, и шумно се бе оплакала, че никога през живота си не е страдала от морска болест. Серила бе прекалено тактична, за да се осведоми за евентуална бременност. И преди се бе случвало някоя от съветничките на сатрапа да зачене от него, ала на това се гледаше като на проява на лош вкус. Въпросните деца биваха предадени в служба на Са, без никога да научат за произхода си. Единствено съпругата на сатрапа зачеваше наследник.

Впрочем Косго все още не бе сключил брак. Серила се съмняваше, че той ще го стори доброволно; по-скоро неговите сановници щяха да го принудят. Ако той останеше жив толкова дълго.

Тя погледна към него. Косго лежеше върху спътницата си и дишаше тежко. Друга съветничка, също замаяна, се бе отпуснала върху възглавниците край нозете му. Тя бе отметнала глава, разстлала тъмната си коса върху възглавниците. На моменти пръстите ѝ трепваха в спазъм. Отвратителна гледка.

До този момент пътуването представляваше поредица от оживени пиршества, редувани с периодите, през които Косго се възстановяваше от погълнатите наркотици. В тези периоди той призоваваше лечителите си, които му предписваха други наркотици, докато сатрапът не се почувстваше достатъчно добре, за да започне сам да определя удоволствията си.

Останалите благородници на борда също проявяваха подобна несдържаност. Единствено неколцина правеха изключение, останали в каютите си под претекст, че страдат от морска болест.

Още няколко калсидски кораба придружаваха Косго — аристократите, пътуващи с тях, често се присъединяваха за вечеря. Жените, които те довеждаха със себе си, приличаха на опасни питомци: те се съревноваваха за вниманието на онези, които сметнеха за най-властни. Тези жени ужасяваха Серила. Единственият по-ужасяващ аспект на тези вечери представляваха съпътстващите ги разговори. Калсидските благородници подстрекаваха Косго да използва Бингтаун като пример какво се случва с немирните, да не търпи непочтителните приказки на Търговците, а да ги усмири с твърда ръка. Те изграждаха в сатрапа усещане за гняв и самодоволство, които Серила смяташе за неоправдани. Ала тя отдавна бе преустановила опитите си да противодейства на това влияние. Калсидците я заглушаваха с ожесточен смях и открито ѝ се подиграваха. А на последната такава вечеря самият Косго ѝ бе заръчал да мълчи. Споменът за тази публична обида отново събуди пламъците на гнева ѝ.

Калсидският капитан на този съд приемаше скъпите вина, които сатрап Косго му изпращаше, ала презираше близостта на младия владетел. Той използваше задълженията си като претекст да отказва поканите, но Серила ясно различаваше презрението в очите му. Колкото повече Косго се опитваше да го впечатли, толкова повече капитанът го отбягваше. Опитите на сатрапа да наподоби калсидската агресивна напереност бяха мъчителни за гледане. Още по-неприятно бе, че съветнички като Кеки го насърчаваха. Изглежда те смятаха, че подобна незряла напереност изглежда мъжествено. Косго бе започнал да избухва срещу всичко, което не отговаряше напълно на желанията му. Поведението му напомняше на глезено дете. Никога нищо не го удовлетворяваше. Със себе си той бе довел музиканти и смешници, ала и техните изпълнения вече му се струваха скучни. И най-малкото препятствие го довеждаше до хленчене.

Серила въздъхна. Тя се приближи до масата и замислено прокара пръсти по ресните на покривката. Подир това отмести няколко лепнещи чинии и седна да изчаква. Тя копнееше да се върне в своята каюта, ала Косго я бе призовал под претекста, че иска да се посъветва с нея: докато той не я освободеше, тя нямаше право да се оттегли. А ако го събудеше, за да поиска подобно разрешение, сатрапът несъмнено щеше да откаже.

С опитите си да го разубеди от това пътуване Серила бе събудила подозренията му. В действителност те бяха основателни; тя определено предпочиташе да пристигне в Бингтаун сама. Тя познаваше тази земя много по-добре от него и бе напълно способна сама да достигне до решение. Само че Косго бе прекалено ревнив, за да допусне подобно нещо. Той, сатрапът, щеше да благоволи да удостои Бингтаун с присъствието си и да смае тамошните Търговци със своето величие. Те щяха да си припомнят, че самият Са му е дал власт над тях. Нещо, което те нямаха право да оспорват.

Серила бе сигурна, че Благородническият съвет ще го разубеди. Вместо това с отвратено смайване тя бе наблюдавала как неговите представители подкрепят това пътуване. Калсидските му съюзници също го бяха окуражили, макар че това не изненадваше никого. Подир уреждането на пътуването те бяха прекарали много нощи в гуляй със сатрапа, съпътствани от самоуверени обещания. Те щели да го подкрепят, да му помогнат да покаже на онези невежи Търгаши кой стои начело на Джамаилия. Той нямало какво да се плаши от тези негодници; калсидските му приятели щели да го подкрепят. Ако онези посмеели да повдигнат ръка срещу владетелите си, херцог Ядфин и наемниците му щели да им дадат основание да наричат земите си Прокълнатите брегове. Дори и в този момент Серила не можа да не поклати глава, припомнила си този разгул. Нима Косго не проумяваше, че сам влиза в ролята на примамка? Ако калсидците успееха да накарат Търговците да го убият, щяха да получат оправдание да оплячкосат и разрушат цял Бингтаун.

Поклащащият се огромен кораб пренасяше не само сатрапа и подбрани компаньонки, а и цяла свита слуги. Шестимата благородници, на които Косго бе заповядал да го придружат, също бяха довели своя прислуга. Един по-малък съд, пълен с млади аристократи, придружаваше кораба на сатрапа. Тези по-малки синове на благородни семейства той бе прилъгал със смътното обещание, че ако семействата им подкрепят експедицията, придружавалите го ще получат земи в Бингтаун. Напразно Серила се бе противопоставяла на тази му постъпка: пристигането с тези заселници само щеше да наскърби Търговците. Това му безразличие ясно показваше, че оплакванията им по повод заселващите се спекуланти изобщо не го касаят. Косго просто не ѝ обръщаше внимание.

И сякаш за да влошат нещата още повече, пред тази малка флотилия плаваха седем калсидски галери, натоварени с наемници в пълно въоръжение. Официално присъствието им бе обяснено като гаранция за безопасността на сатрапа сред гъмжащите от пирати води на Вътрешния проход. Едва подир отплаване Серила откри истинското им предназначение: те щяха допълнително да демонстрират силата на сатрапа, като опустошат всички пиратски поселища, които открият. Робите и плячката, получени от тези набези, щяха да бъдат пренесени в Калсид с кораба на младите благородници, за да погасят част от стойността на тази дипломатическа мисия. Самите благородници също щяха да вземат участие, за да се докажат като достойни.

За това си намерение сатрапът бе особено горд. Отново и отново Серила трябваше да изслушва напереното му изброяване.

— Първо, Бингтаун ще бъде принуден да признае, че моите патрулни кораби са стреснали пиратите. Робите, които ще отнесем, ще бъдат доказателство за това. Второ, Бингтаун ще остане впечатлен от силата на моите съюзници, съответно по-малко склонен да се противи на волята ми. Трето, по този начин ще възстановим средствата, вложени в тази малка експедиция. Четвърто, това ще ме превърне в жива легенда. Кой сатрап някога е проявявал подобна активност, кой е поемал нещата в свои ръце? Кой друг сатрап е бил тъй дързък?

Дори и да бъдеше запитана, Серила не можеше да посочи коя от двете опасности смята за по-голяма: Косго да се окаже заложник в Калсид или благородниците в столицата да се възползват от отсъствието на младия владетел и да заграбят всяка власт, до която могат да се докопат. Вероятно и двете, реши тя. Имаше моменти, като тази вечер, в които тя далеч не беше сигурна, че изобщо ще доживее да види Бингтаун. Те се намираха изцяло в ръцете на калсидските наемници, изграждащи екипажа. Корабът можеше да поеме направо към Калсид, без никой да го спре. Но съветничката се надяваше, че придружителите им възнамеряват най-напред да отведат сатрапа в Бингтаун. Ако наистина се окажеше така, тя се беше зарекла, че по някакъв начин ще избяга.

Само двама от сановниците се бяха опитали да убедят сатрапа да не предприема това пътуване. Всички останали бяха кимнали одобрително, признавайки, че наистина било нечувано за един действащ сатрап да предприема подобно пътуване, но в същото време го съветваха да постъпи както сам смята за най-добре. Никой от тях не бе предложил да го придружи. Те го бяха отрупали с подаръци и едва ли не го бяха избутали на кораба. Онези, на които Косго нареди да отпътуват с него, го последваха неохотно. И въпреки това сатрапът не бе способен да зърне следите на заговор, целящ отстраняването му.

Преди два дни Серила бе дръзнала да сподели притесненията си с него. В началото Косго бе реагирал с присмех, преминал в гняв.

— Ти се опитваш да се възползваш от страховете ми! Много добре знаеш, че нервите ми са изтерзани! Ти искаш да ме разстроиш, да разрушиш здравето и храносмилането ми с тези глупости! Мълчи, не искам да слушам повече! Върви в каютата си и остани там, докато не те повикам.

Бузите ѝ все още пламваха, когато тя си припомнеше тази случка. Двама ухилени калсидски моряци я бяха придружили до каютата. Никой от тях не се бе осмелил да я докосне, ала и двамата не се бяха посвенили надлежно да обсъдят тялото ѝ, с думи и с жестове. Веднага щом се озова в каютата си, Серила сложи резето на вратата и избута сандъка с дрехите си пред нея.

Едва на следващия ден Косго я повика отново. И първото нещо, което направи, беше да я запита дали си е научила урока. Този въпрос той бе задал ухилен, отпуснал юмруци на хълбоците си. В столицата сатрапът никога не би дръзнал да ѝ говори по такъв начин. Серила бе стояла пред него със сведен поглед и беше промълвила утвърдително. Това беше най-разумно, но вътре в себе си тя кипеше.

Да, тя си бе научила урока. Беше разбрала, че той е оставил цивилизацията зад себе си. По-рано той просто се бе развличал с пороци. Сега той изцяло бе потънал в поквара. И Серила възнамеряваше да си върне свободата още при първата възможност. На тази свиня тя не дължеше нищо. Единствено лоялността към сатрапството заплашваше да тормози съвестта ѝ. Нея тя бе смълчала с мисълта, че сама не би могла да стори много, за да спре гниенето му.

Подир онази случка сатрапът я наблюдаваше с дебнещия поглед на котка и непрекъснато очакваше от нея да му се противопостави. Серила внимаваше да отбягва това, но и не биваше да изглежда прекалено отстъпчива. Затова тя се ограничаваше да стиска зъби и да демонстрира сдържана учтивост, като същевременно се старае да го отбягва колкото се може повече. При тазвечерното си призоваване тя се бе опасявала, че отново ще се стигне до някакъв сблъсък. За щастие острата ревност на Кеки в случая ѝ помогна. В мига, в който Серила прекрачи прага на огромния салон, другата съветничка бе сторила всичко по силите си, за да ангажира цялото внимание на сатрапа. Тя бе отбелязала неоспорима победа и в момента Косго спеше.

Кеки нямаше никакъв срам. Тя беше станала компаньонка на трона благодарение на дълбоките си знания за езика и обичаите на Калсид. Но отдавна бе станало ясно, че тя е приела и тамошната култура. В Калсид една жена получаваше влияние единствено чрез мъжа, когото успееше да заплени. Тази нощ Кеки бе демонстрирала, че е готова на всичко, за да задържи вниманието на сатрапа. Жалко, че нейният метод беше и най-бързият начин да накара Косго да изгуби интерес към нея. Много скоро тя щеше да бъде захвърлена.

Серила се надяваше това да не се случи преди пристигането в Бингтаун.

Тя все още стоеше загледана в тях, когато сатрапът отвори едното от зачервените си от дима очи. Жената не извърна поглед — съмняваше се, че Косго изобщо осъзнава присъствието ѝ.

Това беше грешка.

— Ела тук — нареди той.

Серила започна да си проправя път сред чиниите и дрехите, покриващи дебелия килим. Тя спря на около два лакътя от дивана.

— Искал си да се допиташ до мен, велеславни?

— Ела тук! — лигаво повтори той. Показалецът му посочи място досами дивана.

Тя не направи тези крачки. Гордостта ѝ не позволяваше.

— Защо? — попита тя.

— Защото аз съм сатрапът и така нареждам! — процеди Косго, пламнал във внезапен гняв. — Друга причина не ти е нужна!

Той се надигна, изблъсквайки Кеки встрани. Тя простена, но въпреки това се отдръпна.

— Аз не съм слугиня — изтъкна Серила. — Аз съм съветничка. — Тя се изправи и зарецитира. — За да не бъде той замаян от ласкателството на жена, за да не бъде суетността му впримчена от онези, които искат само да получават, нека той избере компаньонки на своя трон. Те не ще бъдат нито над него, нито под него, а ще изричат мъдростта си открито, всяка в онази област, която сама най-добре познава. Той няма да допуска любимки сред тях, няма да ги подбира по външния вид. Компаньонката не бива да хвали, нито да се поддава на мнението му. Не бива да се бои от несъгласие: всичко това само би покварило честността на нейния съвет. Тя трябва…

— Тя трябва да млъкне! — изкрещя Косго и се засмя, одобряващ остроумието си.

Серила замълча, но не заради нареждането му. Тя остана неподвижна.

За момент той я наблюдаваше мълчаливо. Странно веселие проблясваше в очите му.

— Глупачка. Ти си толкова самонадеяна, толкова уверена, че няколко празни думи ще те защитят. Компаньонка. — Той процеди думите с презрение. — Звание за жена, която се бои да бъде жена.

Косго се облегна върху тялото на Кеки, като възглавница.

— Аз бих могъл да те излекувам от това. Бих могъл да те предоставя на моряците. Това минавало ли ти е през ума? Капитанът е калсидец. Той няма да се впечатли, че се отървавам от жена, която ме е раздразнила. — Той помълча. — Бих могъл първо да те отстъпя нему, а после той да те предаде на хората си.

Устата на Серила пресъхна; езикът ѝ остана залепнал за небцето. Да, той можеше да стори всичко това. Бе станал способен да го стори. Щяха да минат месеци преди завръщането му в Джамаилия. Кой щеше да посмее да се осведоми за случилото се с нея? Никой. Никой от благородниците на борда нямаше да дръзне да му се опълчи. Някои от тях дори щяха да сметнат, че тя сама си е виновна.

Но тя нямаше алтернатива. Ако веднъж отстъпеше пред него, той никога нямаше да се насити да измисля нови и нови начини, по които да я унижава. А ако тя покажеше, че тази заплаха я е стреснала, Косго щеше да продължи да си служи с нея. Тя ясно виждаше, че единствената ѝ надежда е да го предизвика.

— Стори го — хладно каза тя, изправи рамене и скръсти ръце. В тази поза жената ясно усещаше ударите на сърцето си. Сатрапът бе способен да го стори. Ако го стореше, тя нямаше да оцелее. Екипажът бе и многоброен, и груб. Сред някои от слугините вече се забелязваха насинени лица и залитащи походки. До Серила не бяха достигали слухове, но пък тя и не се нуждаеше от тях. За калсидците жените не бяха по-различни от добитък.

Тя се молеше той да отстъпи.

— Ще го сторя. — Косго се изправи на крака. И направи две несигурни крачки към вратата.

Краката ѝ започнаха да треперят предателски. Серила стисна зъби, за да не позволи на страха да проличи върху лицето ѝ. Тя бе направила своя ход и бе изгубила. Помогни ми, Са, примоли се тя. Идеше ѝ да вие от страх. Тя се боеше, че ще припадне. Пред очите ѝ вече започваше да причернява. Не, това беше блъф. Той щеше да спре. Нямаше да се осмели да го стори наистина.

Сатрапът спря. Той се олюля, но не беше ясно дали от нерешителност или от слабост.

— Сигурна ли си, че искаш това?

В думите му се долавяше подигравка. Той наклони глава на една страна.

— Наистина ли предпочиташ да се подложиш на подобно нещо, вместо да се опиташ да ми доставиш удоволствие? Давам ти още един момент да решиш.

Тя се чувстваше отвратително. Този последен шанс бе особено жесток. Тя усещаше как силата я напуска и желанието да се хвърли в краката му и да моли за милост я връхлетя. Единствено разбирането ѝ, че той не познава милостта, я задържа на крака. Тя безшумно прочисти гърло, но не отговори. Надяваше се, че отстрани мълчанието ѝ изглежда умишлено.

— Така да бъде. Помни, Серила, че ти сама направи този избор. Ти можеше да имаш мен.

Той отвори вратата. Отвън, както винаги, стоеше моряк. Серила винаги бе подозирала, че това постоянно присъствие е колкото охранител, толкова и тъмничар. Косго се облегна на рамката и дружески потупа мъжа по рамото.

— Върви да отнесеш съобщение до своя капитан, добри ми човече. Кажи му, че му предлагам една от жените си. Зеленооката. — Със залитане той се обърна, за да я изгледа. — Предупреди го, че тя е зла и кисела. Но освен това му кажи, че ездата ще му хареса. — Сатрапът я оглеждаше с жестока усмивка. — Нека изпрати един от хората си да я отведе.

Глава петнадесета

Вести

Алтея рязко въздъхна. Тя се оттласна от масата, с което накара перото на Малта да трепне над хартията. Малта наблюдаваше как леля ѝ се изправя, разтърква очи и се отдалечава от масата, покрита с документи и дъсчици.

— Трябва да изляза — обяви тя.

Роника Вестрит току-що бе влязла в стаята. Тя бе увесила кошница с цветя на едната си ръка, а в другата носеше кана с вода.

— Разбирам те — каза старицата и се зае да оставя товара си на една от масичките. Тя бе нарязала маргаритки, рози, папрат и гипсарки. При това тя се въсеше насреща им, сякаш ги винеше за нещо. — Досегът със задълженията ни трудно може да се нарече весел. Дори и на мен ми се налага да потърся свеж въздух след няколко часа. — Роника замълча за момент, преди да добави обнадеждено. — Лехите край предната врата имат нужда от внимание. Ако ти се занимава с градинска работа…

Алтея нетърпеливо поклати глава.

— Не — тросна се тя. За следващите си думи младата жена смекчи тона си. — Ще отида да се разтъпча из града. Да се разходя, да видя приятели. Ще се върна преди вечеря.

Забелязала свъсването на майка си, тя допълни:

— Тогава ще се погрижа за лехите. Обещавам.

Старицата стисна устни, но не каза нищо. Малта изчака Алтея да стигне почти до прага, преди да се осведоми с любопитство:

— Отново ли ще ходиш при онази бижутерка? — Оставила перото, тя се престори, че разтрива очите си.

— Може би — равнодушно отвърна Алтея. Но Малта долови сдържано раздразнение в думите ѝ.

Роника изсумтя. Личеше, че тя се колебае дали да каже нещо. Леля Алтея уморено се обърна към нея.

— Какво има?

Старицата сви рамене съвсем леко, защото ръцете ѝ бяха заети с цветята.

— Нищо. Просто ми се иска да не прекарваш толкова време с нея открито. Тя не е единствената в града, с която да си струва да разговаряш. Освен това някои казват, че тя с нищо не е по-добра от спекулантите.

— Тя ми е приятелка — каза Алтея.

— Из града се говори, че тя се е настанила в живия кораб на Лъдчънсови. Клетият кораб никога не е бил съвсем наред с главата, а тя толкова го е побъркала, че когато семейство Лъдчънс изпратили хора да я прогонят от собствеността им, корабът пощурял. Той ги заплашил, че щял да им откъсне ръцете, ако само посмеели да стъпят на борда. Можеш да си представиш колко мъчително беше това за Еймис Лъдчънс. Бедната Търговка от години се опитва да запазва името на рода си неопетнено. Сега отново се шуми около семейството ѝ; отново се разказват някогашните истории как Парагон полудял и избил всички на борда си. Всичко това е по вина на тази жена. Тя не бива да се намесва в делата на Търговците.

— Майко, истината е далеч по-сложна от нещата, които си чула. — Търпението на Алтея започваше да се изчерпва. — Ако желаеш, ще ти разкажа всичко, което ми е известно. Само че ще го сторя по-късно, когато наоколо има само зрели хора.

Малта веднага разбра, че това подмятане е насочено към нея. Тя не остана длъжна.

— На бижутерката ѝ се носи странна репутация. Да, всички казват, че тя е много умела. Но хората на изкуството често са чудаци. Тя живее заедно с жена, която се облича и се държи като мъж. Това известно ли ти е?

— Джек е от Шестте херцогства или някоя от варварските земи. Там жените са такива. Дръж се като възрастна, Малта, и престани да се вслушваш в противни слухове — остро я посъветва Алтея.

Малта предизвикателно отметна глава.

— Аз наистина предпочитам да ги отбягвам, освен ако името на моето семейство също не се окаже завлечено в тях. Зная, че не подобава на една дама да обсъжда подобни неща, но според мен ти трябва да знаеш как някои казват, че ти посещаваш майсторката на накити по същата причина: за да спиш с нея.

Сред шокираното мълчание, което настъпи, Малта добави лъжица мед към чая си. Лъжицата звънна приятно, почти весело върху порцелана.

— Ако имаш предвид, че се чукам с нея, кажи го — рече Алтея. Тя умишлено натърти думата, с треперещ от гняв глас. — Щом ще бъдеш груба, защо да отбягваш крайностите?

— Алтея! — Чак сега старицата се окопити достатъчно, за да напусне втрещеното си мълчание. — Няма да използваш подобни думи под моя покрив!

— Мисълта вече бе изразена, аз просто я доизясних. — Макар да отвръщаше на майка си, Алтея през цялото време ожесточено се взираше в Малта.

— Няма как да виниш хорските приказки — отбеляза Малта, след като отпи. За нея беше лесно да поддържа гласа си небрежен. — Все пак тебе те нямаше почти година, а и освен това се върна вкъщи преоблечена като момче. Отдавна си навършила възрастта, в която би трябвало да си намериш съпруг, а ти не проявяваш никакъв интерес към мъжете. Вместо това се разхождаш из града като мъж. Нормално е, че някои ще започнат да те подозират в… странност.

— Малта, това не само не е вярно, а и не е възпитано — каза Роника. Върху бузите ѝ бяха изникнали петна. — Алтея не е прекалено възрастна, за да си търси съпруг. Ти много добре знаеш, че Граг Тенира в последно време проявява значителен интерес към нея.

— А, той ли? Всички знаем, че родът му проявява още по-голям интерес към влиянието на нашето семейство. Откакто семейство Тенира започнаха напразната си проява на търговския кей, те се опитват да привлекат други към каузата си.

— Постъпката далеч не е напразна. В случая става дума за самата ни независимост. Разбира се, аз не очаквам от теб да разбереш това. Семейство Тенира отказват да плащат новите тарифи, защото те са незаконни и несправедливи. Но аз се съмнявам, че ти изобщо си способна да проумееш подобно нещо, освен това нямам желание през остатъка от деня да слушам как деца бръщолевят за неща, които не са им известни. До после, майко.

Вирнала нос, все още разгневена, Алтея изхвърча през вратата.

Малта се заслуша в отдалечаващите се стъпки. Тя унило побутна документа пред себе си. Неговото шумолене наруши тишината.

— Защо направи това? — тихо попита баба ѝ. В гласа ѝ нямаше гняв, само безстрастно любопитство.

— Нищо не съм направила — възрази Малта. Преди старицата да е успяла да оспори това, девойката попита: — Защо Алтея има право изведнъж да заяви на всеослушание, че ѝ е омръзнало да работи и излиза на разходка? Ако аз опитах подобно нещо…

— Алтея е по-голяма от теб. Тя е по-зряла. Тя е свикнала сама да взема решения. Тя спази своята част от споразумението. Тя живееше тихо и сдържано, без да…

— Тогава защо из града се носят тези слухове?

— Аз не съм чувала слухове. — Баба ѝ вдигна кошницата и каната, сега опразнени. Вазата тя постави в средата на масата. — Но за момента чух достатъчно от теб.

И сега в гласа ѝ нямаше раздразнение, а само сухота. И някаква безнадеждност. Но лицето ѝ носеше неодобрение.

Възрастната жена се извърна и мълчаливо напусна стаята.

Малта подбра момент, когато Роника се намираше извън помещението, но все още можеше да я чуе. Тя каза гласно:

— Тя ме мрази. Тази старица ме мрази. Нямам търпение татко да се прибере… Той ще оправи нещата…

Стъпките на Роника Вестрит дори не трепнаха. Малта се облегна тежко и избута прекалено сладкия чай. Заминаването на Рейн бе изострило предишната скука. Тя дори не можеше да предизвика спор с близките си. Влудяваща скука. В последно време девойката се улавяше, че е започнала да провокира околните, за да се разсее. Липсваше ѝ вълнението, донесено от Рейн. Цветята отдавна бяха увехнали, сладкишите изядени. Единствено скътаните съкровища, примесени с даровете му, напомняха за посещението му. Каква полза от поклонник, който живееше тъй далече?

Тя чувстваше, че отново пропада в познатата яма на сивота. Всеки ден се оказваше изпълнен с работа и задължения. Баба ѝ постоянно грачеше подире ѝ в напомняне на очаквания, а оставяше леля Алтея да си прави каквото си ще. За Малта всичко се свеждаше до едно: да прави онова, което баба ѝ и майка ѝ изискват от нея. Да подскача по техните конци. И Рейн също искаше това от нея, макар сам да не го осъзнаваше. Той бе привлечен към нея не просто заради красотата и очарованието ѝ, а защото тя беше млада. Той смяташе, че ще може да контролира всичките ѝ действие и даже мислите ѝ. Е, предстоеше му да открие, че се лъже. Всички те не бяха познали.

Тя се надигна от масата, изоставяйки сметките, и се приближи до прозореца. Той гледаше към занемарените градини. Алтея и старицата си играеха на поддръжка, ала подобна работа изискваше истински градинар с поне десетина помощници. Ако нещата продължаваха с това темпо, към края на лятото градината щеше да се е занемарила окончателно. Но това нямаше да се случи, разбира се. Много преди това баща ѝ щеше да се е прибрал, и то с пълна кесия. Той щеше да сложи край на този хаос. В къщата отново щеше да има слуги и хубава храна. Баща ѝ щеше да се върне всеки момент, в това тя беше сигурна.

Малта стисна зъби, раздразнена от спомена за вчерашната вечеря. Майка ѝ бе изразила тревогата си от закъсняването на кораба. Леля Алтея бе добавила, че на пристанището нямало новини: никой от пристигащите съдове не бил виждал Вивачия. Кефрия бе предположила, че съпругът ѝ е избрал да закара товара си директно в Калсид.

— Корабите, пристигащи от тази посока, също не са я виждали — мрачно бе рекла Алтея. — Чудя се дали той изобщо е възнамерявал да се връща в Бингтаун. Може би от Джамаилия направо е продължил на юг.

Тези думи тя бе изрекла предпазливо, с преструвката, че не възнамерява да засегне никого. Кефрия бе отвърнала тихо, но настойчиво:

— Кайл не би сторил подобно нещо.

Леля Алтея не бе отвърнала нищо. Но подир това на масата беше настъпило мълчание: Алтеините подмятания бяха убили желанието за разговор.

Малта се оглеждаше в дирене на нещо, с което да се залиса. Може би тази нощ щеше да използва кутийката. Подканяше я вълнението от забранения сън. В предишния си сън двамата бяха споделили целувка. Дали този сън щеше да се ограничи до това? Дали самата тя искаше това? Малта потръпна. Рейн ѝ бе заръчал да изчака десет дни подир заминаването му, преди да използва новия сън. Малта не бе сторила така. Той бе проявил голяма увереност, че тя ще последва насоките му. Колкото и да копнееше да изсипе новия прах в кутийката, тя нямаше да го стори. Не, тя щеше да остави Рейн да се чуди. Той трябваше да узнае, че тя не е негова марионетка. Керуин Трел вече бе усвоил добре този урок.

Тя леко се усмихна. В ръкава ѝ се криеше последната бележка, която младият Трел ѝ беше изпратил. В нея той я умоляваше за среща, по което време и на което място тя би предпочела. Той обещаваше, че намеренията му са изцяло честни. Освен това щял да доведе сестра си, за да запази репутацията на Малта. Мисълта да я задигнел някакъв си Дъждовник го влудявала. Той знаел, че тя била обречена да бъде негова. Ако и тя изпитвала някакви чувства към него, то нека се срещнела с него, за да обсъдят двамата как да предотвратят тази трагедия.

Малта бе запомнила съдържанието на бележката наизуст. Посланието бе написано с прекрасно черно мастило върху дебела кремава хартия. Дело бе предала бележката вчера, при идването си. Восъчният печат, носещ контурите на родовата върба, бе непокътнат. И въпреки това втренчените очи на Дело и заговорническото ѝ държание бяха загатнали, че тя е запозната със съдържанието на бележката. Когато двете бяха останали насаме, приятелката ѝ беше доверила, че никога не била виждала брат си толкова разстроен. Откакто видял Малта да танцува с Рейн, той не намирал покой, изгубил апетит и дори престанал да ходи на лов с приятелите си. Вместо това по цяла нощ стоял сам край огнището в кабинета. Баща му започвал да се дразни. Той го заклеймил като мързеливец и заявил, че не е лишил по-големия си син от наследство, само за да гледа как по-малкият се превръща в негово лениво подобие. Не би ли могла Малта по някакъв начин да вдъхне известна надежда на брат ѝ?

Малта си припомни случилото се. В онзи момент тя се бе загледала в далечината. Една сълзица бе изникнала в крайчеца на окото ѝ и се бе плъзнала по бузата ѝ. В онзи момент тя отвърна на Дело, че не би могла да стори нищо — баба ѝ се била погрижила за това. Самата Малта била обикновена дрънкулка, която да бъде продадена на онзи, който предложи най-много. Тя щяла да стори всичко по силите си да отложи нещата до завръщането на баща си. Била уверена, че баща ѝ би предпочел да я види в прегръдките на мъж, когото тя обича, а не просто като съпруга на най-заможния кандидат. Подир това тя бе отпратила Дело с устно послание, защото не се осмелявала да го запише, а се осланяла на приятелката си. Тя си беше определила среща с Керуин в полунощ, под беседката край обвития с бръшлян дъб в дъното на розовата градина.

Срещата беше насрочена за тази нощ. Тя все още не беше решила дали да иде. Една лятна нощ, прекарана в напразно чакане под дъба, по никакъв начин нямаше да навреди на Керуин. Или на Дело. Впоследствие Малта винаги можеше да се оправдае, че не е успяла да се измъкне. Имаше вероятност това само да изостри настойчивостта на Керуин.

— Най-лошото е, че тя е духовита и интелигентна. Аз поглеждам към нея и си мисля, че ако не беше намесата на баща ми, аз щях да изглеждам по същия начин. Ако той не беше ме отвел със себе си в морето, ако аз бях принудена да оставам у дома и да се задушавам под напътствията, които са коректни за едно момиче, аз щях да се разбунтувам по същия начин. Мисля, че майка ми и сестра ми допускат грешка, като ѝ позволяват да се облича и държи като жена, но тя със сигурност вече не е дете. Тя се е опълчила срещу всички ни и отказва да проумее, че всички ние сме едно семейство и трябва да действаме задружно. Толкова е заета да защитава идеята за бащиното си съвършенство, че не е способна да види другите ни проблеми. А Силдин почти е изчезнал. Той се прокрадва из къщата и почти не казва нищо, освен когато се оплаква. Тогава те му дават сладки неща и го отпращат да си играе, защото били заети. От Малта се очаква да му помага с уроците, но тя само го разплаква. Аз нямам времето да се занимавам с него, дори и да имах представа от какво се нуждае момче на неговите години.

Алтея отчаяно поклати глава и въздъхна. Тя повдигна очи от чая, от който бе отпивала по време на оплакването си, и улови погледа на Граг. Той ѝ се усмихна.

Двамата седяха на една малка масичка пред пекарна. Тук, насред града, нямаше да им се налага да се боят от клюкари, които иначе биха проявили интерес към една тяхна уединена среща.

По пътя към магазинчето на Янтар Алтея се беше натъкнала на Граг. Той бе успял да я убеди да поспре достатъчно дълго, за да се подкрепи с него. И когато той се бе осведомил за причината, разстроила я достатъчно, та да излезе без шапка, тя бе изсипала сутрешните си тревоги пред него. За който изблик тя чувстваше известен срам.

— Извини ме. Ти ме покани на чай, а аз съм седнала да хленча за племенничката си. Съмнявам се, че ти е приятно да слушаш подобни неща. А и освен това не бива да говоря за семейството си. Но тази Малта! Зная, че тя влиза в стаята ми, когато не съм вкъщи. Зная, че тя рови из вещите ми. Но… — Тя млъкна със закъснение. — Не, не бива да позволявам на дребната хитруша да ме ядосва по такъв начин. Вече разбирам защо майка ми и сестра ми са се съгласили тя да бъде ухажвана толкова рано. Това може да е единственият начин да се отървем от нея.

— Не говори така! — усмихнато я смъмри Граг. — Сигурен съм, че те не биха сторили подобно нещо.

— Така е. В действителност те ѝ мислят доброто. Майка ми недвусмислено ми заяви, че очаква Рейн да се оттегли, когато поопознае Малта. — Алтея въздъхна. — Ако зависеше от мен, аз бих ускорила нещата, преди той да се е опомнил.

Граг дръзко я докосна по ръката с пръст.

— Не, не би го сторила. Ти не си такава.

— Сигурен ли си? — пошегува се тя. Граг се престори на уплашен. — Нека говорим за нещо друго, каквото и да е. Разкажи ми за сражението ви. Съветът съгласи ли се да ви изслуша?

— Съветът се оказа по-упорит противник от служителите на сатрапа. И все пак членовете му се съгласиха да ни изслушат. Утре вечер.

— Ще присъствам — обеща Алтея. — Ще ви предоставя всякаква подкрепа, каквато мога. Ще сторя всичко по силите си, за да доведа мама и Кефрия.

— Не съм сигурен, че от апела ни ще има полза, но пак се радвам, че склониха да ни приемат. Нямам представа какво ще прави татко. — Граг поклати глава. — До този момент той отказва каквито и да било компромиси. Отказва да плати, отказва да обещае да плати. И си оставаме на кея, претоварени. Има посредници, които очакват товара ни, но данъчните служители отказват да ни пуснат. Татко не иска да плати, а никой от Търговците не иска да ни подкрепи. Това ни уврежда, Алтея, и то по много лош начин. Ако това се проточи, има вероятност да ни накара да отстъпим. — Той рязко замлъкна и поклати глава. — Но на теб не ти трябват още тревоги и лоши новини, имаш си достатъчно. Затова ще ти кажа една добра новина. Твоята приятелка приключи с ръцете на Офелия — резултатът е великолепен! За Офелия беше трудно. Тя казва, че не изпитва болка като нас, но пак личеше, че се затруднява. Усещането ѝ напомняше на загуба…

Граг затихна. Алтея не го подкани. Тя разбираше, че споделените усещания с живия кораб са прекалено лични.

Глухата болка от раздялата с Вивачия пламна рязко. За момент Алтея стисна юмруци в скута си, решена да изтласка усещането. Тя не можеше да стори нищо, преди Кайл да доведе кораба обратно у дома. Ако изобщо го стореше. Кефрия твърдеше, че той никога не би изоставил нея и децата, но Алтея не смяташе така. Кайл притежаваше безценен кораб, съд, който той в действителност нямаше никакво право да управлява. Ако се отправеше на юг, щеше да може да плава с кораба като свой. И щеше да натрупа богатства, съобразяващ се единствено със себе си.

— Алтея?

Тя се сепна, гузна, че е забравила събеседника си.

— Извинявай.

— В твоето положение аз също бих бил разсеян — усмихна се Граг. — Продължавам да разпитвам всеки от завръщащите се кораби за нея. Боя се, че това е всичко, което мога да сторя сега. Следващия месец, когато отново отплаваме към Джамаилия, ще мога да питам срещнатите кораби.

— Благодаря ти — каза тя. Забелязала прекалена нежност в погледа му, Алтея пренесе разговора в по-безопасна посока. — Офелия също ми липсва. Ако не бях обещала на майка, че ще бъда по-сдържана, щях да дойда да я посетя. Единственият път, когато отидох на кея, пазачите се заядоха с мен. За да не създавам скандал, аз не настоях. — Жената въздъхна и отново промени темата. — Значи Янтар е успяла да възстанови ръцете ѝ…

Граг се облегна назад. В тази поза му се наложи да присвие очи заради следобедното слънце.

— Не просто да ги възстанови. Тя ги промени изцяло, за да станат съразмерни по-тънките пръсти. Тъй като Офелия се притесняваше за отстранените стружки, твоята приятелка започна да ги събира в кутия. Нито една стърготина не е напускала борда. Останах изненадан, че човек, който не е родом от Бингтаун, е способен на подобно разбиране. А Янтар направи нещо повече. Тя се посъветва с Офелия и получи разрешение от баща ми да превърне стърготините в гривна. Никой друг жив кораб няма да има подобен накит, не само изработен от умел творец, а и съставен от собствения му материал. Офелия е страшно доволна.

Алтея се усмихна, макар да оставаше изненадана от чутото.

— Баща ти е позволил на Янтар да обработва магическо дърво? Мислех, че това е забранено.

— В случая е различно — побърза да изтъкне Граг. — На практика това е част от ремонта. Янтар просто възстановява колкото се може повече от Офелия. Близките ми дълго обсъждаха това, преди татко да даде разрешението си. Честността на Янтар в голяма степен повлия на решението ни. По време на цялата възстановителна работа тя нито веднъж не се опита да прибере и най-дребната тресчица. Ние я наблюдавахме, защото, както сама знаеш, този материал е изключително скъп. Не, Янтар е достоен човек. Освен това тя прояви изключителна гъвкавост във възстановителната работа. Дори гривната ще бъде изработена на място, направо върху самата палуба. Приятелката ти трябваше да разнася сума ти инструменти, и то в маскировката си на робиня.

След тези думи Граг отхапа от сладкиша си и задъвка замислено.

Янтар не бе разказала на Алтея нищо от това, но девойката не се изненадваше. Майсторката на накити си имаше тайни, в които другата не възнамеряваше да се замесва.

— Тя е забележителен човек — отбеляза Алтея, отчасти размишляваща гласно.

— Майка ми каза същото — съгласи се Граг. — Това е най-странното. Майка ми и Офелия винаги са били много близки. Те бяха приятелки още преди майка ми да сключи брак с баща ми. Тя много се беше притеснила, когато научи, че Офелия е била ранена в битката. И изпитваше дълбоки резерви, задето позволяваме на някаква непозната да я лекува. Беше сърдита на баща ми, задето се е съгласил, без преди това да се допита до съпругата си.

Алтея се подсмихна с разбиране. Избухливостта на Нария Тенира бе легендарна. Красивото лице насреща ѝ отвърна на мимиката. За миг един безгрижен моряк замени сериозния и сдържан Търговец.

В родния Бингтаун Граг обръщаше голямо внимание на семейната репутация и подобаващото държание. Моряшките му дрехи бяха изчезнали, за да бъдат заменени с тъмно палто, панталони и бяла риза. Това ѝ напомняше за начина, по който баща ѝ ходеше облечен в града. С тези одеяния Граг изглеждаше по-възрастен, по-сериозен и улегнал. Сърцето ѝ се почуди от факта, че той умее да се усмихва по такъв начин. Търговецът беше мъж, достоен за интерес и почит, а морякът беше привлекателен.

— После майка настоя да присъства на поправката. Янтар не възрази, но аз мисля, че тя беше малко наскърбена. Никой не обича проявите на недоверие. Впоследствие тя и майка започнаха да разговарят с часове, на всякакви теми. Офелия също се присъедини, разбира се. Не е нужно да ти обяснявам, че е невъзможно човек да си отвори устата на предната палуба, без Офелия да се намеси. Развоят бе изненадващ: майка стана особено крайна във възгледите си против робството. Онзи ден тя връхлетяла върху някакъв човек на улицата. Някакво момиченце с татуирано лице му носело багажа. Майка изблъскала торбите от ръцете на детето и казала на непознатия, че трябвало да се засрами, задето е отнел невръстно дете от родителите му. И довела момичето у дома. — Граг бе придобил объркан вид. — Не зная какво ще правим с малката. Тя е прекалено изплашена и почти през цялото време мълчи, но майка успяла да разбере, че момиченцето няма роднини в Бингтаун. То било отделено от близките си и продадено. Като теленце.

В думите му се долавяше потиснато чувство. С тази негова страна Алтея не беше запозната.

— И непознатият просто е позволил на майка ти да отведе момиченцето?

Граг отново се усмихна, този път стръвно. Очите му блестяха.

— Не с особено желание. Но майка е била заедно с Ленел, нашия готвач. А Ленел не е човек, който би допуснал някой да посяга на неговата работодателка. Робопритежателят крещял заплахи подире им, но се ограничил с това. Онези, които изобщо му обръщали внимание, му се присмивали. Пък и какво би могъл да стори той? Да се яви пред градския съвет и да се оплаче, че незаконно притежаваната му робиня е била отвлечена?

— По-скоро ще отиде там, за да подкрепи онези, които искат да узаконят робството.

— Майка ми вече е решила, че когато се явим пред Съвета, за да изложим жалбите си, тя ще повдигне въпроса с робството. Тя настоява нашите закони против него да бъдат спазвани.

— Как? — с горчилка запита Алтея.

Граг не отговори веднага.

— Не зная — тихо призна той. — Но поне трябва да опитаме. До този момент ние извръщахме погледи. Янтар казва, че ако робите са уверени, че ние ще ги подкрепим, те не биха се бояли да кажат, че са поробени. Господарите им ги плашат, че ако се обявят за свободни, ще бъдат измъчвани до смърт, без никой да се намеси.

Алтея почувства ужасяваща студенина. Тя си мислеше за детето, което Нария бе прибрала. Дали момиченцето все още се боеше от подобни мъчения? Как би могъл някой да живее под подобна сянка?

— Янтар смята, че с искрена подкрепа те ще могат да се освободят. Робите са много повече от притежателите си. Освен това тя мисли, че ако Бингтаун скоро не предприеме нещо, за да им върне свободата, ще последва кървав бунт, който ще разруши целия град.

— Значи ние им помагаме да си върнат свободата или погиваме, когато те си я възвърнат сами?

— Нещо такова. — Граг повдигна халбата си и отпи замислено.

Алтея въздъхна. Тя сръбна от чая си и се загледа.

— Недей да униваш толкова, Алтея. Ние правим всичко по силите си. Утре ще се явим пред Съвета. Има вероятност да успеем да ги накараме да се вразумят и за новите тарифи на сатрапа, и за робството.

— Може би си прав — неохотно се съгласи тя. Не му каза, че не бе размишлявала за робството или за новите налози. Тя се бе взирала в красивия и добросърдечен млад мъж, седнал насреща ѝ, и бе изчаквала. Напразно, защото към него тя изпитваше единствено приятелство. В един момент тя въздъхна. Защо почтен и свестен мъж като Граг Тенира не вълнуваше сърцето ѝ по начина, удавал се на Брашън Трел?

За малко той не се насочи към задния вход.

Някакъв остатък от някогашната гордост го накара да пристъпи до предната врата и да позвъни. Той отказваше да поглежда към себе си, докато изчакваше. Дрехите му не бяха окъсани или мръсни. Жълтата риза бе от най-скъпа коприна, също като кърпата, обвила врата му. Тъмносините панталони и жилетката бяха кърпени, ала добрият моряк никога не се свенеше да показва шивашките си умения. И ако тези одежди бяха по-подходящи за един пират, отколкото за сина на един Търговец… какво пък, през тези дни Брашън Трел беше по-скоро първото. В ъгълчето на устата му имаше белег от изгорено, следа от едно заспиване с киндин, само че мустакът скриваше по-голямата част от белега.

При мисълта за това той се подсмихна за момент. На практика нямаше основания да прикрива раничката; в близост до лицето му Алтея би си намерила други занимавки от взирането.

Слухът му дочу леките стъпки на слугинята, той свали шапка.

Една добре сложена млада жена изникна на вратата. Тя го огледа и остана видимо недоволна от вида му. А на усмивката му отвърна с обиден поглед.

— Трябва ли ти нещо? — високомерно запита тя.

Брашън смигна.

— Трябва ми по-учтиво посрещане, но се съмнявам, че от теб бих могъл да го получа. Тук съм, за да видя Алтея Вестрит. Ако нея я няма, ще говоря с Роника Вестрит. Нося новини, които не могат да чакат.

— Нима? Боя се, че все пак ще им се наложи, защото и двете ги няма. Приятен ден.

Тонът ѝ далеч не съответстваше на пожеланието. Брашън бързо пристъпи напред, за да стъпи на прага.

— Но Алтея се е върнала? — настоя той. Нуждаеше се да чуе тези думи.

— Още от седмици. Дръпни се! — процеди тя.

Брашън едва не потръпна от облекчение. Тя си беше у дома, в безопасност. Междувременно слугинята продължаваше да дърпа вратата в опит да я затвори. Брашън реши, че сега времето за учтивост е отминало.

— Няма да си ида. Казах ти, че нося важни новини. Хленченето ти не ме впечатлява. Пусни ме да вляза, иначе господарките ти ще останат много недоволни.

Слугинята стреснато направи крачка назад. Брашън се възползва, за да прекрачи прага. Той се огледа и се навъси. Капитан Вестрит винаги се бе гордял с антрето на дома си. То все така оставаше чисто и ярко, ала предишният блясък бе изчезнал. Вече не се долавяха уханията на восък и масло. В един ъгъл той дори зърна паяжини.

Но разглеждането му трябваше да прекъсне. Девойката възмутено тропна с краче насреща му.

— Аз не съм слугиня, пристанищна отрепко. Аз съм Малта Хейвън, дъщеря на домакина. Много ще се радвам, ако изнесеш вонята си отвън.

— Не и докато не съм се срещнал с Алтея. Ще я изчакам. Нямам претенции къде ще чакам, заведи ме където и да е. — Подир това той се вгледа в момичето. — Ти наистина си Малта! Прости ми, че не те познах. Последния път, когато те видях, ти носеше детска рокличка.

Решил да извини предишната си грубост, Брашън се усмихна и продължи:

— Днес изглеждаш прекрасно. Да не би да си поканила приятелите си на чай?

Намеренията му бяха добри, но не постигнаха желания успех. Девойката го изгледа смаяно, устната ѝ трепна в презрение.

— Кой си ти, моряко, че да ми говориш с такава фамилиарност, в родния ми дом?

— Брашън Трел — отвърна той. — Бивш първи помощник на капитан Вестрит. Извини ме, че не се представих по-рано. Нося новини за Вивачия. Трябва да се срещна с леля ти или баба ти. Или с майка ти. Тя вкъщи ли си е?

— Не. Двете с баба отидоха в града по някаква работа с пролетното засяване. Няма да се върнат скоро. А Алтея си прави каквото си иска. Са знае кога ще се прибере. Но ти можеш да предадеш вестите на мен. Защо корабът закъснява толкова дълго? Скоро ли ще пристигне?

Брашън прокле неповратливия си ум. Вероятността да зърне Алтея бе изтласкала част от важността на новините. Той погледна към девойката пред себе си. Бе дошъл с вести, че корабът на семейството ѝ е бил пленен от пирати. И дори не знаеше със сигурност, че баща ѝ е още жив. Това не бяха новини, които човек поднасяше на едно само̀ дете. Защо някоя от слугините не беше отворила вратата? Още по-силно му се искаше да беше си задържал езика до появата на някой възрастен…

Брашън прехапа устната си, забравил за раничките. След като преодоля рязката болка, той каза:

— Мисля, че ще е най-добре да изпратиш някой вестоносец до града, който да доведе баба ти. Става дума за новини, които тя трябва най-напред да научи.

— Защо? За нещо лошо ли става дума?

За пръв път от началото на разговора момичето заговори с истинския си глас, изоставяйки досегашната пародия на възрастен. По някакъв чудат начин това я накара да изглежда по-зряла.

Внезапният страх в очите и гласа ѝ покърти Брашън. Той стоеше смутен. Не искаше да я лъже. Но и не искаше да я обременява с истината, без майка ѝ или леля ѝ да са наблизо…

Морякът започна да мачка шапката си.

— Най-разумно е да изчакаме някой от роднините ти — каза накрая той. — Ще можеш ли да изпратиш някое момче да потърси майка ти, баба ти или леля ти?

Устата ѝ трепна. Почти пред очите му опасенията ѝ се превърнаха в гняв.

— Ще изпратя Рейч. Ти чакай тук — нареди тя.

С тези думи девойката се отдалечи и го остави във фоайето. Интересно защо тя просто не беше извикала някой прислужник? И защо беше отворила сама? Брашън направи още няколко крачки сред познатото помещение, за да погледне към коридора. Взорът му веднага откри признаци на немара. Той си припомни, че и по пътя за насам бе зърнал подобни неща: алеята пред дома стоеше покрита с почупени клони и листа; самите стълби също бяха неметени. Може би за рода Вестрит бяха настъпили времена на оскъдица, а може би това представляваше израз на стиснатостта на Кайл.

Брашън започна да крачи неспокойно. Лошите вести, които той носеше, щяха да се окажат по-съкрушителни, отколкото бе очаквал. На всичкото отгоре не беше заварил Алтея вкъщи.

Алтея… Мисълта му бе изключително настойчива, сякаш можеше да я призове.

Пролетна вечер стоеше на котва в градското пристанище, пристигнал днес. Фини бе изпратил Брашън на сушата още при самото спускане на котва, очевидно с очакването, че помощникът му ще започне да организира посредничество. Вместо това младият Трел се беше отправил директно към дома Вестрит. Портретът на Вивачия все още се намираше на борда на Пролетна вечер, мълчаливо потвърждение за правотата на думите му. Брашън се съмняваше, че Вестритови ще поискат да я видят. Но Алтея определено щеше да се опита да си я върне. Морякът не беше сигурен за чувствата ѝ към него, но знаеше едно: тя нямаше да го сметне за лъжец.

Той се опита да прогони мислите за Алтея. Напразно. Веднъж докоснал тази тема, умът му отказваше да се отдели. Какво ли си мислеше тя за него? И защо нейното мнение означаваше толкова много за него?

Защото той искаше тя да има добро мнение за него. Двамата не се бяха разделили при особено добри обстоятелства: нещо, за което Брашън бе съжалявал през цялото време. Въпреки това младият мъж не вярваше, че Алтея все още ще се сърди заради подмятането му. Тя не беше такава.

За момент той затвори очи в безмълвна молитва тя да е добре. Искрена молитва. Подир това той пъхна ръце в джобовете си и продължи да се разхожда по коридора.

В магазинчето на Янтар Алтея разсеяно разравяше съдържанието на кошница с накити. Тя издърпа ръка и се вгледа в украшението, което понастоящем пръстите ѝ стискаха. Ябълка. Следващата извадена дървена фигурка изобразяваше круша, а онази след нея: котка, обвила опашка около себе си. Янтар тъкмо се сбогуваше с някакъв клиент и го уверяваше, че огърлицата с избраните от него фигурки ще бъде готова още утре по същото време. Когато вратата се затвори след него, занаятчийката премести шепа накити в една съдинка и се зае да връща останалите мостри по местата им. Алтея отиде да ѝ помогне, което се превърна в повод двете да продължат прекъснатия си разговор.

— Нария Тенира възнамерява да повдигне пред Градския съвет проблема с робството. Това ли дойде да ми кажеш?

— Мислех, че би искала да знаеш за последиците от сладкодумието си.

Янтар се усмихна доволно.

— Това вече ми е известно. Нария сама ми каза. Аз я шокирах с думите, че бих искала да присъствам.

— На тези срещи не се допускат външни хора — рече Алтея.

— И тя ми каза същото — без да се засяга отвърна Янтар. — Това ли те доведе тук?

Алтея сви рамене.

— От известно време не бях те виждала. И не ми се връщаше при сметките и Малта. Някой ден, Янтар, ще сграбча това момиченце и ще го разтърсвам, докато не му изпопадат зъбите. Влудява ме.

— На мен ми се струва, че е тръгнала по стъпките на леля си. — Забелязала Алтеиния унищожителен поглед, Янтар добави: — Както би изглеждала леля ѝ, ако не беше започнала да плава заедно с баща си.

— Понякога се чудя дали с тази си постъпка той действително ми е направил услуга — замислено каза Алтея.

Сега беше ред на Янтар да се изненадва.

— Нима ти би предпочела нещо различно?

— Не зная. — Алтея прокара ръка през косата си. Другата я наблюдаваше развеселено:

— Вече не се преструваш на момче. Крайно време е да се погрижиш за прическата си.

Алтея простена и потупа темето си.

— Ролята на жена от Бингтаун е също тъй неискрена за мен. Виж, сега добре ли изглежда?

Майсторката се пресегна над тезгяха и отмести един от кичурите на приятелката си.

— Сега вече е по-добре. Но какво имаш предвид под неискрена? Как така неискрена?

За момент Алтея прехапа устна, сетне поклати глава.

— Фалшива във всяко едно отношение. В тези дрехи се чувствам като пленница: трябва да седя по определен начин, да ходя по определен начин. Дори не мога да повдигна ръка, без ръкавите да ми покрият лицето. От шнолите ме заболява глава. С хората трябва да разговарям по точно определен начин. Дори присъствието ми тук, в твоя магазин, е повод за слухове. Но най-лошо от всичко е, че трябва да се преструвам, че искам неща, които в действителност не ме интересуват. — За момент младата жена замълча. — Понякога почти успявам да излъжа себе си. Ако наистина ги исках, животът ми щеше да стане много по-лесен.

Майсторката на бижута не отговори веднага, а взе няколко от съдинките и се отправи към задната част на магазина. Алтея я последва.

Янтар спусна мънистената завеса и се настани край работната си маса, а гостенката ѝ си придърпа стол. По подлакътниците му личаха следи от острие.

— Какви са тези неща, които не желаеш? — меко попита Янтар и се зае да подрежда фигурките пред себе си.

— Нещата, които от една истинска жена се очаква да иска. Ти ме накара да осъзная това. Аз не си мечтая за бебета и красива къща. Не искам дом и семейство. Дори не съм сигурна, че искам съпруг. Днес Малта ме обвини, че съм била чудата. Това ме засегна в много по-голяма степен от всички останали обиди, които тя хвърли в лицето ми. Болеше, защото е истина. Аз наистина съм странна. Аз не искам нищо от нещата, които една жена би трябвало да иска. — Тя започна да разтрива слепоочията си. — Би трябвало да искам Граг… Не ме разбирай погрешно, аз наистина го харесвам и ми е приятно да разговарям с него. — Вперила поглед във вратата, Алтея додаде. — Приятно ми е, когато той докосва ръката ми. Но когато си представя себе си като негова съпруга…

Тя поклати глава.

— Това не е нещото, което искам. То би ми струвало прекалено много, дори и да е най-разумната ми постъпка.

Янтар не каза нищо. Тя подготвяше дървени и метални мъниста и отмерваше нужната копринена нишка, която щеше да сплете.

— Ти не го обичаш — рече накрая тя.

— Бих могла да го обикна, но не си позволявам. Като да искаш нещо, което не би могла да си позволиш. Той няма някакви недостатъци, заради които да не мога да го обикна, но проблемът е, че има толкова много неща, които… Които са свързани с него. Неговите близки. Неговото наследство. Неговият кораб, неговата позиция в обществото. — Алтея отново въздъхна. — Самият човек е прекрасен. Но аз просто не мога да се откажа от всичко онова, което би трябвало да оставя, за да го обикна.

Янтар започна да нанизва огърлицата.

Алтея плъзна пръсти по очертанията в подлакътника.

— Той очаква известни неща от мен. В тях не влиза моята дейност като капитан на борда на собствения ми жив кораб. Той очаква от мен да стана домакиня и да се грижа за дома. За дома, в който той ще се завръща от пътуванията си… и в който радостно ще го посрещат децата, които аз ще съм отгледала. — Веждите ѝ се събраха над тъмния ѝ поглед. — Ще очаква всичко това от мен, за да може да съсредоточи цялото си внимание върху кораба — рече тя с горчилка. — От мен ще се очаква да сторя всичко, за да може той да живее живота, който е искал.

Следващите си думи Алтея изрече тъжно:

— Ако реша да обикна Граг, да се омъжа за него, това би ми коствало всичко останало, което някога съм искала от живота си. Би трябвало да се отрека от всичко това заради любовта си към него.

— А ти не искаш това от живота си? — попита Янтар.

Кисела усмивка изникна върху Алтеиното лице.

— Аз не искам да бъда вятъра в платната му. Аз искам някой да стори това за мен. — Тя неочаквано се раздвижи. — Не, не се изразих правилно. Не мога да го обясня точно…

Янтар повдигна очи от работата си, за да се усмихне широко.

— Напротив. Ти се смущаваш, защото го изрече недвусмислено. Ти искаш партньор, който да следва твоята мечта. Не искаш да се разделяш със собствените си амбиции, за да изпълниш нечии чужди желания.

— В известна степен е така — неохотно призна Алтея. Миг по-късно тя остро попита: — Защо това да е грешно?

— Не е — увери я Янтар. И се подсмихна. — Стига да си мъж.

Алтея се облегна назад и упорито скръсти ръце.

— Не мога да променя нещата, които искам. — Когато Янтар не каза нищо, Алтея продължи троснато. — И не се опитвай да ми кажеш, че точно това била любовта: да се откажеш от всичко в името на друг!

— Има хора, които разсъждават именно по такъв начин — неумолимо изтъкна Янтар. Тя прибави още една фигурка към огърлицата и я повдигна за оглед. — Други са като впрегнат чифт, насочени към някаква цел.

— Второто не би било чак толкова лошо — призна Алтея. Ала свъсените ѝ вежди показваха, че тя не е особено уверена. — Защо хората не могат да се обичат едни други и пак да остават свободни? — неочаквано изрече тя.

Янтар поспря да разтърка очите си и замислено да подръпне едната си обица.

— Възможно е да обичаш по подобен начин — призна тя със съжаление. — Ала цената на този тип любов понякога е най-високата.

Майсторката на накити изричаше думите си със същата предпазливост, с която редеше и фигурките.

— Да обикнеш друг по подобен начин означава да признаеш, че неговият живот е също толкова важен, колкото е и твоят. И това не е всичко. Ще трябва да признаеш пред себе си, че е възможно той да има нужди, които ти не си способна да удовлетвориш, и че ти ще имаш задачи, които ще те отвеждат далече от него. Подобна обич струва самотност, копнеж, съмнение…

— Защо обичта трябва да струва каквото и да било? — прекъсна я Алтея. — Защо да примесваме нуждата с нея? Защо хората не могат да са като пеперудите, да се събират под лъчите на слънцето и да се разделят, докато денят е още светъл?

— Защото хората са хора, а не пеперуди. Да се преструваш, че хората могат да се сближават, да се обичат и после да се разделят, без мъка и последици: това е много по-неискрена роля от преструвката, че си Търговска дъщеря. — Янтар остави огърлицата и погледна Алтея в очите. — В никакъв случай не се опитвай да убедиш себе си, че ще можеш да легнеш с Граг Тенира и впоследствие да се отдръпнеш, без с това да накърниш целостта и на двама ви. Само преди мигове ти говореше за обич, необвързана с нужда. Ала да утоляваш нуждите си без обич е кражба. Ако трябва да го сториш, заплати някому. Но недей да ограбваш Граг с преструвката за липса на последици. Аз вече го познавам. Той не би могъл да ти даде това, не и по този начин.

Алтея скръсти ръце.

— Нямах намерение да постъпвам по подобен начин с него.

— Напротив — възрази приятелката ѝ и отново възобнови работа. — Всички си мислим за подобни неща. Но това не ги превръща в правилни.

Известно време майсторката мълча, сплитаща съсредоточено.

— Преспиването с някого винаги донася обвързване. Понякога това обвързване се ограничава до необходимостта и двете страни да се преструват, че случилото се е без значение. — Странните ѝ очи за момент докоснаха Алтея. — Понякога само едната страна се обвързва по подобен начин. Другата не го е осъзнала и не го споделя.

Брашън. Алтея се размърда неспокойно на стола си. Защо той изникваше в ума ѝ в най-неподходящите моменти? Всеки път, когато тя сметнеше, че го е прогонила от паметта си, бурените на тази интерлюдия изникваха отново. Тя за пореден път се разгневи, макар да не се чувстваше сигурна, че гневът е насочен именно към Брашън. Не, тя щеше да прогони тези мисли. Той беше отминала част от живота ѝ и вече се намираше зад нея. Оставаше ѝ само да я затрупа.

— Обичта не е свързана единствено с увереността към другия, със знанието, че той ще се откаже от определени неща за теб. Тя е знанието за нещата, които ти си готова да захвърлиш заради него. Бъди сигурна, че всеки от двамата партньори се лишава от нещо. Отделните мечти биват заменени с една обща мечта. В някои бракове едната от страните се отказва от почти всичко, което е искала преди. Но не винаги това е жената. Подобна жертва не е срамна, тя е любов. Ако смяташ, че другият човек си заслужава, нещата се получават.

Алтея мълчеше, отдадена на размисъл. В един момент тя рязко се приведе напред и попита:

— Смяташ ли, че ако се омъжа за Граг, бих променила мнението си?

— Ако двамата сключите брак, един от вас определено ще трябва да го стори — дълбокомислено отвърна Янтар.

Брашън за пореден път погледна към коридора. Къде беше изчезнала девойката? Нима тя възнамеряваше да го остави тук, докато вестоносецът доведе майка ѝ? Чакането винаги го затрудняваше. Въпреки това той се усмихна: предстоеше му да види Алтея, пък макар и да ѝ носеше неприятни новини. Що се отнася до чакането, то щеше да премине много по-леко в компанията на късче киндин, ала Брашън умишлено не беше взел от наркотика със себе си, защото Алтея не одобряваше тази негова малка слабост. Не биваше той да се показва като безнадеждно зависим. Тя и без това се мръщеше към въпросния му недостатък.

Е, а Брашън познаваше нейните недостатъци. Годините плаване с нея го бяха принудили да ги изтърпява. Но те нямаха значение. Той бе започнал да се привързва към нея. И това не беше свързано с онази тяхна единствена нощ. Въпросната нощ само го беше накарала да признае онова, което той изпитваше отдавна. Години наред той я беше виждал почти всеки ден. В много пристанища двамата се бяха хранили заедно, а на борда бяха работили редом един до друг. Тя не се отнасяше с него като с пропаднал Търговски син, а виждаше в него ценен член на екипажа, уважаваше го заради способностите и знанията му. Тя беше жена, но Брашън можеше да разговаря с нея по съвсем обикновен начин. Това беше нещо рядко.

Морякът се приближи до прозореца, за да надзърне към алеята. Тихи стъпки го накараха да се обърне. Това отново беше Малта.

Тя се усмихна тъжно. Поведението ѝ отново се беше променило.

— Изпратих да ги повикат, както заръча. Ако искаш, бих могла да ти предложа кафе и сладкиш.

Сега тя звучеше като възпитана млада дама, приветстваща своя гост. Това го накара да си припомни обноските.

— Благодаря ти. Бих искал.

Тя посочи към коридора и го изненада, хващайки ръката му. При това тя едва стигаше до рамото му. Тази близост му позволи да долови уханието на ароматно масло, от виолетки, идващо от косата ѝ.

За момент тя погледна през миглите си към него. Този поглед го накара да преосмисли досегашните си впечатления. Колко бързо растяха децата… Малта обичаше да си играе с малката Дело. Сестра си Брашън за последно бе виждал като съвсем малка. Оттогава бяха минали години.

Споходи го чувство за празнота. Той бе изгубил много повече от дома и наследството си.

Малта го въведе във всекидневната. Там вече имаше кафе и пресен хляб, поставени на една от масичките. Прозорецът бе отворен.

— Надявам се, че ще ти е удобно да изчакаш тук. Аз сама направих кафето. Дано не е прекалено силно.

— Сигурен съм, че ще ми хареса — смутено каза Брашън, връхлетян от двоен срам. Ето какво я беше забавило. И освен това родът Вестрит действително бе изпаднал в тежки времена, щом като самата дъщеря трябваше да прави кафето и поднасяше хляб на гостите. — Ти познаваш сестра ми, нали? — неочаквано запита той. — Дело Трел?

— Разбира се. Милата Дело е най-добрата ми приятелка. — Тя отново му се усмихна и посочи към единия от столовете. Самата Малта се настани насреща му, наля кафе и му подаде резен хляб.

— Не съм я виждал от години — призна Брашън.

— Наистина ли? Срамота. Тя много е пораснала. — С леко променена усмивка тя добави. — Освен това познавам и брат ти.

Тонът ѝ накара Брашън да се навъси.

— Керуин. Предполагам, че той също е добре?

— Така мисля. Беше добре последния път, когато го видях. — Тя леко въздъхна и отклони поглед. — Двамата с него не се виждаме често.

Дали тя не беше влюбена в младия Керуин? Брашън мислено пресметна настоящата възраст на брат си. Да, вероятно Керуин беше достатъчно голям, за да ухажва младите дами. Но ако Малта и Дело бяха връстнички, то Малта се явяваше прекалено малка. Той започна да изпитва известно смущение. Дете или жена седеше насреща му? В момента тя разбъркваше кафето си и съумя да подчертае елегантността на движенията си. Сетне тя се приведе над масата, предлагайки да добави канела към чашата му. Несъмнено тя не бе възнамерявала да демонстрира пазвата си при това движение. Брашън бързо отмести поглед, но уханието на млада плът пак достигна до него.

Малта се облегна назад, отпи глътка кафе и отмести един немирен кичур от челото си.

— Предполагам, че ти познаваш леля ми Алтея?

— Разбира се. Двамата служихме заедно на борда на Вивачия, дълги години.

— Аха.

— Тя се е върнала благополучно?

— Да, още преди седмици. Върна се на борда на Офелия. Това е живият кораб на семейство Тенира. — Тя го погледна право в очите. — Граг Тенира е много привлечен към нея. Целият град шуми от клюки. Не са малко онези, които се сепват от мисълта, че моята твърдоглава леля е хлътнала по толкова спокоен млад мъж. Баба ми, разбира се, е много развълнувана. Всички ние се вълнуваме, защото почти бяхме изгубили надежда да я видим омъжена. Сигурна съм, че разбираш какво имам предвид.

Тя се засмя доверено, сякаш бе изрекла нещо, което не можеше да сподели с когото и да било. Същевременно го наблюдаваше внимателно. Сякаш можеше да види как думите ѝ се забождат в сърцето му.

— Да, обещаващ партньор — сковано отвърна Брашън и усети, че кима като играчка. — Тенира. Граг Тенира. Определено. Определено би бил добър съпруг. Освен това той е добър моряк.

Последното Брашън прибави по-скоро към себе си. Това беше единственото нещо, което би могло да привлече Алтея към Граг Тенира. Е, той беше красив. Освен това не беше лишен от наследство и не беше пристрастен към киндин.

Мисълта за наркотика доведе със себе си поредно желание. Познатата горчивина щеше да го отвлече от горчилката, започнала да се наслоява в душата му… Може би в джоба на жилетката бяха останали трошици, само че той не възнамеряваше да посяга пред детето.

— … още хляб, Брашън?

Той осъзна само последните ѝ думи и погледна към недокоснатата си чиния.

— Не, благодаря. Хубав е.

Брашън бързо отхапа от резена. В пресъхналата му уста хлябът имаше вкус на стърготини. Той го прокара с голяма глътка кафе.

Малта се пресегна над масата и леко докосна ръката му с нежните си пръсти.

— Изглеждаш уморен. Аз бях разстроена, когато те пуснах и не ти благодарих, задето си дошъл да ни донесеш вести за кораба на татко. Предполагам, че идваш отдалече, нали?

— Определено — призна той. Той се отдръпна, събра ръце и несъзнателно ги потърка в стремежа си да се отърве от усещането. Малта се подсмихна и извърна лице. Тя се бе изчервила. В такъв случай тя осъзнаваше, че флиртува — това не беше несъзнателният допир на дете. Брашън се чувстваше объркан. В случая имаше много неща, за които трябваше да мисли. Отново му се искаше да вземе късче киндин… Той си наложи да отхапе нов залък хляб.

— Покрай теб започвам да се чудя как ли би изглеждал брат ти, ако си пусне мустаци. Твоите ти стоят много добре.

Брашън смутено повдигна ръка към лицето си. Нейните думи не бяха подобаващи, същото се отнасяше и за начина, по който очите ѝ проследиха почти жадно движението му. Той се изправи.

— Най-добре да дойда по-късно. Кажи на близките си да ме очакват. Трябваше да им съобщя за идването си, вместо да дойда направо.

— Няма проблем. — Девойката остана седнала, без да понечи да го изпроводи до вратата или дори да потвърди желанието му да си иде. — Аз вече изпратих да ги доведат. Сигурна съм, че те ще се върнат скоро. Ще искат да научат новини за татко и кораба му колкото се може по-скоро.

— В това съм убеден — сковано се съгласи Брашън. Той не можеше да разбере тази млада жена, която се взираше насреща му без никакви угризения. Може би думите ѝ бяха проява на детска несъобразителност. А може би самият той беше прекарал твърде дълго време в открито море. Той отново седна, изправен, и стисна шапката си. — Тогава ще ги изчакам. Тъй като съм сигурен, че неочакваната ми поява те е откъснала от заниманията ти, не се чувствай длъжна да оставаш с мен. За мен не е проблем да изчакам сам.

Тя изхихика в отговор на думите му.

— Каква съм и аз… Смутила съм те. Много съжалявам. Разбирам, че съм била прекалено фамилиарна с теб. Но това е защото ти беше помощник на милия ми дядо тъй дълго, че аз те чувствам като близък. Освен това се познавам с Керуин и Дело, исках да накарам брат им да се чувства приветстван. — Тя рязко снижи глас. — Мисля, че е несправедливо, задето не ти е позволено да се завърнеш в родния си дом. Така и не разбрах какво точно се е случило между теб и баща ти…

Тя замълча по начин, подканящ за доверие.

Обсъждането на семейните скандали бе последното нещо, с което Брашън възнамеряваше да се занимава сега. Освен това той не можеше да си спомни кога за последно се е озовавал в подобна нелепа ситуация. В един момент Малта изглеждаше невинно дете, което правеше всичко по силите си, за да приветства гост в отсъствието на възрастните. В следващия миг тя се превръщаше в изкусителка, която си играеше с него. Той носеше неотложни вести, освен това му се искаше да се срещне с Алтея, ала колкото по-дълго оставаше тук, толкова по-неспокойно се чувстваше. Със закъснение той осъзна, че цялата тази ситуация би могла да изглежда непристойна. По всичко личеше, че той е останал сам с една млада жена от добро семейство. Някои бащи и братя бяха обявявали дуели срещу далеч по-незначителни поводи.

Той отново се изправи.

— Боя се, че трябва да вървя. Имам и други задължения. Ще се върна в късния следобед. Предай на близките си поздрави.

Малта отново не понечи да се надигне. Този път Брашън не я и очакваше.

— Беше ми приятно да те видя отново. — Той кимна и се обърна да си върви.

— Брат ти Керуин не ме смята за дете.

Неволно той се обърна към нея. Малта не беше станала, но бе отметнала глава назад, оголила бялата си шия. Един кичур от косата ѝ се беше отпуснал, тя започна да го оплита около пръстите си.

— Той е сладък, като домашен котарак — продължи тя с лека усмивка. — А ти, подозирам, си по-скоро тигър. — Малта замислено притисна със зъби връхчето на пръста си. — Понякога домашните любимци са много скучни…

Неочаквано Брашън откри, че под пиратската му блуза тупти сърцето на възпитан Търговец. Той бе шокиран от поведението ѝ. Тонът ѝ не можеше да бъде сбъркан. В собствения си дом внучката на капитан Вестрит изпробваше уменията си на съблазнителка. Това беше възмутително.

— Трябва да се засрамиш от себе си — с искрено възмущение каза той.

Брашън не се обърна при шокирания ѝ възклик, а се отправи към главния вход. Той отвори вратата, за да излезе, и едва не се сблъска със смаяните лица на Роника Вестрит и Кефрия Хейвън.

— Слава на Са, че дойдохте — възкликна той.

— Кой си ти и какво правиш в дома ни? — Кефрия се оглеждаше трескаво, сякаш възнамеряваше да призове слуги.

— Брашън Трел — побърза да се представи морякът и се поклони. — Нося вести, свързани с Вивачия. Важни и лоши вести.

Тези думи веднага привлякоха вниманието им.

— Какво е станало? Да не би с Кайл да се е случило нещо? Или със сина ми? — веднага попита Кефрия.

— Не тук — нареди Роника Вестрит. — Елате, да отидем в кабинета. Върви, Кефрия.

Брашън се отдръпна, за да им направи път. По пътя той обясни:

— Вашата внучка ме пусна. Очаквах, че човекът, когото тя е изпратила, ще ви е подготвил за новините ми.

Искаше му се да попита за Алтея, но моментът не беше подходящ.

— Не ни е намирал никой — напрегнато каза Роника Вестрит. — Но аз се боях, че рано или късно при нас ще пристигнат неприятни вести.

След като тримата влязоха в кабинета, възрастната жена затвори вратата след тях.

— Седни, Трел. Какви вести ни носиш? И откъде знаеш? Ти вече не плаваш на борда на Вивачия; зная, че Кайл те е заменил със свой избраник. Къде си научил вести за Вивачия?

Каква част от истината той бе длъжен да разкрие? Ако имаше насреща си Алтея (и двамата седяха сами на по чаша бира), той би ѝ разказал всичко и би понесъл преценката ѝ. Препродаването на пиратски стоки се наказваше със смърт. Не можеше да се отрече, че това, с което той се занимаваше в момента, е незаконно.

Брашън реши да не лъже, а просто да премълчи.

— Вивачия е била пленена от пирати.

Той им предостави новината направо, стоварвайки я като котва. И преди двете да са успели да се опомнят и да го засипят с въпроси, той добави:

— Зная съвсем малко. Корабът е бил видян на котва в едно пиратско укритие. Не ми е известно какво е станало с екипажа и с капитана. Неприятно ми е, че трябваше да ви донеса подобна вест. Още по-неприятно ми е да съобщя, че човекът, който е пленил кораба, е някой си капитан Кенит. Нямам представа защо той е нападнал Вивачия. Носи му се репутация на амбициозен пират, поставил си за цел да обедини разбойниците под своето водачество. Той напада кораби, пренасящи роби. Слуховете казват, че той избива целия екипаж, а робите освобождава, за да си спечели тяхното благоволение. И благоволението на останалите пирати, които мразят робството като него.

Не му остана дъх да изрече повече, а и не се сещаше какво друго да каже. Кефрия бе придобила вида на обезкостена, отпуснала се безжизнено в креслото си. Единствено ръцете ѝ се раздвижиха, притиснали устата, за да смълчат писъка на ужас.

Роника Вестрит стоеше като вцепенена. Лицето ѝ бе застинало в маска на отчаяние. Старческите ѝ ръце бяха се вкопчили в облегалката на един близък стол — не ръце, а ноктите на птица.

Накрая възрастната жена си пое дъх и прошепна с усилие:

— Носиш ли ни искане за откуп?

Брашън почувства срам. Вдовицата на капитан Вестрит разсъждаваше бързо. Тя бе забелязала дрехите му и бе отгатнала настоящия му занаят. Явно тя смяташе, че той се явява като посредник на Кенит. Ужасяващ беше този срам, но пък той не можеше да я вини.

— Не — отвърна той. — Самият аз зная не повече от онова, което ви казах, а при това то е главно основано на слухове. — Той въздъхна. — Не мисля, че ще има откуп. Този капитан Кенит изглежда е доволен от постижението си. Подозирам, че ще задържи кораба. За екипажа не зная нищо. Съжалявам.

Последвалото мълчание бе смразяващо. Само с шепа думи той бе сразил всичките им надежди. Отсъствието на кораба им не се дължеше на обикновено забавяне. Капитанът му нямаше да се върне с печалби, които да погасят дълговете им. Не, малкото останало им богатство трябваше да бъде похарчено за откуп, ако изобщо получеха подобно искане. Вестите, донесени от Брашън, оповестяваха края на рода Вестрит. Очаквано, жените щяха да ненавиждат донеслия тези новини. Той се напрегна в очакване на неизбежния изблик.

Нито една от двете не избухна в ридания. Никоя от тях не изпищя. Кефрия отпусна лице в шепите си.

— Уинтроу — тихо изрече тя. — Малкото ми момче.

Роника се бе състарила пред очите му: раменете ѝ висяха безпомощно, бръчките в лицето ѝ изглеждаха много по-дълбоки. Пипнешком тя се отпусна в стола си, без да отмества погледа си от някаква невидима точка.

Ужасна тежест притисна Брашън. Какво бе очаквал той? В мислите му все още се въртяха въображаеми сцени, в които Алтея пламваше от гняв, а после се обръщаше към него да търси помощ в спасяването на кораба. Ала реалността се оказваше съвсем различна. В действителност Брашън бе нанесъл съкрушителния удар на хората, които някога го бяха приели за свой приятел.

Отвъд вратата долетя приглушен писък, нещо изтрополи. В следващия миг вратата се отвори и Алтея влезе, избутвайки противящата се Малта пред себе си.

— Кефрия! Тази мърла отново подслушваше! До гуша ми дойде от нейните подмолни игрички. Не подобава на един член на това семейство да… Брашън? Какво правиш тук? Какво става?

Алтея рязко пусна Малта, при което девойката седна на пода.

Брашън се изправи и пристъпи към нея. Този път той не си направи труда да скрива нищо.

— Вивачия е била пленена от пирати. Видях я закотвена в едно разбойническо пристанище, под Гарвановия стяг. Това е знамето на Кенит. Сигурен съм, че това име ти е познато. Смята се, че той избива екипажа на всеки робски кораб, който залови. Не зная какво се е случило с моряците от Вивачия.

Пронизителният вой на Малта заглуши всичко останало. Със следващия си дъх тя скочи на крака и се хвърли към Брашън, размахала юмручета.

— Това е лъжа! Той лъже! Татко обеща, че ще се върне и всичко ще се оправи! Той ще се прибере, отново ще ни направи богати, ще изхвърли Алтея и ще накара всички да се отнасят добре с мен! Ти си измисляш, свиньо! Това не е истина! Баща ми не може да е мъртъв!

Той улови едната ѝ ръка, а после и другата, съумяла да му нанесе два удара. Той очакваше, че подир това тя ще се усмири. Вместо това тя го изрита по пищяла.

— Престани, Малта! — остро нареди Роника, а същевременно Кефрия проплака:

— Спрете! Това няма да промени нищо.

Алтея се прояви като по-директна. Тя се приближи, сграбчи Малта за косите и рязко я дръпна назад. Девойката проплака от болка. Брашън побърза да освободи китките ѝ.

А Алтея го изненада, обездвижвайки Малта в прегръдка.

— Успокой се — дрезгаво прошепна тя към момичето, което продължаваше да се мята. — Няма полза от подобни изблици. Не бива да хабим силите си в борба едни срещу други. Сега имаме общ враг и трябва да бъдем единни, за да спасим близките си. Успокой се, Малта. Зная, че това е ужасно, но ние трябва да се борим, а не да се мятаме в истерия.

Малта наистина притихна. В следващия миг тя свирепо блъсна леля си и се освободи, за да се обърне.

— Ти се радваш, че това се е случило! Изобщо не те е грижа за баща ми! Никога не си се интересувала от него! Интересува те само корабът. Ти се надяваш, че татко е мъртъв. И освен това ме мразиш. Не се преструвай на моя приятелка.

Тя стисна зъби, втренчила поглед в Алтея. В стаята настъпи мълчание, което Алтея наруши с каменен глас:

— Така е, аз не съм твоя приятелка. — Тя отмести кичур от лицето си. — Малко са моментите, през които бих могла да кажа, че те харесвам. Но аз съм ти леля. Съдбата ни е обединила в семейство, а сега ни направи съюзници. Сега не е моментът за цупене и стойки, Малта. Използвай ума си за проблема, който стои срещу нас. Всички ние трябва да сторим това. Ние трябва да си върнем семейния кораб и да спасим онези от екипажа, които са още живи. Това е единственият проблем, върху който трябва да се съсредоточим сега.

Малта я оглеждаше подозрително.

— Ти се опитваш да ме измамиш. Опитваш се да заграбиш кораба за себе си.

— Истина е, че все още искам да застана начело на семейния кораб — веднага призна Алтея. — Но този спор ще трябва да почака до времето, когато Вивачия отново се намира в родното пристанище. Точно сега това е нещото, което всички ние искаме. И докато това е така, ти трябва да престанеш да се държиш като истеричка с пилешки мозък.

Сега Алтея се обръщаше към майка си и сестра си.

— Никоя от нас не може да си позволи да се отдава на емоциите си. Разполагаме само с един вариант: трябва да съберем пари за откуп, значим откуп. Това е най-добрият ни шанс да си върнем кораба и екипажа му невредими. — Тя поклати глава. — Повдига ми се от самата мисъл, че трябва да откупуваме онова, което ни принадлежи, ала това е най-практичният начин да си го върнем. Ако имаме късмет, капитан Кенит ще приеме парите и ще ни върне кораба. Но Брашън е прав. Аз съм чувала за този пират. Щом той е преследвал Вивачия, значи е имал планове да я задържи. Ако това се окаже така, остава ни да се молим на Са, че Кенит е бил достатъчно разумен да запази живи членовете на семейството и познатите моряци, за да не се разстройва корабът. Както виждаш, Малта, аз си имам причини да се надявам, че брат ти и баща ти са живи.

Последните думи тя изрече с кисела усмивка.

— Търговският съвет ще се събере тази вечер, за да изслуша оплакванията на семейство Тенира за новите тарифи на сатрапа, калсидските така наречени патрули и робството. Аз обещах на Граг, че ще бъда там, за да подкрепя баща му. Майко, Кефрия, вие също трябва да дойдете. Съберете и всички останали, които можете. Време е Търговците да осъзнаят какво става. Нарастващата дързост на морските разбойници е поредната проява на некадърността на сатрапа. В удобния момент ние трябва да съобщим за ситуацията на Вивачия и да поискаме подкрепата поне на родовете, които притежават живи кораби. Става дума за нещо, което засяга всички ни. С риск отново да разстроя Малта ще добавя, че това е пряко свързано с робството. Ако Кайл не беше използвал Вивачия за пренасяне на жив товар, това нямаше да се случи. Добре известно е, че Кенит напада превозвачите на роби. И също така е известно — продължи тя с по-висок глас, защото Малта си пое дъх да я прекъсне, — че пиратската дейност е причината за присъствието на калсидските капери в нашето пристанище. Ако градът ни се изправи срещу разбойниците, ще покажем на сатрапа, че не са ни нужни патрулните му галери и нямаме основания да плащаме за тях.

Алтея се обърна към прозореца, където вече тъмнееше привечер.

— А ако успеем във всички тези начинания, може би ще успеем да покажем на цял Бингтаун, че не се нуждаем от Джамаилия или сатрапа. Да покажем, че вече сами сме способни да се грижим за себе си.

Последните ѝ думи бяха изречени тихо, ала отекнаха ясно в притихналата стая.

Алтея въздъхна тежко.

— Гладна съм. Не е ли глупаво? Брашън ми донася най-лошите новини, които бих могла да си представя, а въпреки това аз съм гладна.

— Каквото и да те сполети, тялото опитва да продължи да живее. — Роника изрече тези думи като човек, говорещ от опит. С бавни крачки тя прекоси стаята и застана пред внучката си. — Малта, Алтея е права. В този момент ние трябва да бъдем едно семейство и да загърбим неразбирателствата си.

Старицата погледна към останалите.

— В името на Са, погледнете какво трябваше да се случи, за да си спомним, че всички ние сме роднини. Аз лично изпитвам срам.

Тя отново погледна към внучката си. Протегнатата ѝ ръка изчакваше. Малта бавно повдигна своята десница. Роника я стисна и се вгледа в гневния поглед на девойката. И неочаквано я прегърна. Малта предпазливо отвърна на жеста.

— И Малта и татко вече не са лоши? — почуди се детски глас. Всички се обърнаха към момчето, застанало на прага.

— Силдин… — уморено възкликна Кефрия. Тя се надигна от креслото си и отиде до сина си. Тя се опита да го прегърне, но момчето не ѝ позволи.

— Мамо, не съм бебе! — раздразнено възкликна то. Погледът му оставаше загледан в Брашън. — Ти приличаш на пират — каза Силдин, наклонил глава.

— Нали? — рече Брашън. Той се отпусна на едно коляно, усмихна се и протегна ръка. — Но аз не съм пират, а честен моряк, когото късметът е поизоставил.

За момент той сам повярва на думите си. Почти можа да забрави трошицата киндин, която трескавите му пръсти бяха намерили в джоба на жилетката.

Глава шестнадесета

Да поемеш контрол

Алтея го наблюдаваше как си отива. Тя не се бе присъединила към майка си, за да го изпрати до вратата. Вместо това тя предпочете да избяга в една от стаите за прислугата на горния етаж. Младата жена не запали осветлението; дори внимаваше да не се приближава съвсем до прозореца, за да не бъде зърната от някой негов случаен поглед.

Лунната светлина обезцветяваше дрехите му. Той крачеше бавно, без да се обръща назад. Походката му издаваше предпазливост, макар в момента да стъпваше по алея, а не по палубата на кораб.

Алтея бе извадила късмет, че при влизането си се беше боричкала с Малта. Така никой не обърна особено внимание на червенината по бузите ѝ и задъхването. Дори и Брашън не беше осъзнал моментната ѝ паника, в това тя беше почти сигурна.

Втрещените лица на близките ѝ я бяха навели на мисълта, че Брашън е дошъл при тях, за да признае вината си и да предложи да отстрани Алтеиния срам, като я вземе за своя съпруга. Донесените от него вести я бяха покъртили, но въпреки това те бяха придружени от тайно облекчение: той не беше дошъл да разкрие онова, което тя бе сторила.

Да, което тя бе сторила. Алтея вече признаваше това. Думите на Янтар я бяха накарали да се вгледа в себе си. Сега тя изпитваше срам заради начина, по който беше опитала да избяга от отговорност. Случилото се през онази нощ бе извършено и от двамата. Ако Алтея искаше да уважава себе си като жена и като възрастна, тя не можеше да се преструва. Тя бе казвала друго, защото не бе искала да бъде винена за проява на безотговорност. Ако Брашън наистина я беше измамил, тя можеше да оправдае болката, която бе изпитвала от онзи момент. Тя щеше да бъде наскърбената жена, съблазнена и изоставена от безсърдечен моряк. Ала подобни роли наскърбяваха и двама им.

Тази вечер тя не можа да го погледне в очите, ала и не можа да отклони поглед. Той ѝ беше липсвал. Годините на дружба натежаваха над грубия начин, по който двамата се бяха разделили. Отново и отново тя поглеждаше крадешком към него, запечатваща образа му в ума си в утоляването на някакъв копнеж. Съкрушителните новини я бяха покъртили, ала очите ѝ предателски се бяха взирали в неговите, проблясващи, и в движението на мускулестите рамене под плата. Един от огледите ѝ забеляза раничка в края на устата му; той все още използваше киндин. А дрехите му на контрабандист я бяха възмутили. Разочароваше я, че той е станал пират. И все пак подобни одеяния му отиваха повече от мрачните дрехи на Търговски син. Тя не одобряваше нищо в него, но въпреки това видът му бе развълнувал сърцето ѝ.

— Брашън… — безнадеждно промълви тя и поклати глава към отдалечаващия се силует. Тя съжаляваше, това беше всичко. Съжаляваше, че преспиването с него бе разрушило небрежната им дружба. Съжаляваше, че си е позволила да стори неподобаващо нещо с неподобаващия човек. Съжаляваше, че той се бе отказал и не се бе превърнал в човека, който баща ѝ бе очаквал от него. Съжаляваше, че той притежава слабости и слаба възможност за преценка. Това беше всичко, което тя изпитваше. Съжаление.

Какво ли бе го довело обратно в Бингтаун? Брашън надали бе предприел подобно пътуване просто за да им каже, че Вивачия е била пленена…

Болката в сърцето ѝ се усили при споменаването на кораба. Първо Кайл ѝ беше отнел Вивачия, а сега тя бе попаднала в ръцете на пират, който не се свенеше да убива. Това щеше да се отрази на кораба, неизбежно щеше да се отрази. Ако Алтея някога си я върнеше, Вивачия щеше да бъде съвсем различна от жизнерадостния кораб, напуснал Бингтаун преди около година.

— Също както аз съм променена — обърна се тя към мрака. — И както той се е променил.

Тя остана загледана в Брашън, докато тъмнината не го погълна.

Едва подир отминаването на среднощ Малта успя да се измъкне от дома си.

Семейството ѝ бе вечеряло в кухнята, като слуги, с притоплени остатъци. И в компанията на Брашън. По-късно, когато Рейч се прибра (тя бе получила свободен ден), семейството и Брашън се бяха върнали в кабинета, за да продължат обсъждането си. Дори Силдин присъстваше — за голямо отвращение на Малта. Дребосъкът непрекъснато задаваше глупави въпроси, което само по себе си не би било чак толкова лошо, ако не беше настойчивото желание на останалите да му обясняват всичко по най-прост начин, същевременно настояващи, че не бива да се страхува. В един момент той заспа пред огнището. Брашън предложи да го отнесе в стаята му, а Кефрия бе позволила.

Малта се загърна по-плътно. Лятната нощ бе топла, но наметалото целеше да я прикрие. Е, освен това я предпазваше от сланата: обувките и полата ѝ вече бяха подгизнали. Вън беше много по-тъмно от очакваното. Но чакълестата пътека, която отвеждаше до дъба и беседката, отразяваше слънчевата светлина. Имаше места, където треви бяха започнали да изместват лъскавите камъчета. А влажните листа, непочиствани още от есента, залепваха по подметките на обувките ѝ. Тя се постара да не мисли за червеите и охлювите, които най-вероятно стъпкваше.

В храстите от дясната ѝ страна нещо прошумоля и я накара да застине. Нещо бързо се отдалечаваше от нея, но въпреки това Малта остана застинала, напрегната. Беше рядкост, но понякога край града слизаха планински рисове. Те нападаха дребния добитък, дори деца.

В този момент страшно ѝ се искаше да се върне обратно в къщата, ала тя си припомни, че трябва да бъде храбра. Това не беше шега или изпитание. Това, което тя правеше сега, правеше заради баща си.

Тя бе сигурна, че той ще разбере.

Струваше ѝ се много иронично, че леля Алтея я бе умолявала да помогне на семейството си във връщането на кораба и екипажа му. Дори и старицата изпълни по майсторски начин онази задушаваща прегръдка. В действителност и двете смятаха, че Малта не е способна да помогне с каквото и да било, че най-големият ѝ принос би се състоял в несъздаването на затруднения. Самата Малта знаеше, че в действителност истината е съвсем друга. Докато майка ѝ ридаеше в спалнята си и вареше вино, което да излее в жертва на Са, а леля Алтея и старицата будуваха и обмисляха какво биха могли да продадат, за да съберат пари, единствено Малта щеше да направи нещо. Само тя осъзнаваше, че би могла да призове помощ.

Тази мисъл прибави към решителността ѝ. Тя щеше да стори каквото се наложеше, за да доведе баща си обратно у дома. И тогава щеше да се погрижи да му обясни коя от близките му наистина е направила саможертва за него. Кой казваше, че жените не могат да проявяват храброст и дързост в името на обичните си? Снабдена с тази мисъл, девойката продължаваше да крачи по пътеката.

Видът на някакво сияние сред розите я накара да потръпне. Мека жълтеникава светлина проблясваше. За момент тя си припомни всички онези страховити истории за Дъждовните земи. Може би Рейн бе оставил нещо, което да я наблюдава? Дали той щеше да си помисли, че тя му изменя? Малта почти беше на път да се върне — докато лек ветрец не донесе до нея миризмата на горещ восък и жасминовия парфюм, който Дело в последно време използваше. Затова тя отново продължи към дъба. С напредъка си вече можеше да различи източника на светлината по-ясно. Жълтото сияние меко се процеждаше сред старата беседка и очертаваше контурите на обвилия я бръшлян. Сега мястото изглеждаше наистина вълшебно, романтично и мистериозно.

Керуин вече я чакаше; той бе запалил свещ, за да улесни последния участък от пътя ѝ. При вида му сърцето ѝ трепна. Тези обстоятелства бяха съвършената романтична история. В нея Малта беше героинята, младата жена, наскърбена от съдба и близки, скърбяща заради отвлечения си баща. Въпреки всички неща, които близките ѝ ѝ бяха причинили, тя щеше да бъде тази, която да направи ключовата саможертва. Керуин беше младият мъж, дошъл да я спаси, защото мъжественото му сърце отекваше с обич към нея. Той не можеше да стори друго. За момент Малта спря, за да изпита по-пълно момента.

Тя продължи безшумно, докато не се озова съвсем близо до обвитата врата. Две сенки изчакваха вътре. Дело седеше в ъгъла, обвита в плаща си, а Керуин крачеше напред-назад. Именно неговото движение караше светлината да трепва.

Със себе си той не беше донесъл нищо: обстоятелство, накарало Малта да се навъси. Това не ѝ изглеждаше подобаващо; Рейн би ѝ донесъл поне цветя. Но може би подаръкът на Керуин бе дребен, може би се намираше в джоба му…

Във всеки случай тя нямаше да си разваля момента с подобни размисли.

Малта се задържа още миг, колкото да отдръпне качулката си, да тръсне коси и внимателно да ги разстеле върху раменете си. Тя впи зъби в устните си, за да им придаде червенина, и пристъпи в беседката. Това стори с тържествени крачки и сериозно лице.

Керуин я забеляза веднага. Тя спря на място, където оставаше полускрита в сенките. Там девойката обърна лице към милувката на свещта.

— Малта! — прошепна Керуин с глас, задавен от потискано чувство. Той пристъпи към нея, несъмнено за да я сграбчи в обятията си.

Но това ѝ очакване не се оправда. Вместо това той се отпусна на едно коляно пред нея, свел глава. В този момент тя можеше да вижда единствено черните му къдрици.

— Благодаря ти, че дойде. Когато полунощ отмина, а ти все така не се явяваше, аз започнах да се боя, че… — Младият Трел замълча по начин, който почти се доближаваше до ридание. — Боях се, че не ми е останала никаква надежда.

— Керуин — мрачно промълви тя. С крайчеца на окото си забеляза, че приятелката ѝ се е прокраднала по-близо, за да се взира в тях. За момент това я раздразни. Присъствието на малката сестра разваляше момента. Но Малта прогони тази мисъл. Нямаше значение. Дело не можеше да издаде нещо, без самата тя да си навлече неприятности.

Малта пристъпи по-близо до ухажора си, повдигна ръце към главата му и зарови пръсти в къдриците му. Под допира ѝ той застина.

Девойката го накара да повдигне лице към нея.

— Как си могъл да си мислиш, че няма да дойда? — меко попита тя и въздъхна. — Каквито и мъки да ме връхлитат, какъвто и да е рискът… Не е трябвало да се съмняваш.

— Осмелих се да се надявам — призна той. При вида на лицето му Малта остана шокирана. Керуин много приличаше на Брашън, но му отстъпваше. До този момент тя бе смятала Керуин за мъжествен и зрял. Но сравнен със спомена, останал от присъствието на Брашън, Керуин изглеждаше все още юноша.

Това неволно сравнение я раздразни, защото намаляваше значимостта на триумфа ѝ. А Керуин улови ръцете ѝ и се осмели да целуне дланите им, преди да ги пусне.

— А не бива — тихо му каза тя. — Ти знаеш, че съм обещана на друг.

— Никога няма да му позволя да те има — зарече се той.

Малта поклати глава.

— Вече е прекалено късно. Вестите, които брат ти ни предаде вечерта, ме накараха да осъзная това. — Момичето замълча, извърнало поглед към нощната гора. — Нямам друг избор, освен да се подчиня на съдбата си. Животът на баща ми е залогът.

Керуин скочи на крака.

— Какво искаш да кажеш? — попита той с приглушен вик. — Вести…? Които брат ми донесъл? Животът на баща ти…? Не разбирам.

Сълзите, за момент задавили гласа ѝ, бяха истински.

— Корабът ни е бил заловен от пирати. Брашън беше така добър да ни съобщи за това. Ние се опасяваме, че баща ми и брат ми вече може да са мъртви, но ако не са, ако все още съществува надежда… Керуин, ние трябва да съберем пари за откуп. А как бихме могли? Колкото и да ми е неприятно да говоря за това открито, ти също знаеш колко е лошо финансовото ни състояние. Щом се разчуе, че семейният ни кораб е изгубен, заемодавците ще ни наобиколят като акули. — Тя затули лицето си с длани. — Дори не зная как ще се изхранваме, та какво остава да събираме откуп. Опасявам се, че ще бъда дадена на Дъждовника колкото се може по-скоро. И колкото и да ме измъчва това, аз зная, че това е правилната постъпка. Рейн е щедър човек. Той ще ни помогне да спасим баща ми. Ако бракът с него е нужен за това… то аз вече не съм толкова против.

Последните думи отново заплашваха с ридание. Малта залитна, искрено покъртена от случилото се.

Керуин побърза да я подкрепи.

— Клетата. Ти си толкова храбра. Но наистина ли очакваш, че аз ще позволя да се омъжиш за човек, когото не обичаш, дори и заради баща си?

— От нас не зависи нищо, Керуин — прошепна тя, отпуснала глава върху гърдите му. — Ще сключа брак с Рейн. Той притежава и богатството, и влиянието да ми помогне. За тези неща ще мисля, когато… Когато се наложи да изпълнявам дълга си към него. — Тя притисна лице към ризата му, засрамена от темата.

Керуин стисна ръцете ѝ по-силно.

— Никога — обеща ѝ той. — Това никога няма да ти се наложи. — Той си пое дъх. — Аз не мога да кажа, че съм заможен колкото него. Но всичко, което имам сега и което ще имам, е на твое разположение. — Младият мъж я отдръпна от себе си, за да я погледне в очите. — Нима си очаквала, че не бих могъл да ти помогна?

Малта безнадеждно сви рамене.

— Наистина мислех, че не би могъл — призна тя. — В твоето семейство баща ти все още е Търговецът. Клетият Брашън е доказателство, че баща ти управлява с твърда ръка. Аз зная какво те съветва сърцето ти, но в действителност — Малта тъжно поклати глава — същинското ти влияние е малко.

— Клетият Брашън! — Той изсумтя презрително, забравил истинския ѝ проблем. — Брат ми сам си е виновен за всичко, което го сполетя. Недей да го съжаляваш. Другите ти думи са истина, която аз не ще отрека. Аз наистина не мога да поставя богатството на рода Трел на твое разположение, но…

— Сякаш бих могла да поискам това от теб! Керуин, това ли си мислиш за мен? Че аз съм способна да дойда при теб посред нощ, излагайки името си на риск, за да ти искам пари? — Тя рязко се извъртя, с което наметалото ѝ за момент разкри памучната нощница, над която бе загърнато. Дело възкликна сепнато и излезе от беседката.

— Ти на практика си гола! — смъмри я тя. — Малта, засрами се!

Тъй. Ако Керуин не бе забелязал сам по-рано, той вече бе запознат с този факт.

Малта въздигнато отметна глава.

— Нямах избор. Имах само един шанс да се измъкна, за да се срещна с вас, и се възползвах от него. Не съжалявам. Керуин доказа, че е джентълмен, защото премълча. Освен това аз не съм искала да се явя така пред него. Дело, не разбираш ли, че тук става дума за живота на баща ми? Това не е нещо обичайно; в случая обичайните правила не важат. — Тя бе притиснала длани над сърцето си в умоляващ жест.

С периферното си зрение Малта наблюдаваше реакцията на Керуин. В момента той се взираше в нея с ужасено възхищение. Очите му се взираха в наметалото в опит да прозрат през него.

— Дело — бързо каза той, — това не е от значение. Такова дете си. Моля те, остави ме да поговоря с Малта насаме.

— Керуин! — възмутено протестира Дело.

С думите си брат ѝ я беше разгневил, а Малта не искаше това. Разгневена, Дело не би се замисляла за последиците, а би клюкарствала открито. Затова Малта протегна отслабнала ръка към нея.

— Зная, че ти го казваш за мое добро. Ти си моя истинска приятелка. Но аз съм сигурна, че брат ти никога не би ме наранил. — Тя погледна Дело в очите. — Аз познавам сърцето ти, а чрез него познавам и сърцето на брат ти. Вие сте достойни хора. Аз не се боя да остана сама с него.

Със сияещи очи Дело се отдръпна.

— Ти имаш дълбок поглед, Малта — рече тя. Видимо разчувствана, девойката отново се върна в беседката. Малта отново се обърна към Керуин. Тя се загърна плътно с наметалото си, осъзнавайки, че това подчертава стегнатия ѝ кръст и силуета на бедрата ѝ. Подир това тя му се усмихна срамежливо.

— Керуин. — Подир името му тя сметна за необходимо да въздъхне. — Срам ме е, че трябва да говоря тъй открито, ала нуждата ме притиска. Аз не искам от теб всичко, което притежаваш и което ще притежаваш. Каквото можеш да ми предложиш, дискретно и в удобна за теб форма, аз ще приема с радост. Но за мен ще бъде по-важно твоето семейство да подкрепи моето. Утре вечер ще има среща на Търговския съвет. Аз ще бъда там. Моля те, ела. Ако успееш да убедиш баща си да присъства и да се застъпи за нас, това би ни помогнало значително. Случилото се с кораба и татко не засяга единствено нашето семейство, а всички Търговци. Щом онези морски разбойници не се боят да пленят жив кораб, има ли нещо, пред което биха се спрели? Щом не се свенят да държат в плен един Търговец и сина му, кой от нас би могъл да заяви, че е в безопасност?

Гласът на Малта ставаше все по-пламенен. Ръцете ѝ посегнаха да уловят неговите.

— Ако твоите близки подкрепят моето семейство — тя снижи глас — има вероятност баба ми да преосмисли предложението на Рейн. Възможно е тя да осъзнае наличието на… по-добри възможности.

Тя отпусна ръцете му, а сърцето ѝ биеше учестено. Странна топлина изпълваше тялото ѝ. Сега той щеше да я вземе в обятията си и да я целуне. Така щеше да завърши песента. Тя изчакваше допира на устните, които щяха да я накарат да отмалее. Тя притвори очи.

Вместо това Керуин се отпусна на колене пред нея.

— Утре вечер ще дойда на събранието. Ще говоря с баща си и ще го убедя, че семейство Трел трябва да подкрепи твоя род. — Той я гледаше с обожание. — Ще видиш. Ще докажа на теб и на близките ти, че съм достоен за теб.

Малта се нуждаеше от няколко мига, за да оформи подходящ отговор. Тя бе уверена, че той ще я целуне. В какво бе допуснала грешка?

— Нито за момент не съм се съмнявала в това, че си достоен — промълви девойката. Тя почти можеше да вкуси разочарованието си.

Керуин се надигна бавно. Той продължаваше да я гледа с пламнали очи.

— Ще бъда достоен и за доверието ти — зарече се младежът.

Малта изчакваше, решила, че той ще я прегърне неочаквано и ще я целуне. По кожата ѝ плъзваха тръпки, очакващи допира му. Тя се осмели да погледне право към лицето му, с пламнали от страст очи. Тя навлажни устни и ги раздалечи в подкана, повдигайки брадичка към него.

— До утре, Малта Хейвън — пламенно изрече Керуин. — Тогава ще видиш как спазвам думата си.

Тогава, сякаш си вземаше довиждане от гостуване за чай, той се поклони ниско и се обърна към сестра си.

— Ела, Дело. Достатъчно дълго те карах да будуваш заради мен.

Керуин си сложи наметалото, загърна се и започна да се отдалечава.

— Довиждане, Малта — въздъхна Дело и ѝ помаха. — Ще помоля мама да ми позволи да дойда на събранието. Двете ще седнем заедно. — Тя рязко се обърна и забърза подир брат си. — Керуин, изчакай ме!

Известно време Малта остана неподвижна в удивлението си. В кой момент тя беше допуснала грешка? Тя не бе получила никакъв дар, който да изрази привързаността му, не бе получила страстна целувка… Той дори не бе помолил за разрешение да я придружи обратно до дома ѝ. Тя се навъси към отдалечаващата се двойка.

Миг по-късно осъзнаването я връхлетя, карайки я да поклати глава. Вината не беше нейна, а на Керуин. Той просто не беше достатъчно мъжествен, за да отговори на очакванията ѝ.

Малта пое обратно към дома си. Първите няколко крачки от мрачния път тя беше навъсена, сетне побърза да прекара ръце по челото си. Тя определено не искаше да свърши със сбърчено чело като майка си. Днес вече бе получила достатъчно поводи за въсене. Като например Брашън. В началото той се отнесе грубо с нея, но впоследствие, когато тя му поднесе кафе и започна да флиртува, той определено реагира. Тя беше готова да се обзаложи, че ако тази вечер той беше чакалият в беседката, тя щеше да бъде целуната повече от веднъж.

Неочаквани тръпки я пронизаха при тази мисъл. Тя не го харесваше. Той изглеждаше прекалено груб в пиратските си дрехи и с мустаците си. Със себе си той бе донесъл вонята на кораб, а ръцете му бяха груби, покрити с мазоли. Не, тя не изпитваше нищо към този мъж. Ала неговите погледи към леля Алтея бяха събудили интереса ѝ. Морякът бе наблюдавал леля ѝ по начина, по който гладен котарак се взира в птица. Самата Алтея нито веднъж не го погледна в очите. Дори когато му говореше, леля ѝ неизменно се вглеждаше през прозореца, разбъркваше чашата си с чай или чоплеше ноктите си. Това отбягване видимо го беше смутило. Отново и отново Брашън се бе обръщал пряко към нея. В един момент Алтея дори отиде при Силдин и седна на пода до него — в дирене на укритие от жадния поглед на моряка.

Майката и бабата на Малта не бяха забелязали, ала самата тя бе станала свидетелка. И възнамеряваше да открие какви точно са отношенията между леля ѝ и Брашън. Тя щеше да открие какво знаеше Алтея, за да накара един мъж да гледа към нея по такъв начин. Какво трябваше да направи самата Малта, за да накара Керуин да поглежда към нея така?

Тя поклати глава. Не, не Керуин. Срещата с по-големия му брат беше отворила очите ѝ. Керуин беше още момче, без истински плам в погледа и собствено влияние. Това беше слаб улов, когото тя спокойно можеше да хвърли обратно. Дори Рейн я бе докосвал по-пламенно.

Точно в този момент Малта достигна вратата на кухнята. Излизаше, че тази нощ тя все пак ще използва кутийката.

Брашън се надигна от масата, оставяйки бирата си недокосната. На излизане той зърна движението на непозната ръка, присвояваща си халбата. Той се подсмихна горчиво. Добре бе избрал тази пивница. Подходяща за човека, който нищо не можеше да нарече за свое.

Навън напредваше поредна нощ в Бингтаун. Тя бе го заварила в най-бедната част на града, в един от пристанищните вертепи, обграден със складове, бардаци и евтини пансиони. Брашън знаеше, че вече е крайно време да се върне на борда на Пролетна вечер. Фини го очакваше. Ала Брашън нямаше какво да му каже. И внезапно осъзна, че най-вероятно изобщо няма да се върне. Фини нямаше да си прави труда да седне да го търси из града. Време беше да сложи край на тази дейност. Разбира се, това означаваше, че остатъците киндин в джоба му са последните запаси, с които разполага. Той спря насред улицата и потърси късчето. То беше по-дребно, отколкото си спомняше. Може би вече бе използвал част от него? Може би. Без да съжалява, Брашън постави последната трошица под долната си устна и отново закрачи по улицата. Преди малко повече от година двамата с Алтея бяха крачили из нощния град…

Не, нямаше смисъл да си припомня това. То нямаше да се случи отново. Сега тя се разхождаше с Граг Тенира.

Тъй. Щом нямаше да се връща на борда на Пролетна вечер, къде да отиде? Краката му сами знаеха отговора. Те го отнасяха извън града, далеч от светлините, към дългата пясъчна ивица, където лежеше изоставеният Парагон. Брашън се усмихна кисело. Някои неща никога не се променяха. Той се беше озовал отново в Бингтаун, почти без пари, а изоставеният кораб бе единственият му приятел. Брашън и корабът имаха много общи неща. И двамата бяха прокуденици.

Под лятното звездно небе всичко бе спокойно. Вълните шумоляха и шепнеха край брега. Вятърът беше съвсем слаб, колкото да го разхлажда и да не му позволява да се изпоти. И ако Брашън си нямаше тревоги, нощта би му се сторила прекрасна.

Но в настоящия момент вятърът донасяше усещане за празнота, а светлината на звездите му се струваше студена. Киндинът го бе оживил, ала изострената мисъл се занимаваше единствено с объркване. Като например Малта. Що за игра бе подела тя с него? Брашън не знаеше дали да се чувства смутен, наскърбен или поласкан от вниманието ѝ. Той все още не знаеше по какъв начин да мисли за нея, дете или жена. Завръщането на майка ѝ бе превърнало Малта в спокойна млада дама, която само на моменти изстрелваше по някоя острота, ала тъй невинно, че никой не можеше да посочи умисъл. В присъствието на близките си Малта се държеше подобаващо, ала на няколко пъти той бе усетил погледа ѝ върху себе си. В други моменти тя насочваше замислени очи към Алтея — в тези случаи погледът ѝ бе далеч от добронамерен.

Той се опитваше да убеди себе си, че Малта е била причината Алтея да отказва да го погледне в очите: тя не би искала племенничката ѝ да отгатне отношенията им. В продължение на цели три крачки Брашън действително си повярва. Ала впоследствие бе принуден да признае, че Алтея не бе показала и най-малкия признак на интерес. Да, тя се държа любезно с него, също като сестра си. Нито повече, нито по-малко. Както трябваше да се очаква от една дъщеря на Ефрън Вестрит, Алтея се държа любезно към пристигналия гост, дори и към гост, който бе донесъл лоши вести. Единственият случай, в който тя не прояви любезност, беше моментът, в който Роника му предложи да остане да нощува в къщата. Кефрия също се присъедини към поканата на майка си, изтъквайки късния час и уморения вид на госта. Но Алтея не каза нищо. Именно това накара Брашън да откаже предложението и да напусне дома им.

Алтея изглеждаше прекрасно. Не по начина, по който сестра ѝ беше привлекателна, не и по изкусителния начин на Малта. Кефрия и Малта изграждаха красотата си. Нюансите грим, специфичната прическа и дрехите им се съчетаваха, за да подчертаят най-добрите им качества. Алтея пристигаше направо от улицата, с прашни сандали, с прилепнала по челото и тила коса. Лятното оживление зачервяваше бузите ѝ, а оживлението на градския пазар блестеше в очите ѝ. Блузата и полата ѝ бяха обикновени дрехи, избрани според критерия на удобство, а не на тъканта. Дори сборичкването ѝ с Малта подчертаваше жизнеността на Алтея. Тя вече не беше незрелия младеж от борда на Жътвар, не беше и дъщерята на капитана на Вивачия. Престоят в Бингтаун се бе отразил добре на кожата и косата ѝ. Дрехите ѝ бяха по-женствени, не толкова прагматични. Тя изглеждаше като Търговска дъщеря.

Следователно недостижима за него.

Стотици възможности прелитаха през ума му. Да можеше да е запазил позицията си на наследник. Да можеше да се е вслушал в капитан Вестрит и да е започнал да спестява пари. Да можеше Алтея да наследи кораба си и да задържи Брашън за свой заместник. Толкова много възможности… Той имаше същите шансове да я спечели, колкото и да бъде върнат в семейството си. Затова нямаше смисъл да си губи времето с празни мисли. Нощта го очакваше.

С ожесточение той изплю разтеглилия се киндин. Тъмният корпус на Парагон вече се очертаваше пред него. Някъде на плажа имаше огън; защото Брашън долови миризмата на дим.

С приближаването си морякът започна да си подсвирква високо — той знаеше, че Парагон обича да долавя чуждото присъствие отдалеч. Вече озовал се по-близо, Брашън весело се провикна:

— Привет, Парагон! Как така още никой не те е насякъл за подпалки?

— Кой е там? — долетя нечий студен глас откъм сенките.

— Парагон? — объркано попита Брашън.

— Парагон съм аз. Ако не се лъжа, ти си Брашън — шеговито отвърна корабът. И добави. — Той не е заплаха за мен, Янтар. Прибери тоягата си.

Брашън се взря в мрака и можа да различи, че пред кораба е застанал строен силует, в който личеше напрежение. Женски силует. Непознатата се раздвижи, тоягата ѝ изкънтя, отпусната върху един камък.

Янтар? Майсторката на накити?

Жената седна върху нещо, столче или камък. Брашън поднови стъпките си.

— Добър вечер…

— Привет — отвърна тя предпазливо.

— Брашън, запознай се с моята приятелка Янтар. Янтар, това е Брашън Трел. Ти го познаваш задочно, защото премести нещата му, когато се нанесе.

В гласа на Парагон се долавяше вълнение. Беше видно, че той се наслаждава на тази среща, приятно му е да дразни Брашън.

— Когато се нанесе? — повтори морякът.

— Мда. Янтар вече живее на борда ми. — Корабът се поколеба за момент. — Но ти най-вероятно си дошъл, за да нощуваш, нали? Какво пък, има предостатъчно място. Единствено капитанската каюта е заета. И съвсем малка част от товарния трюм. Янтар, нали нямаш нищо против присъствието на Брашън? Понякога той ми идва на гости, когато не са му останали повече пари за нощувка.

Мълчанието ѝ бе малко по-продължително от учтивото. А в последвалия отговор Брашън долови оттенък на смущение:

— Ти принадлежиш на себе си, Парагон. Не от мен зависи кого ще приветстваш на борда си.

— Тъй ли? Щом сам принадлежа на себе си, тогава защо си толкова решена да ме купиш?

Сега корабът се занасяше с нея, крайно доволен от шегата си.

Брашън не откриваше нищо весело в случая. Какво общо имаше тя с живия кораб?

— Никой не може да купи жив кораб, Парагон — меко го поправи Брашън. — Всеки подобен съд е част от определено Търговско семейство. Без близък ти не би могъл да плаваш. — Той продължи с по-тих глас. — За теб не е добре да оставаш сам на сушата.

— Аз вече не съм сам — възрази фигурата. — Янтар почти всяка нощ идва да преспива при мен. А всеки десети ден тя си взема почивка и идва да прекара целия ден с мен. Ако ме купи, тя няма да плава с мен, просто ще ме изправи, ще ме обгради с растения и…

Брашън го прекъсна, за да го смъмри с острота:

— Парагон, ти принадлежиш на семейство Лъдчънс. Те не могат да те продадат, а Янтар няма право да те купува. Ти не си саксия, че да те обграждат с растителност. Само един лош човек би ти казал подобно нещо. — Той изгледа жената, мълчаливо приседнала в сенките.

С плавно движение Янтар се изправи на крака. Тя се приближи към него, напрегната, сякаш възнамеряваше да го предизвика в битка. Думите ѝ бяха процедени, но без емоция.

— Ако казаното от теб е истина, то въпросната лошотия принадлежи на близките му. Те са тези, които са го оставили да гние тук всичките тези години. А сега, когато времената се променят и всичко в Бингтаун подлежи на закупуване, Лъдчънсови се заиграват с предложенията на спекулантите. Виж, те няма да превърнат Парагон в саксия. Не, те ще го насекат на парчета, от които да направят дрънкулки.

Брашън остана смаян от ужас. Инстинктивно той повдигна ръка към сребристия корпус, за да го успокои.

— Това е невъзможно — дрезгаво го увери морякът. — Търговците биха се вдигнали на бунт. Те никога не биха допуснали подобно нещо да се случи.

Янтар поклати глава:

— Видно е, че дълго време си отсъствал от този град, Брашън Трел.

Тя се обърна и срита пясъка. От гаснещите въглени на огнището бликнаха искри. Жената се приведе и миг по-късно пламъчетата разцъфнаха. Брашън мълчаливо наблюдаваше как тя подхранва огъня — първоначално с клонки, сетне с по-едри парчета дърво.

— Седни — подкани го тя с уморен глас. И продължи с помирение. — Срещата ни започна лошо. В действителност аз очаквах завръщането ти в Бингтаун. Надявах се, че ти и Алтея ще си сътрудничите и ще ми помогнете. Тя неохотно се съгласи, че за Парагон би било най-добре, ако аз го закупя. Ако ти прибавиш подкрепата си към нейната, има вероятност тримата да уверим Лъдчънсови. — Тя повдигна лице към неодобрителния му поглед. — Искаш ли чай?

Брашън сковано се отпусна върху една отломка.

— Трудно ми е да повярвам, че Алтея би подкрепила продаването на един жив кораб. — Той се постара да изрече името по нормален начин.

— Аз единствено изложих фактите пред нея и тя се съгласи.

Янтар придружи тези си думи с почти незабележим жест. Стрелването на очите ѝ показваше, че тя не иска да обсъжда подробности пред кораба. Брашъновото любопитство пламна, но той бе принуден да се съгласи. Тази вечер Парагон беше в добро настроение — нямаше смисъл да пробуждат сприхавата му страна. За момента морякът сметна за най-разумно да не се впуска в сериозни разговори и да се съсредоточи върху трупането на информация.

— Зная, че Парагон се радва да те види и ще иска да знае за нещата, които си преживял. От колко време си тук?

— Днес спуснахме котва — отвърна Брашън. И замълча, осъзнаващ колко е необичайна ситуацията. Янтар се държеше като домакиня, поканила гости на чай.

— Дълго ли ще останеш? — подкани го тя.

— Не зная. Дойдох да кажа на Алтея, че видях Вивачия. Заловили са я пирати. Не зная дали Кайл и Уинтроу са още живи. Или останалите моряци.

Думите изскочиха от него преди Брашън да е помислил дали е уместно да разкрива подобно нещо. Чутото пробуди искрена тревога в гласа на жената:

— И как реагира тя?

— Съкрушена е, както може да се очаква. Утре тя ще се яви пред Съвета на Търговците, за да потърси помощта им. Най-лошото е, че пиратът Кенит, който е завзел Вивачия, най-вероятно няма да иска откуп, защото възнамерява да я задържи за себе си. Ако Уинтроу и Кайл са още живи, той най-вероятно ще ги задържи при себе си, за да успокои кораба…

— Пирати. — Гласът на Парагон можеше да се нарече почти занесен, ако не беше ужасът. — Познавам ги. Те знаят само да убиват и да убиват и да убиват върху палубите ти. Кръвта попива все по-дълбоко и по-дълбоко, докато ти не се окажеш залян с чужди животи, сред които не можеш да намериш своя. Те ти отсичат лицето, отварят клапаните ти и те оставят да потънеш. А най-лошото е, че те оставят жив.

Гласът му бе започнал да трепери по детски, преди да замълчи.

Погледът на Брашън подири този на жената. В нейните очи блестеше ужас. Тя и Брашън се надигнаха едновременно, пак едновременно посегнаха към кораба. Но гласът му ги спря.

— Не ме докосвайте! — Дълбок и дрезгав беше този глас, трескав. — Далеч от мене, коварни плъхове! Противни отрепки! Вие нямате души! Никое създание, което носи душа, не би могло да причини онова, което вие ми сторихте!

Парагон рязко извръщаше лице. Огромните му ръце, свити в юмруци, се размахваха пред него.

— Вземете си спомените! Не ви ща животите! Вие ме удавяте! Вие се опитвате да ме накарате да забравя кой съм… и кой бях. Но аз няма да забравя!

Последното той изрева предизвикателно. Подир това избухна в налуден смях, примесван с обиди.

— Той не говори на нас — тихо го увери Янтар, ала Брашън не беше сигурен. Той не направи нов опит да докосне кораба. Жената също. Вместо това тя хвана моряка за ръката и го поведе по плажа. Свирепите клетви и ругатни долитаха подире им.

Едва когато светлината на огъня остана далече зад тях, Янтар спря и се обърна към спътника си, заговаряйки с приглушен глас.

— Слухът му е изключително остър. — Тя погледна назад. — В такива моменти е най-добре да го оставиш на спокойствие. Ако се опиташ да го успокоиш, нещата само се влошават. — Майсторката на бижута сви рамене. — Той трябва да се опомни сам.

— Да, зная.

— Известно ми е, че знаеш. И освен това ти разбираш, че той не може да продължава така. Във всеки един момент той очаква, че ще бъде отведен. Това не дава покой на мислите му. Почти всеки ден той дири утеха в лудостта си. Аз се опитвам да го предпазвам от тревоги, но той не е глупав. Парагон знае, че самото му съществуване е застрашено и че не би могъл да стори нещо.

Дори и в тъмното Брашън усещаше настойчивостта на погледа ѝ.

— Трябва да ни помогнеш.

— Не виждам с какво бих могъл да ви помогна. Не зная защо си решила, че аз имам подобно влияние, може би Алтея Вестрит или корабът са те подвели. Истината е, че каквото подкрепя аз, останалите ще отхвърлят. Аз съм прокуденик, също като кораба. По-вероятно е каузата ви да успее без мен. — Той поклати глава. — Макар да се съмнявам, че изобщо има вероятност да успее.

— И от мен се очаква просто да се предам? — меко попита Янтар. — Просто да го оставя да потъва в лудост, докато спекулантите не дойдат да го отнесат и насекат? Какво ще си казваме впоследствие, Брашън? Че не е имало какво да сторим, как не сме вярвали, че подобно нещо би могло да се случи? Това ще ни лиши ли от вина?

— Вина? — Брашън се раздразни от загатването за отговорност. — Аз не съм сторил нищо лошо, нито възнамерявам да сторя. Аз съм невинен.

— Половината от злината на този свят се случва, защото свестните хора просто стоят и не предприемат нищо лошо. Не е достатъчно да се сдържаш от злина, Трел. Хората трябва да се опитват да вършат правилното, дори и когато вярват, че няма как да успеят.

— Дори и когато подобен опит е глупав? — с остър сарказъм се осведоми той.

— Особено тогава — без да се засяга отвърна Янтар. — Така се прави, Трел. Човек изправя сърцето си срещу безчувствения свят. Хвърля се насреща му, на страната на доброто, без да пита за цената. Така се прави.

— Кое се прави? — попита Брашън, вече ядосан истински. — Самоубиването? В името на геройство?

— Да, може би е така — призна Янтар. — Но това е начинът, по който човек изкупва грешките си. По който става герой. — Тя леко наклони глава встрани. — Не ми казвай, че никога не си искал да бъдеш герой.

— Никога не съм искал да бъда герой — възрази Брашън. Някъде в далечината Парагон продължаваше да проклина и кълне. Той звучеше като пиян, като побъркан. Морякът погледна назад. Жълтеникавото сияние на огъня трептеше върху обезобразения лик.

Какво искаше тази жена от него? Той с нищо не можеше да помогне на кораба. Или на когото и да било.

— През цялото време исках единствено да живея живота си. А дори това не успявам.

Жената се засмя.

— Защото не спираш да се отдръпваш от него. И да се извръщаш от него. И да го избягваш. — Тя поклати глава. — Трел… Отвори си очите. Тази бъркотия е твоят живот. Няма смисъл да изчакваш той да се подобри. Престани да го отлагаш и започни да го изживяваш. — Янтар отново се засмя. Погледът и гласът ѝ бяха занесени. — Всеки си мисли, че храбростта представлява начина, по който човек се изправя пред смъртта невъзмутимо. Ала почти няма човек, който да не е способен на подобно нещо. Почти всеки е в състояние да стисне зъби и да не изпищи през последните си мигове. Не, истинската смелост се съдържа в способността да посрещнеш невъзмутимо живота. И нямам предвид онези участъци от пътя, в които човек извлича удовлетворение от борбата си, защото чувства, че тя го приближава до славната цел. Говоря за периодите, в които той трябва да изтърпява отегчението, трудностите и неудобството да върши онова, което е правилно. — Тя го погледна преценяващо. — Мисля, че ти си способен на това, Трел.

— Престани да ме наричаш така — просъска той. Всяко споменаване на фамилното име се врязваше в незарасналата рана.

Тя рязко го сграбчи за китката.

— Не, ти си този, който трябва да престане. Престани да мислиш, че си синът, от когото баща ти се е отрекъл. Ти не си бил този, когото той е очаквал от теб, но това не означава, че ти не притежаваш същина. Освен това ти не си съвършен. Престани да използваш всяка допусната грешка като оправдание окончателно да се откажеш от усилие.

Брашън грубо се освободи от захвата ѝ.

— Коя си ти, че да ми говориш подобни неща? И откъде изобщо знаеш за тях?

С разочарование той осъзна единствения възможен източник на това ѝ знание. Алтея го бе обсъждала. Колко ли беше казала на Янтар?

Един поглед към лицето на жената му беше достатъчен. Да, Алтея ѝ беше казала всичко. Всичко.

Той ѝ обърна гръб и с бързи крачки започна да се отдалечава. В този момент му се искаше да може да потъне в мрака.

— Брашън? Брашън! — тя просъска повика си подире му.

Морякът не се обърна.

— Къде ще отидеш, Трел? — догони го дрезгавият ѝ вик. — Къде ще успееш да се скриеш от себе си?

Това той не знаеше, затова не си направи труда да отговаря.

Обувките бяха целите подгизнали. Малта ги хвърли в гардероба си и откачи една дебела роба. Макар да беше лято, нощната ѝ разходка я беше охладила.

Вече постоплена, тя извади кутийката. Сивия прах бе скрила сред една по-голяма торбичка с билки против главоболие. Тя извади кесийката му и я почисти от полепналите стръкчета. Пронизаха я приятни тръпки, когато я развърза, изсипа я в кутийката и я разклати. Нежен облак остана да проблясва във въздуха. Малта кихна и побърза да спусне капака. Влезлият в гърлото ѝ прах донесе със себе си странно, но приятно усещане.

— Разтърси кутията, изчакай и я остави отворена край леглото си — гласно си припомни тя, докато се отправяше към леглото си. Девойката разклати кутийката, преди да я остави на нощното шкафче, отдръпна завивките, покатери се в кревата и я отвори. Накрая духна свещта и се отпусна върху възглавниците. Оставаше ѝ само да затвори очи и да зачака.

Тя го стори.

Нетърпението се бе превърнало във враг, който не ѝ позволяваше да заспи. Въпреки това тя продължаваше да държи очите си затворени. И се опитваше да се унесе с мислите си. Когато и това не помогна, тя започна да си мисли за Рейн. След днешното разочарование тя го намираше далеч по-привлекателен. Когато по-рано днес Керуин я прегърна, той ѝ се стори кльощав в сравнение с широката гръд на Рейн (нея Малта бе усетила в единствената им бърза прегръдка). Да, Рейн определено не би пропуснал шанса да я целуне. Тази мисъл ускори пулса ѝ.

Рейн пораждаше буря от противоположни чувства. Подаръците и вниманието, с които той я обсипваше, я караха да се чувства значима — особено след цяла година принудителни лишения. Понякога тя нямаше нищо против покритото му лице и ръкавиците: те го караха да изглежда загадъчен. Те ѝ позволяваха да се вглежда в него и да си представя, че под тяхното прикритие стои красив млад мъж. Когато той с лекота я учеше да танцува, тя усещаше и сила, и ловкост в лекия му допир до ръката и гърба ѝ. Само на моменти тя се чудеше дали под воала не се крият брадавици, покрили безформено лице.

В негово отсъствие съмненията я спохождаха. Още по-лошо беше съчувствието на приятелките ѝ. Всички до една бяха уверени, че той ще се окаже чудовище. През половината от времето Малта подозираше, че те просто завиждат на вниманието и скъпите дарове, които тя получаваше от него. Може би те искаха той да се окаже грозен, защото завиждаха на късмета ѝ. Не, тя вече не знаеше какво чувства и какво вярва. И все не можеше да заспи. Напразно беше използвала праха. Всичко се объркваше…

Тя продължаваше да се мята в леглото. И тялото, и умът ѝ оставаха измъчвани от копнеж, който Малта не разбираше. Да можеше баща ѝ да се прибере, та всичко да се оправи…

Искам да изляза. Защо не ми помагаш?

— Не мога. Моля те, разбери, че не мога, и престани да искаш това от мен.

Пленената драцена се изпълни с презрение.

Не искаш. Способен си, но няма да го сториш. Нужна е единствено светлината на слънцето. Отмести преградите и пусни светлината да влиза. За останалото ще се погрижа аз.

— Вече ти казах: залата, в която се намираш, е затрупана. Сигурен съм, че някога тук е имало огромни прозорци и прегради, които са ги покривали. Ала сега цялата структура се намира под земята. Затрупала я е пръст, сред която има корени. Ти се намираш под цяла гора.

Ако ти наистина беше мой приятел, за какъвто се представяш, щеше да ме изнесеш на повърхността. Моля те. Аз се нуждая от свобода. Не просто за себе си, а и заради всички като мен.

Рейн се размърда в леглото си. Той не беше заспал напълно, не сънуваше, но и не беше буден. Тези видения го измъчваха почти всяка нощ. Когато спеше, женската се взираше в него, към него и през него с огромните си медни очи. Край елипсовидните зеници проблясваха цветове. Рейн не можеше да откъсне поглед от тях, не можеше да се освободи от видението и да се събуди. Драцената беше пленена в своя пашкул от магическо дърво, а той беше пленен в нея.

— Ти не разбираш — простена той в съня си. — Целият купол е затрупан. Слънцето никога повече няма да се прецежда през прозрачността му.

Тогава отвори огромните врати и ме извлечи навън. Постави трупи под мен, ако се налага, и впрегни коне. Не ме интересува как ще го сториш. Просто ме изведи на белия свят.

Рейн не можеше да я накара да разбере.

— Не мога. Ти си прекалено голяма, за да бъдеш преместена от сам човек, а никой друг не би ми помогнал. А дори и да имах нужните работници и коне, пак не бих могъл да сторя нищо. Тези врати никога повече няма да се отворят отново. Никой не може да разбере начина, по който те са се отваряли. Освен това те също са затрупани. Десетки работници ще трябва да се трудят месеци наред, за да ги освободят от пръстта. Дори и това не е гаранция, че отварянето би било успешно. Структурата е отслабнала. Ако вратата се отмести, целият купол ще се срути. И ти ще бъдеш затрупана още по-дълбоко.

Какво от това?! Рискувай, отвори вратата. Аз мога да ти помогна да узнаеш как. — Гласът ѝ стана съблазнителен. — Аз бих могла да ти предоставя всички тайни на този град. От теб се иска единствено да обещаеш, че ще отвориш вратата.

Съвсем смътно той почувства, че раздвижва глава върху възглавницата.

— Не. Ти би ме удавила в спомени. Никому от двама ни не би помогнало това. Това само би ми докарало лудост. Не се опитвай да ме изкушиш по такъв начин.

Тогава нападни вратата. Брадви и чукове ще я накарат да отстъпи. Нека се стовари върху мен, ако трябва. Дори смъртта ще ми донесе повече свобода. Рейн, защо отказваш да ме освободиш? Ако ти беше мой истински приятел, щеше да ме освободиш.

Той потръпна в отговор на измъчените ѝ думи.

— Аз наистина съм твой приятел. И копнея да те освободя, ала не мога да го сторя сам. Първо трябва да привлека и други към каузата си. Тогава ще открием начин. Умолявам те, бъди търпелива. Потърпи.

Гладът не познава търпението. Лудостта не познава търпението. Те са неумолими. Рейн, защо не мога да те накарам да разбереш какво причиняваш със своята жестокост? Ти убиваш всички ни, обричаш ни. Помогни ми да изляза. Пусни ме!

— Не мога! — изрева той. Очите му се отвориха. Той приседна върху леглото си, задъхан. Напоени с потта му, чаршафите бяха прилепнали като саван. С едно движение той го отскубна от себе си и се надигна. Прозорецът беше отворен и нощният хлад приятно обгърна тялото му. Рейн прекара ръце през косата си, за да изцеди потта от къдриците ѝ. Той почеса последното образувание върху скалпа си, сетне решително отпусна ръце. Доближи се до прозореца и погледна нагоре.

Трехог, най-голямото поселище на Дъждовните Търговци, се намираше сред дърветата край брега на Реката. От едната страна на дома си Рейн можеше да види шумящите ѝ води под себе си. От другата можеше да види Стария град сред дърветата. Няколко светлини все още проблясваха там: работата по разкопаването и изследването никога не спираше. Когато човек работеше сред дълбоките участъци, денонощието преставаше да има значение. Във вътрешността на хълма цареше вечен мрак. Също като вътрешността на ковчега от магическо дърво в залата с Коронования петел.

За пореден път Рейн обмисли да каже на майка си за тези кошмари, но се отказа, защото знаеше как ще реагира тя. Яни Купрус веднага щеше да нареди разцепването на последния ствол магическо дърво. Огромното меко тяло във вътрешността му щеше да бъде изсипано върху каменния под, а безценния материал на пашкула му щеше да бъде превърнат в градиво за поредния кораб. Това беше единствената субстанция, позната на жителите на Дъждовните земи, която устояваше на разяждащите води на реката. Дори дърветата и храстите по крайбрежието ѝ оцеляваха само докато кората им останеше невредима. В мига, в който нещо нарушеше целостта ѝ, Дъждовната река започваше да ги разгражда. Дори дългоногите сребристи птици, дирещи храна из плитчините ѝ, носеха рани върху краката си. Единствено магическото дърво представляваше защита срещу белезникавите ѝ струи. А родът Купрус притежаваше последния и най-голям запас от този материал.

Ако Рейн успееше да убеди близките си, той щеше да открие начин да изнесе пашкула на открито, за да присъства на излюпването му. Процес, който най-вероятно щеше да разруши магическото дърво. По време на диренията си младежът бе открил гоблен, изобразяващ подобно излюпване. Някакво слабо бяло създание надигаше глава сред строшената черупка. Части от нея то стискаше в челюстите си, може би с намерението да погълне парчетата от своя затвор. Неговите очи бяха свирепи, а човекоподобните създания, присъстващи на излюпването, изглеждаха застинали в страхопочитание. Понякога този гоблен му напомняше, че идеята е чиста лудост. Защо щеше да рискува да освободи подобно ужасяващо създание?

Ала то беше последното от своя вид. Последният истински дракон.

Той отново се отпусна върху леглото си и опита да подири някаква мисъл, която да му позволи да се отпусне, без да заспи. Ако заспеше, женската отново щеше да го придърпа към мислите си.

Уморено той си помисли за Малта. В моментите, в които той се сетеше за нея, Рейн се изпълваше с възторг и нетърпение. Тя беше тъй прекрасна, решителна и свежа. В нейното своеволие той разпознаваше все още неосъзната сила. Той знаеше какво мислят близките ѝ за нея; то не беше без основания. Тя беше упорита, себична и доста глезена. Тя беше жена, която винаги щеше да се защитава. Каквото пожелаеше, тя щеше да преследва неотклонимо. Ако Рейн успееше да си спечели верността ѝ, тя щеше да бъде съвършена. Подобно на майка му, тя щеше да защитава и напътства децата си, да запази семейното влияние за тях дълго след като Рейн се намираше в гроба. Другите щяха да казват, че съпругата му е безскрупулна и аморална в защитата на семейството си, ала щяха да го казват със завист.

Стига да я привлечеше на своя страна. В това се криеше разковничето. При напускането на Бингтаун той бе уверен в победата си. Ала тя не беше използвала кутийката, за да се свърже с него. И бе получил само едно предпазливо писмо след последната им среща. Това беше всичко.

Той се претърколи неуморно и затвори очи. Неусетно се унесе и засънува.

— Рейн. Рейн, трябва да ми помогнеш.

— Не мога — простена той.

Мракът се разгърна и Малта се приближи към него. Тя беше неземно красива. Бялата ѝ нощница потрепваше под недоловим вятър. Тъмните ѝ коси се сливаха с нощта, а очите ѝ бяха пълни с тайнственост. Тя крачеше сама сред пълен мрак. Рейн знаеше какво означава това: тя беше дошла в дирене. Тя не беше създала декор, не бе фантазирала. Тя просто бе легнала да спи, мислейки за него.

— Рейн? — Тя го повика отново. — Къде си? Нужен си ми.

Той се приготви и влезе в съня ѝ.

— Тук съм — тихо каза той, защото не искаше да я стряска. Малта се извърна към него и плъзна поглед по образа му.

— Предишния път ти не бе прикрит — оплака се тя.

Рейн се подсмихна. Той бе избрал да се яви в обичайните си мрачни дрехи, с прикрито лице и с ръкавици. А нощницата, която Малта бе облякла, най-вероятно представляваше истинското ѝ облекло. Това отново му напомни колко е млада тя. Но той нямаше да се възползва от нея. Може би тя не разбираше изцяло възможностите на кутията.

— Предишния път ти донесе много идеи в нашия сън. Аз сторих същото. Ние ги оставихме да се слеят и изживяхме онова, което последва. Но тази нощ ние водим само себе си. И всичко друго, което пожелаем.

Той рязко раздвижи ръка, разсичайки мрака. Промяна последва жеста му, довела образ. Този пейзаж бе вдъхновен от една от любимите му картини. Чисто черни безлистни дървета привеждаха клони под тежестта на лъскави жълти цветове. Сребрист път се извиваше сред дърветата, а после се стрелваше към една гора в далечината. Подът на гората бе покрит с мъх. Лисица, стиснала заек в челюстите си, надничаше от един храст. Двойка влюбени, прекалено високи, за да бъдат човеци, се прегръщаха на преден план. Неговата коса бе медна, а нейната — златиста. Неговото тяло притискаше нейното към тъмния ствол на едно дърво. Рейн си ги бе представил застинали във времето, ала жената се раздвижи недоловимо като дъх и изви глава, за да приеме целувката на любимия си. Рейн се усмихна. Малта се учеше да играе тъй бързо…

А дали изобщо тя знаеше, че го е сторила? Девойката отмести поглед от влюбените и се приближи до него. Тя сведе глас, сякаш се боеше да не смути образите.

— Рейн, трябва да ми помогнеш.

В началото той бе помислил, че тази мъчителна молба е сянка от по-раншния му сън.

— Какво не е наред?

Над рамото му тя погледна към влюбените. Ръката на мъжа бавно се движеше към шията на жената. Малта бързо отмести поглед и се съсредоточи върху Рейн.

— Нищо не е наред. Пирати са завладели кораба ни. Пиратът, който го е сторил, се ползва с репутацията, че избива екипажите на всички завзети съдове. Ако баща ми е все още жив, ние се надяваме да го откупим. Но ние нямаме почти никакви пари. Ако кредиторите ни узнаят, че сме изгубили живия си кораб, те ще откажат да ни заемат повече. И най-вероятно ще поискат да изплатим всичките си досегашни дългове.

Тя неволно погледна към мъжа и жената. Техните жестове бяха станали по-чувствени. Това я разсейваше и смущаваше.

Рейн се поздрави за самоконтрола си и взе ръката ѝ. Той призова друг път сред гората. Двамата бавно се отправиха по него, отдалечавайки се от влюбените.

— Какво искаш да сторя?

— Целуни ме.

Думите бяха заповедни и не принадлежаха на Малта. Те бяха дошли откъм друга двойка, намираща се под друго дърво. Младият мъж властно стискаше жената за раменете и гледаше към гордото ѝ лице. Тя го изгледа с ледено презрение, но въпреки това той приближи устата си до нейната. Кръвта на Рейн неволно пламна. Жената се противи за момент, сетне обгърна шията на мъжа, за да задържи целувката му. Рейн отмести поглед. Той дръпна ръката на Малта; двамата отминаха.

— Какво можеш да направиш? — попита девойката.

Рейн се замисли. Подобни проблеми определено не бяха сред нещата, обсъждани в споделените сънища.

— Майка ти трябва да пише на моята майка. Те са тези, които трябва да обсъдят това, не ние.

Как ли щеше да реагира майка му? В апела си за помощ Малта явно бе забравила, че семейство Купрус притежаваше оставащите задължения по изплащането на Вивачия. На практика неговият род не само представляваше един от кредиторите, но загубата на кораба допълнително увеличаваше тежестта на дълга. Цялата ситуация беше заплетена. Вълшебните кораби се охраняваха ревниво, те никога не биваше да попадат в чужди ръце. Майка му се бе съгласила да закупи дълговете на Вестритови, защото бе смятала, че ще предостави кораба като сватбен подарък, опрощавайки тези задължения. Впоследствие собствените деца на Рейн щяха да го наследят. Изчезването на кораба представляваше сериозен финансов удар за всички им. Той бе сигурен, че майка му ще предприеме незабавни действия, просто не знаеше какви. До този момент той никога не бе проявявал интерес към паричното положение на рода си. Майка му, по-големият му брат и вторият му баща се грижеха за това. Рейн беше изследователят, ученият. Той изравяше открития, които близките му превръщаха в приходи. Нещата, които те правеха с въпросните печалби, не го интересуваха.

Малта веднага се раздразни.

— Рейн, говорим за баща ми. Не мога да чакам майка ми да пише на твоята майка. Ако искаме да го спасим, трябва да действаме веднага.

Усещането не беше приятно.

— Малта, аз не съм способен да ти помогна директно. Аз съм най-малък син.

Тя гневно тропна с крак.

— Не ти вярвам. Ако ме обичаш, ще ми помогнеш.

С неочаквано раздразнение той си помисли, че тя звучи точно като драцената.

Това беше опасна мисъл в споделен сън. Земята под тях неочаквано се разтърси. Втори, по-силен трус последва първия. Малта се вкопчи в едно дърво.

— Какво беше това?

— Земетресение — спокойно отвърна Рейн. Тези явления бяха сравнително чести в Трехог. Висящият град се поклащаше заедно с околните дървета и оставаше невредим. Но разкопките често се оказваха засегнати. Интересно дали в момента се случваше истинско земетресение, намерило отклик в съня му, или това беше въобразено?

— Зная какво е земетресение — раздразнено отвърна Малта. — По цялото протежение на Прокълнатите брегове има трусове. Говорех за звука.

— Какъв звук? — смутено попита той.

— Драскане и стържене. Не го ли чуваш?

Рейн го чуваше през цялото време, и буден, и спящ — това бе звукът от нокти, драскащи немощно срещу обгръщащия ги гроб.

— Ти също ли го чуваш? — смая се Рейн. Той се бе научил да загърбва звука, до този момент неизменно отдавал го на въображението си.

Преди той да е успял да каже още нещо, всичко около тях започна да се променя. Гората около тях започна да се покрива с цвят. Топлият вятър понасяше ухание на зреещи плодове. Мъхът под краката им стана по-груб, а пътеката засия под светлината на слънцето. Небето придоби по-плътен цвят. Това вече не беше споменът на Рейн. Някой друг прибавяше към този образ, и това надали беше Малта.

Когато буреносни облаци започнаха да покриват хоризонта, младежът вече бе сигурен в източника на промяната. Той сепнато погледна нагоре; усилващият се вятър откъсваше плодове. Един от тях падна право край краката на Малта и се разби. Плътната миризма на разсипалия се нектар бе почти гнила.

— Малта, трябва да се сбогуваме. Кажи на майка си да…

Над тях мълния напука небето. Почти веднага я последва трясъкът на гръм. Непозната миризма изпълни въздуха. Треперещата Малта безмълвно протегна показалец към небето. Вихрите разрошваха косата ѝ и притискаха нощницата към тялото ѝ.

Над дърветата се издигаше драцена. Мощният замах на крилете пораждаше тези вихри. Дори притъмняването, предизвикано от облаците, не можеше да намали славата ѝ. Цветовете преливаха върху сребристите люспи. Очите ѝ имаха цвета на мед.

— Аз мога да ти помогна — заяви женската. Нейният глас бе гръмовен. Клонът на едно близко дърво се отчупи и тежко полетя към земята. — Освободи ме, а аз ще ти помогна. Обещавам ти.

Крилете отново я издигнаха към небето, където тя описа завой. Дългата опашка посече облаците след нея.

Заваля дъжд — порой, измокрил и двамата. Треперещата Малта потърси закрилата на Рейн. Той я обгърна с наметалото си и я прегърна. Дори и в сянката на виещата се женска той усещаше топлината на кожата ѝ през намокрения плат на нощницата.

Изпод плаща му Малта продължаваше да се взира в създанието.

— Коя си ти? — провикна се девойката. — Какво искаш?

Женската отметна глава в гръмък смях. Тя се стрелна към тях и отново се издигна към небето.

— Коя съм аз? Нима ти изглеждам тъй глупава, че да те даря с името си? Не, няма да ти дам тази власт. А що се отнася до онова, което искам… Искам сделка. Моята свобода в замяна на кораба, който ти спомена, и живота на баща ти, ако той все още е на борда. Какво ще кажеш? Не е трудно да решиш. Живот срещу живот?

Малта погледна към Рейн.

— Тя истинска ли е? Може ли да ни помогне?

Рейн се взираше в създанието над тях. Женската тежко стоварваше криле сред дъждовните струи. Издигането я караше да изглежда все по-малка и по-малка. И въпреки това тя продължаваше да сияе като звезда на фона на сивите облаци.

— Да, тя съществува наистина. Ала не е в състояние да ни помогне.

— Защо? Тя е огромна! Тя може да лети! Какво ѝ пречи просто да отлети до мястото, където се намира Вивачия, и…

— И какво? Да унищожи кораба, за да убие пиратите? Може би, ако тя беше свободна. Но тя не е. В този сън тя само ни се явява във формата, която тя си представя.

— А каква е истинската ѝ форма?

Рейн осъзна, че се е доближил до много опасна тема.

— Тя е пленена дълбоко под земята, където никой не е способен да я освободи.

Той хвана девойката за ръката и отново я поведе по пътеката, към мястото, където мислите му бяха извикали дървена колиба. Малта побърза да се възползва от сушината ѝ. Рейн я последва, затваряйки вратата след себе си. В камината гореше огън. Застанала пред нея, Малта се зае да изстисква косите си. Подир това тя се обърна към него, с все още лъснало от капки лице. Светлината на огъня танцуваше в очите ѝ.

— Как е пленена? — попита тя. — Какво би се наложило да сторим, ако поискаме да я освободим?

Рейн реши да ѝ каже една част.

— Много отдавна тук нещо се е случило. Не сме сигурни какво. По някакъв начин цял град се е оказал затрупан под земята. Било е толкова отдавна, че в затрупалата го пръст са поникнали дървета. Драцената се намира в една от залите на този заровен град. Невъзможно е да я освободим.

Той вложи цялата окончателност, която можеше да събере. Въпреки това Малта не изглеждаше уверена. Рейн поклати глава.

— Това не е сънят, който си представях, че ще споделим.

— Не може ли тя да бъде изровена? Как така тя се намира толкова дълбоко под земята, а е още жива? — Малта наклони глава насреща му и присви очи. — И как така изобщо знаеш за съществуването ѝ? Рейн, има нещо, което не ми казваш — обвини го тя.

Младежът повдигна брадичка и не отстъпи.

— Малта, има много неща, които не мога да ти кажа. Аз не бих искал от теб да издадеш своите тайни. Повярвай, че ти казах всичко, което имам право да споделя с теб.

Няколко секунди тя остана загледана в него, сетне сведе поглед.

— Не ме разбирай погрешно. Не осъзнавах какво искам от теб. — Тя допълни с леко задавен глас. — С нетърпение очаквам времето, когато между нас няма да има тайни.

Прилив на вятъра разтърси стените на колибата. Явно създанието прелиташе над тях.

— Освободете ме! — долетя викът ѝ. — Освободете ме!

При втория прилив, разтърсил кепенците, Малта се озова в обятията му. Рейн я притисна към себе си, почувствал, че тя трепери. Тя беше съвсем дребна; главата ѝ стигаше единствено до брадичката му. Косата ѝ още бе влажна под допира на милувката му.

Когато тя повдигна лице към него, той пропадна в бездънния ѝ поглед.

— Това е само сън — увери я Рейн. — Нищо не може да те нарани. Нищо не е реално.

— На мен всичко ми изглежда реално — прошепна тя. Дъхът ѝ бе топъл.

— Наистина ли?

— Да — увери го тя.

Той приведе главата си към нейната. Тя не избегна целувката му. Тънкият воал между устните им бе почти приятен. Ръцете ѝ го обгърнаха и го притиснаха неумело.

Сладостта на тази целувка остана с него и когато силата на кутийката изчезна и Рейн потъна в обикновен сън.

— Ела при мен — слабо достигнаха думите ѝ. — Ела при мен по пълнолуние.

— Не мога! — извика той, решен да я достигне с изреченото. — Не мога, Малта!

Той се събуди с тези думи, притиснал лице към възглавницата. Дали тя го беше чула? Той затвори очи и се опита да се унесе обратно в споделения сън.

— Малта? Не мога да дойда при теб. Не мога.

Така ли казваш на всички женски? — изсмя се глас. Нокти немощно потрепваха по обвилия ги материал. — Не се тревожи, Рейн. Ти не можеш да идеш при нея, но аз ще го сторя.

Глава седемнадесета

Изоставен

Беше настъпил прилив, а луната сияеше ярко, когато Кенит реши, че е време да изпълни обещанието си. Това бе му отнело известна предпазлива подготовка, но вече всичко беше готово. Нямаше смисъл да губи повече време.

Той спусна крака си на пода и приседна в койката. И се навъси, защото сънливата Ета на свой ред повдигна глава от постелята.

— Заспивай — нареди ѝ той. — Ако ми потрябваш, ще ти кажа.

Вместо да се наскърби, тя му се усмихна топло и отново затвори очи. Това ѝ смирение беше почти смущаващо.

Поне тя вече се беше примирила с мисълта, че той не се нуждае от помощта ѝ за всяка дреболия. През седмиците възстановяване Ета се прояви влудяващо услужлива. На няколко пъти му се наложи да крещи насреща ѝ, преди тя най-сетне да се отдръпне и да го остави сам да се грижи за себе си.

Той посегна към протезата си и намести края на чукана в чашката ѝ. Все още не можеше да свикне с присъствието на ремъците, които пристягаха дървения крак, но и присъствието им далеч не беше толкова осезаемо.

Обуването на панталони в подобно състояние също представляваше трудност. Кенит се навъси, решавайки, че трябва да поиска някаква нова кройка от курвата.

Понастоящем на колана му висеше единствено кинжал. Мечът представляваше ненужно украшение за човек, който разполагаше само с единия си крак, за да пази равновесие.

Той нахлузи ботуша си, взе подпряната патерица и затрополи към сандъка с дрехите си. Там, макар и залитащ, си облече риза и жилетка. Последва ги сукнен сюртук, чиито джобове бяха снабдени с чиста носна кърпа и оставащите дребни неща. Преди да излезе, той се убеди, че яката му е изправена, а маншетите са равномерни. Останал удовлетворен, Кенит тихо затвори вратата след себе си.

На закотвения кораб цареше спокойствие: пристигането в Заграба бе облекчило съда от значителна част от присъстващите. Повечето от бившите роби с радост бяха напуснали претъпкания кораб. Други бяха пожелали да останат — тях Кенит бе подложил на щателно пресяване. Някои от желаещите просто не притежаваха качествата да станат добри моряци. Други бяха прекалено мрачни. Уви, не всички с множество татуировки по лицата бяха несмирими духове, отказващи да се примирят с робството: някои от тях просто бяха прекалено глупави да изучат задълженията си добре и да ги изпълняват достатъчно сносно. С тях Кенит, подобно на предишните им стопани, също не искаше да си има работа. Десетина роби, станали жертви на влиянието на Са’Адар, бяха настояли да останат на борда. Кенит добродушно бе позволил. Това му действие изчерпваше признаването му на възгледа, че те имат някакво право към кораба. Несъмнено те се бяха надявали на повече. Е, очакваше ги разочарование.

Трима от останалите на борда роби Кенит бе задържал за цели, свързани с работата му. Цели като тази, която възнамеряваше да изпълни тази нощ.

Той откри Куцата облегната на парапета на предната палуба. Недалеч от нея лежеше Уинтроу, изтощен. Кенит се подсмихна едва забележимо: явно Бриг с особено старание бе изпълнил нареждането през следващите няколко дни да залисва момчето.

Младата робиня се извърна, привлечена от тропота по палубата. Тя имаше големи и тъмни очи, които го наблюдаваха с трепет, макар и не с предишната уплаха. Няколко дни след превземането на кораба Ета бе забранила на моряците и бившите роби да спят с нея. Самата робиня не възразяваше, затова Кенит не виждаше смисъл от намеса, но Ета бе настояла, че робинята е прекалено привикнала, за да знае как да се възпротиви. Впоследствие Уинтроу му бе разказал всичко, което знаеше за тази девойка. Тя полудяла в трюма и се осакатила, триейки крака си в оковите. Според Уинтроу при пристигането си на кораба тя била нормална. Никой от останалите не знаеше нищо за нея, нито името ѝ, нито възрастта ѝ. Жалко, че тя беше изгубила ума си. Освен това тя винаги щеше да накуцва, от който факт бе получила и непретенциозното си прозвище. На борда тя беше безполезна… По-лошо, тя ядеше от запасите и заемаше място, което би се полагало на някой умел моряк. Кенит щеше да я остави в Заграба, ако и Ета, и Уинтроу не се бяха застъпили за нея. Когато самата Вивачия също се застъпи, Кенит им позволи да го убедят. Но сега беше настъпил моментът да се отърве от нея. Това беше най-доброто нещо, което той можеше да стори. Един пиратски кораб не е приют за засегнати души.

Той ѝ направи знак да го последва. Робинята направи едничка колеблива стъпка към него.

— Какво ще правиш с нея? — тихо попита Вивачия откъм сенките.

— Няма да ѝ причиня зло. Ти ме познаваш достатъчно добре, за да знаеш това. — Капитанът погледна към Уинтроу. — Нека да не будим момчето — меко добави той.

Известно време фигурата мълча.

— Усещам, че ти вярваш, че правиш онова, което е правилно за нея. Но не мога да разбера какво е то. — След още няколко мига мълчание тя добави — Ти умишлено не ме допускаш. Има части от сърцето ти, до които никога не си ме допускал. Ти пазиш тайни от мен.

— Така е. Също както ти пазиш тайни от мен. Довери ми се. Имаш ли ми доверие?

Този въпрос той превърна в изпитание.

Тя мълчеше. Кенит пристъпи напред, подминавайки Куцата, която потръпна за момент. Той зае мястото ѝ край перилото и се приведе към фигурата.

— Добър вечер, скъпа госпожице — каза той, сякаш разговорът им започваше сега. Думите му бяха прошепнати.

— По-скоро приятна вечер, благородни господине — отвърна тя.

Той протегна ръка към нея. Вивачия се извърна към него, повдигайки едрите си пръсти.

— Надявам се, че си добре. — Той посочи към околните земи. — Как ти се струват моите острови? Ти вече получи възможност да ги опознаеш.

Тя издаде приятен, топъл звук.

— Те притежават удивителна красота. Водата тук е топла, мъглите ги обгръщат и отново ги разкриват… Дори птиците, които гнездят тук, са различни. По-пъстри, по-умели в песента си. Не бях виждала подобна пъстрота от времето, когато капитан Вестрит ме отведе далеч на юг…

Гласът ѝ затихна.

— Той все още ти липсва, нали? Убеден съм, че той е бил отличен капитан, който ти е показал удивителни места. Но ако ти ми се довериш, сияйна моя, двамата с теб ще видим още по-екзотични гледки и ще преживеем още по-вълнуващи приключения. — В следващите му думи почти се долавяше ревност. — Наистина ли си го спомняш тъй добре? Смятах, че тогава още не си била събудена.

— Спомням си го така, както човек си спомня приятен сън на сутринта. Нищо не е отчетливо, ала някоя миризма, хоризонт или течение ми се струват познати и донасят спомен със себе си. Когато Уинтроу е с мен, усещането е по-конкретно. На него мога да предам много повече, отколкото бих могла да разкажа.

— Разбирам. — Кенит смени темата. — И все пак, ти никога не си посещавала тези места, нали?

— Не съм. Капитан Вестрит отбягваше Пиратските острови. Ние ги подминавахме, колкото се може по̀ на изток. Той винаги казваше, че е по-лесно да заобиколиш проблемите, отколкото да се справиш с тях.

Кенит погледна отвъд, към Мариета, която също се поклащаше на котва. Понякога Соркор му липсваше. Соркор щеше да се справи добре с тазвечерната задача. Но пък човек най-добре опазва тайните сам.

Той осъзна, че е започнал да се залисва с размишления, след като беше дошъл на палубата със съвсем конкретно намерение.

— Напълно подкрепям този му възглед. Сега, славна моя, ще те помоля да ме извиниш, защото тази вечер трябва да се погрижа за разрешаването на един проблем. Мисли за мен, докато се върна.

— Ще го сторя — отвърна тя с леко объркване. Кенит се отдалечи.

Патерица и протеза трополяха в чудат ритъм. Когато мина край Куцата, той ѝ направи знак да го последва. Робинята се подчини бавно, с клатушкане, но все пак се подчини.

Край лодката той се обърна към нея.

— Изчакай тук. Ще те заведа на разходка.

Той придружи думите си с жестове, за да остане сигурен, че тя го е разбрала. Младата жена имаше смутен вид, но въпреки това го послуша и приседна на палубата.

Кенит я остави да седи в мрачината и отново закрачи. Пътьом той кимна на дежурния моряк. Вахтеният сведе глава в отговор, без да задава въпроси. Капитан Кенит винаги бе обичал да обхожда кораба си. Възобновяването на тези привички дори бе успокоило моряците, уверявайки ги, че техният капитан отново е здрав.

Сега той можеше да се движи по-бързо, макар и с цената на известен дискомфорт. Уинтроу му бе казал, че с течение на времето кожата ще стане по-дебела и ще се обезчувстви. Самият Кенит определено се надяваше на това. Понякога кожената чашка на протезата раздразваше кожата, а мишницата го болеше от притискането на патерицата.

При нужда пиратът можеше да се придвижва безшумно — с цената на повече болки. Той си бе направил труда да открие мястото, където Са’Адар отива да спи всяка нощ и сега уверено се отправяше натам. Запалените фенери бяха разположени на голямо разстояние едни от други, ала дори сред този коварен полумрак пиратът безпогрешно намираше пътя си.

Достигнал облегнатия жрец, той спря и се вгледа в него. Той знаеше, че Са’Адар не спи, затова не виждаше смисъл да се преструва да го буди. Вместо това пиратът каза с тих глас:

— Ако искаш да видиш как Кайл Хейвън бива съден, ела и ме последвай. И пази тишина.

В проява на същата увереност той обърна гръб на свещеника и се отдалечи. Не си направи труда да поглежда назад. Острият му слух долови тихите стъпки на Са’Адар.

Кенит бе преценил правилно: тази атмосфера на тайнственост накара жреца да дойде сам, без да буди другарите си. Пиратският капитан вървеше сред спящите, докато не се спря на двама от онези, които бе избрал по-рано. Дедж спеше с ръка, отпусната върху Сайла. От своя страна бившата робиня се беше свила. Капитанът сръчка мъжа с патерицата си, безмълвно посочи другарката му и продължи. С послушанието на дресирано куче мъжът я събуди и веднага се отправи подир Кенит.

Почти целият кораб спеше. Онези, които се размърдаха, бяха достатъчно разумни да не задават въпроси. Обратно на палубата, Кенит ги поведе към юта. Той спря пред каютата, където бе затворен Кайл Хейвън. Едно рязко кимване на капитана към задрасканите лица им показа намерението му. Дедж безцеремонно отвори вратата и влезе в каютата.

Кайл Хейвън ги изгледа сепнато от омачканата си койка. Косата му се спускаше несресана. Каютата вонеше на немита плът и урина, като робски трюм. Кенит сбърчи нос и с тих глас каза:

— Последвай ни, капитан Хейвън.

Пленникът трескаво оглеждаше лицата на посетителите си. Са’Адар се усмихваше.

— Дошли сте да ме убиете, нали?

— Не — отвърна Кенит. На него му беше все едно дали другият му е повярвал. Той се обърна към задрасканите лица. — Погрижете се той да ни последва тихо.

С повдигната към Хейвън вежда пиратът додаде:

— За мен е без значение какво ще направят те, за да обезпечат мълчанието ти. Съдействието ти не е от ключово значение, но ще улесни нещата за всички ни.

Кенит се извърна, без да се интересува кой и по какъв начин ще се подчини. Са’Адар го раздразни, като го догони и каза:

— Няма ли да събудиш и другите, та и те също да присъстват?

Кенит спря насред крачка. Без да се обръща, той отвърна:

— Мисля, че ясно изтъкнах желанието си това да стане тихо.

— Но…

Движението се прояви като рефлекс. На Кенит дори не се наложи да мисли за него. Той просто пренесе тежестта си върху здравия крак, опря рамо на стената и замахна с патерицата. Ударът попадна върху бедрото на жреца и го блъсна назад. Са’Адар остана вкопчен в стената, зинал от болка. Кенит продължи пътя си. Ако не беше тясното пространство, ударът щеше да се прояви като още по-ефикасен. Във всеки случай той определено трябваше да се научи да използва патерицата си като оръжие.

Край лодката еднокракият спря да дочака останалите. Стана му приятно да види, че капитан Хейвън ги е последвал доброволно. Очевидно той не се съмняваше във влиянието на Кенит. Освен това явно осъзнаваше, че онези, които чуеха виковете му, нямаше да му се притекат на помощ. Каквито и да бяха размишленията му, съдействието значително улесняваше нещата.

При идването на другите Куцата се изправи на крака. Кенит се обърна към задрасканите лица.

— Донесете сандъчето, вие знаете кое. След това се пригответе да спуснете лодката.

Мъжът веднага се подчини. Останалите изчакваха мълчаливо. Никой не сглупяваше да задава въпроси.

Кенит застана на носа на лодката. Куцата седеше в задната част, близо до сандъка, а двамата задраскани лица хванаха единия чифт весла. Са’Адар и капитан Хейвън се настаниха на другия. Кенит определяше курса. На моменти той тихо им посочваше накъде да гребат.

Лодката се отправяше между два малки острова, към подветрената страна на трети. Едва когато Мариета и Вивачия се скриха от погледите им, Кенит посочи към четвъртия остров — тяхната същинска цел.

Дори и тогава той не позволи на гребците да отведат лодката до брега му, а ги накара да продължат към устието на малък залив. В действителност това беше нещо повече от залив. Привидният остров всъщност беше стена от покрити с растителност скали, оформени като почти затворена подкова, обгърнала води. Сред тези води вече се издигаха два острова. Под посивяващото небе капитанът насочи лодката към по-големия от тях.

На пръв поглед този остров по нищо не се отличаваше от останалите. Само Кенит знаеше, че от другата му страна водите му са достатъчно дълбоки, за да приютят кораб, ала за настоящата му цел и каменистият плаж щеше да свърши работа. По негов знак задрасканите лица доближиха лодката до сушата. Пиратът остана да седи в нея, като владетел, а останалите слязоха да я изтласкат на брега.

Очаквано, едва дъното бе започнало да стърже земя, Хейвън пусна лодката и побягна.

— Хванете го — нареди Кенит.

Един умело хвърлен камък от страна на задрасканите лица повали бягащия. Бащата на Уинтроу се стовари по очи върху каменистия бряг. Преди да е успял да скочи, Са’Адар вече го сграбчваше за шията и блъскаше главата му в земята.

— Вържете ръцете на капитана и ми го доведете. Погрижете се жреца да не го нарани. — Подир това той се обърна към Куцата. — Стой при мен, за да ми помагаш. Но само ако ти кажа, че имам нужда.

Момичето присви очи насреща му, но явно разбра.

Докато задрасканите лица разтърваваха биещите се, Кенит слезе на брега. Тукашният пясък, примесен с камъчета, се оказа значително по-труден за преодоляване от равните палуби на Вивачия. Зрънцата се изместваха под тежестта му, пясъкът поддаваше неочаквано. Придвижването се оказваше по-трудно от очакваното…

Той стисна зъби и се постара да си придаде вид, че умишлено напредва бавно.

— Последвайте ме! — тросна се пиратът към останалите. — Вземете и сандъчето.

Старата пътека той откри почти веднага, макар и обрасла. Вероятно прасетата и козите бяха единствените, които стъпваха по нея. Малцина други бяха идвали на този плаж; самият той за последно бе го посещавал преди години.

Една хлъзгава купчина свински изпражнения потвърди теорията му. Той я заобиколи предпазливо. Куцата продължаваше да крачи досами него. Следваха жрецът и Сайла, понесли сандъка. Дедж побутваше Хейвън, за да не изостава. Хейвън не мълчеше, но това не притесняваше Кенит. Стига пленникът да пристигнеше невредим, останалото беше без значение.

За известно време пътеката ставаше по-стръмна нагоре. Сетне тя придоби наклон и започна да се спуска към вътрешността на острова. Пред долчинката Кенит поспря за момент. Тук гората отстъпваше пред треви. Някаква коза преустанови храненето си за момент, за да ги изгледа предпазливо. Малко неща се бяха променили. На запад той видя тънка ивица дим да се издига към небето. Е, може би нищо не се беше променило. Пътеката се извиваше и се отправяше през гората към дима. Кенит я последва.

Проклетата патерица разраняваше подмишницата му. Определено трябваше да прибави повече подплънки. Същото се отнасяше и за протезата. Той стисна зъби, отказващ да покаже мъките си. Въпреки това ризата му лепнеше от пот, когато той най-сетне достигна поляната и спря.

Дедж изрази удивлението си под формата на ругатня. Жената измърмори молитва. Кенит не им обърна внимание.

Пред него се простираше спретната градина, разделена на поддържани лехи. Пред малък кокошарник подскачаха пилета. Долетя мученето на невидима крава.

Отвъд градината имаше шест колиби, някога напълно еднакви на вид. Сега сламените покриви на пет от тях бяха провиснали жално. Димът се издигаше от комина на шестата, все още запазила цялостен покрив. Този дим беше единственият признак на човешко присъствие.

Отвъд колибите личаха вторият етаж и керемиденият покрив на по-голям дом. Някога това бе представлявало малко и проспериращо имение. Сега единствено тези колиби бяха останали. Години внимателно планиране бяха отишли в него. Цялото поселище бе издигнато с внимание към детайла — подреден и спретнат свят, предназначен специално за него. Преди Игрот Дръзки да открие присъствието му.

Кенит бавно плъзна поглед. Нещо потръпна в него, но той го задуши, преди чувството да се е проявило.

Той бавно си пое дъх.

— Майко! — провикна се той. — Майко, върнах се.

В продължение на две секунди не се случи нищо. Тогава вратата бавно се отвори. Сивокоса жена надникна, присвила очи в сумрака. Тя най-сетне забеляза застаналите в другия край на градината. Старицата повдигна ръка и я притисна под шията си. И направи знак за защита от зли духове.

Кенит въздъхна раздразнено и започна да си проправя път през градината. Патерицата и дървеният крак потъваха дразнещо в меката земя.

— Аз съм, майко. Кенит, твоят син.

Както винаги, нейната предпазливост го раздразни. Той бе прекосил половината градина, преди тя да пристъпи отвъд прага. С раздразнение капитанът забеляза, че тя е боса, освен това беше облечена в памучна туника и панталони, като някаква селянка. Стегнатата ѝ коса имаше цвета на пепел. Тя никога не беше от стройните, но с годините беше наедряла още повече.

По изумения ѝ поглед личеше, че тя най-сетне го е познала. Старицата се затътри насреща му и го прегърна. Още преди да го е достигнала тя плачеше. И не спираше да сочи към липсващия му крак, да мълви във въпросително страдание.

— Да, майко, добре съм. Сега ме пусни.

Тя все така оставаше вкопчена в него, ридаеща. Кенит хвана ръцете ѝ и ги отдели от себе си.

— Пусни!

Преди години езикът ѝ бе отрязан. Кенит нямаше вина за случилото се; някога той бе изпитвал искрено състрадание към нея. Ала с течение на годините бе стигнал до заключението, че станалото е било за добро. По-рано тя бе говорила непрекъснато. Сега също се опитваше, само че Кенит можеше да насочва разговора в каквато си посока пожелаеше. Той определяше кога тя е съгласна с него и кога даденият въпрос е приключен. Като сега.

— Боя се, че не мога да остана дълго, но за сметка на това съм ти донесъл някои неща. — Той решително я обърна и я поведе обратно към колибата. — В сандъка има малко подаръци за теб. Семена, които мисля, че ще ти харесат. Подправки, плат, гоблени. Такива неща.

Двамата прекрачиха прага на колибата. Вътре цареше чистота. И оскъдица. Върху масата имаше дъски от бял бор, с четки и бои лежащи край тях. Значи тя още рисуваше. Вчерашното ѝ произведение все още не беше прибрано — цвете, изрисувано с множество детайли. Над камината бълбукаше котле. Вратата на другата стая бе отворена; през нея той зърна спретнато легло. Навсякъде погледът му откриваше знаци за прост и удовлетворен живот. Тя винаги бе предпочитала това. Виж, баща му бе обичал обилие и разнообразие: двамата с него се бяха допълвали добре. Сега тя му се струваше като половин личност.

Тази мисъл неочаквано го разчувства. За да се овладее, Кенит се обърна, сграбчи Куцата за раменете и я избута напред.

— Често си мислех за теб, майко. Виж, това е Куцата. Тя ще ти помага. Не е особено умна, но пък изглежда добра. А ако се окаже, че не е, ще я убия, когато се върна.

Майка му го изгледа ужасено, а сакатото девойче се сви, умоляващо за милост.

— Затова, за нейно добро се опитай да се спогаждаш с нея — по-меко добави той. Вече му се искаше да се върне на кораба си. Там нещата бяха много по-прости… Нямаше как, трябваше да довърши започнатото.

И Кенит посочи към затворника.

— А това е капитан Хейвън. Той също ще остане, но за него няма какво да мислиш. Ще го заведа в избата под голямата къща. Момиче, нали ще запомниш да му даваш храна и вода? Поне толкова често, колкото ти получаваше на борда на кораба? Това изглежда справедливо, не е ли така?

Той изчакваше отговори, но всички те се взираха в него. С изключение на майка му. Тя стискаше блузата си и я мачкаше със смутен вид. Кенит реши, че се досеща за причината.

— Искам да знаеш, че съм дал дума за него. Ще го окова добре, но ти ще трябва да се увериш, че той получава храна и вода. Разбра ли?

Майка му загълголи отривисто насреща му. Той кимна одобрително.

— Знаех си, че няма да имаш нищо против. Тъй. Забравих ли нещо? — Той погледна към другите. — А, да. Майко, довел съм ти и жрец. Зная колко обичаш свещениците. — Кенит впери поглед в Са’Адар. — Майка ми е много набожна. Моли се за нея. Или благослови нещо.

Жрецът го изгледа изумено.

— Ти си луд.

— Нищо подобно. Защо хората винаги ме обвиняват в това, когато уреждам нещата по свой вкус, а не по техния? — Той махна с ръка. — Тъй. Тези двамата, майко, ще бъдат твои съседи. Казаха ми, че чакат бебе. Сигурен съм, че ти няма да имаш нищо против едно бебе да щапука наоколо? И двамата не се плашат от работа. Нищо чудно при следващото си посещение да заваря нещата в по-добро състояние. Може пък да те заваря да живееш отново в голямата къща…

Старицата започна да клати глава енергично, при което косата ѝ се разпръсна. В очите ѝ личеше някаква болка. Тя отвори уста в треперещ вик. Това показа остатъка от езика ѝ. Кенит презрително се извърна.

— Макар че и тази колиба изглежда уютна — продължи той. — Може би тук ти е по-добре. Но това не означава, че трябва да оставим къщата да се срути.

Той се обърна към двойката бивши роби.

— Вие двамата имате право да си изберете една от колибите. Същото се отнася и за жреца. Него го дръжте далеч от капитана. Обещах на Уинтроу, че баща му ще остане жив, някъде, където момчето повече няма да се тревожи за него или да мисли за него.

За пръв път Кайл Хейвън заговори. В първия миг той зина, пелтечещ, а после гневът му се изля.

— Това е дело на Уинтроу? Собственият ми син ми е причинил това? — В сините очи личеше обида и оправдана омраза. — Знаех си. Знаех си! Коварно змийче! Пале!

Майката на Кенит се сви ужасено. Самият Кенит небрежно зашлеви Хейвън през устата. Макар и подпрян на патерица, пиратът замахна достатъчно силно, за да накара другия да залитне.

— Разстройваш майка ми — хладно изтъкна той. — Явно е време да те отведа. Хайде. Водете го.

Последните думи бяха насочени към задрасканите лица. Към девойката той нареди:

— Приготви някаква храна. Майко, покажи ѝ къде са запасите. Жрецо, ти остани тук. Моли се, например. Прави каквото майка ми поиска.

Двамата роби извлякоха капитан Хейвън. Кенит ги последва.

— Не можеш да ми нареждаш какво да правя. Не можеш да ме превърнеш в свой роб — обяви Са’Адар.

Кенит извърна глава към него и се подсмихна.

— Може би е така. Но със сигурност мога да те превърна в мъртвец. Това е интересна дилема, не мислиш ли? — Без да му обръща повече внимание, той излезе.

Задрасканите лица го чакаха отвън, Хейвън висеше в ръцете на мускулестата двойка; върху лика му се бореха удивление и отчаяние.

— Не можеш да направиш това. Не можеш да ме изоставиш тук.

Кенит мълчаливо поклати глава. Толкова му беше втръснало от хора, които му казваха, че той не е способен да направи онова, което изцяло беше по силите му. Той небрежно пое към голямата къща. Тук пътеката бе покрита с треви, същото важеше и за лехите.

— Бих искал да поразчистите тук — обърна се той към робите. — Ако нещо не ви е ясно, обърнете се към майка ми. Тя знае много неща за градинарството.

Пиратският капитан умишлено не се спря да поглежда към останките от околните постройки — нямаше смисъл да се връща в миналото. Пък и растителността отдавна бе обгърнала руините на пожара. Нека да си останеше така.

Дори самата къща бе пострадала в онзи отдавнашен набег. Дървените ѝ стени още носеха обгорените белези от пламъци, заплашвали да се пренесат и връз нея. Цяла нощ на огън и писъци, в която смятаните за съюзници бяха разкрили същинските си намерения. Оргия от жестокост, с която Игрот бе насищал чувствеността си. Миризмата на дим и кръв оставаше завинаги вплетена с Кенитовите спомени от онази нощ.

Той пое по стълбите. Предната врата не беше заключена, тя никога не бе заключвана — баща му не вярваше в ключалките. Кенит я отвори и влезе.

За момент паметта му възстанови някогашната вътрешност. Образованието и пътуванията бяха изострили вкусовете му, но като дете той бе намирал за изключително луксозна тогавашната произволна сбирщина от гоблени, килими и украшения. Баща му я бе харесвал, малкият Кенит също.

— Ти ще си живееш като крал, момчето ми — казваше баща му. — Не, нещо повече, ти ще бъдеш крал. Крал Кенит от Ключалковия остров. Не звучи ли добре? Крал Кенит, крал Кенит, крал Кенит! — И баща му го грабваше на ръце и го завърташе във въздуха, залитащ пиянски. Крал Кенит.

Той премигна. Насреща си виждаше скучните стени и голия под на една нищожна плантация. Нищо общо с благородническото имение, което бе съзирал баща му. Впоследствие Кенит бе обмислял да възстанови къщата. В горните стаи имаше достатъчно произведения на изкуството и мебели, които да надминат някогашната безвкусна слава. Това беше неговата внимателно събрана колекция, най-ценните предмети от плячката му, тайно, един по един пренасяни тук. Да, той имаше възможност, но не това искаше. Не, той възнамеряваше да възстанови нещата, които Игрот беше откраднал. Същите картини, същите гоблени, килими, столове и свещници. Някой ден, когато моментът се окажеше подходящ, Кенит щеше да се впусне към реализирането на това си намерение. Той щеше да оправи нещата. Това той си бе обещавал безброй пъти. А ето, че сега за него ставаше възможно да изпълни обещанието към себе си. Всичко, което Игрот бе задигал, по право принадлежеше на него. Той се подсмихна. Да, крал Кенит.

Виж, майка му не искаше да има нищо общо с това. Като малък той имаше навика да се покатерва в скута ѝ, да обгръща ръчички около шията ѝ и да шепне плановете си за мъст. Тогава тя отчаяно и уплашено се опитваше да го смълчи. Тя дори не смееше да мечтае за мъст. Тя вече не искаше да живее сред лукс и богатство — смяташе, че простичкият живот ще я защити. Но Кенит знаеше, че тя се заблуждава. Колкото и малко да притежаваше човек, винаги щеше да се намери друг, който да завиди на въпросните нищожни притежания. Бедността и сдържаността не можеха да защитят човека от чуждата алчност. А ако някой действително си нямаше нищичко, завиждащите просто поробваха тялото му.

Всички тези размисли не забавиха крачките му. Той преведе спътниците си през коридора и към кухнята. Там пиратът отвори тежкия капак и ги поведе към избата. Това помещение бе извоювано от каменистата плът на острова. Тук нямаше прозорци, но той не си направи труда да запали факла, нали нямаше да стои дълго.

Тази изба беше отлична, еднакво хладна и лете, и зиме. Понастоящем нямаше следи от това ѝ предназначение. На пода лежаха ръждиви вериги, заобиколени с кървави петна — следи от употребата на подземието като импровизирана тъмница и стая за мъчения.

Сега отново тя щеше да придобие предназначението на затвор.

— Оковете го — нареди той на задрасканите лица. — Здраво. В онази стена има пръстени, вържете го към един от тях. Не искам да се опитва да измъчва Куцата, когато тя дойде да му носи храна. Ако тя идва да му носи храна.

— Ти се опитваш да ме изплашиш. — Отнякъде капитан Хейвън бе открил частица самоувереност. — Аз не се плаша лесно. Проблемът е, че нямам представа какво искаш от мен. Защо просто не ми кажеш?

Той дори съумя да задържи гласа си спокоен, докато мъжът го повеждаше по стръмните стъпала. Жената беше избързала пред покорния си партньор, за да намери вериги.

— Каквото и да ти е казал синът ми, аз не съм неразумен човек. Винаги е възможно да се споразумеем. Дори и ако задържиш кораба и момчето, за мен би могъл да получиш огромен откуп. Замислял ли си се за това? За теб аз съм далеч по-ценен жив. Хайде, определи откуп. Затваряне то ми не е от полза никому.

Кенит се усмихна иронично.

— Скъпи ми капитане, не всичко в живота опира до приходи. Понякога удобството получава предимство. А твоето затваряне е удобно за мен.

Кайл запази достойнството си. Той се съпротивляваше ожесточено, но мълчаливо, докато ръждивите окови щракваха около глезените му. По-скоро символична съпротива — престоят в каютата го беше изтощил. Всеки от двойката роби би го надвил. А срещу обединените им усилия той създаваше толкова проблеми, колкото би им създало някое глезено петгодишно дете. Ключалката се оказа ръждясала, ала ключовете, висящи край кухненската врата, пак я превъртаха, макар и с усилие.

Кенит видя точния момент, в който пленникът се пречупи. Това беше мигът, в който катинарът щракна. Тогава той започна да проклина. Кълнеше се, че ще отмъсти, и призоваваше десетки богове. Тези му закани изпроводиха робите по време на изкачването им. А докато капакът се затваряше, отрязвайки светлината, той започна да крещи.

Капакът на избата беше тежък и прилягаше плътно; очаквано, той приглуши виковете. Точно както Кенит си спомняше.

Пиратът окачи ключовете обратно и се обърна към робите.

— Покажете на Куцата как да слиза тук. Искам той да остане жив. Разбрахте ли?

Жената кимна. Дедж последва нейния пример. Кенит се усмихна, доволен. Тези двамата щяха да бъдат полезни тук. Животът на Ключалковия остров щеше да им предложи много повече, отколкото те бяха мечтали. Тук те щяха да притежават собствена колиба, обилие от храна, спокойствие и място, където да отгледат детето си. Колко лесно капитанът се бе сдобил с животите им. Интересно беше колко неистово хората се съпротивляваха на робството, а същевременно бяха готови сами да се продадат, само срещу шанс да живеят.

По време на обратния път той им каза:

— Майка ми ще ви покаже всичко, което трябва да знаете за този остров. Тук гъмжи от прасета, има и диви кози. Ще намирате почти всичко, от което се нуждаете. Стига да се намира извън голямата къща, то е ваше. В замяна ще искам само да помагате на майка ми в по-трудните дела. И се погрижете жрецът да не напуска острова. Ако опита, просто го отведете да прави компания на капитана. Посъветвайте го да развлича майка ми. — Пред вратата на колибата ѝ той спря и се обърна към тях. — Нещо, което съм пропуснал? Има ли нещо, което не ви е ясно?

— Всичко разбрахме — бързо отвърна жената. — Ние ще удържим на думата си, капитане, можете да разчитате на нас.

Тя положи ръка върху корема си, сякаш обещаваше на детето, а не на него. Това бе поредният признак, който го убеди, че е направил добър избор. Кенит кимна. Той имаше причина да се чувства доволен. Беше се отървал от Са’Адар, без да си навлича лошия късмет, който носеше убийството на свещеник. Кайл Хейвън бе преместен на място, където нито на Кенит, нито на Уинтроу се налагаше да мислят за него, но същевременно оставаше наличен за откуп, ако впоследствие капитанът поискаше да го стори. Двамата роби, откарали лодката на брега, се бяха погрижили за отсъствието на проблеми. Да, той определено бе планирал нещата добре.

Той влезе в колибата и се огледа. Жрецът стоеше в ъгъла, скръстил ръце — не приличаше на човек, който се моли. Майката на Кенит се бе привела над отворения сандък и се възхищаваше на съдържанието му. Тя вече си беше окачила тюркоазените обици.

Точно при влизането му Куцата се отправяше към масата, понесла току-що опечен хляб. Върху масата имаше купичка с плодово сладко и буца масло. До маслото димеше съд с билков чай. Подредените съдове бяха разнообразни, никоя от чашите не принадлежеше към комплект.

Тази гледка раздразни Кенит. Макар че събраните тук никога нямаше да напуснат острова, пак не му беше приятно да виждат, че майка му живее сред подобни обстоятелства. Когато той станеше крал, тези истории не биваше да остават.

— Следващия път ще ти донеса сервиз за чай, майко — заяви той. — Зная, че тези чаши ти харесват, но…

Той не се доизказа, а си взе филия от топлия хляб. Възрастната жена му наля чай и му предложи единствения стол на масата. Кенит побърза да се възползва, изтерзан от патерицата. Той обилно намаза хляба си с масло и насипа отгоре сладко.

Първата хапка доведе след себе си прилив на спомени. Тези скромни храни, все още радост за небцето му, бяха призраци — те принадлежаха към света на едно невръстно момче, глезено и защитено. Но всичко това бе предадено преди тридесет и пет години. Странно беше, че толкова сладък вкус е способен да поражда подобна горчилка. Тази филия и последвалите я три Кенит дояде със същото смесено чувство.

Останалите се присъединиха към него, в отговор на майчините му жестове да застанат около масата. Само жрецът се възпротиви. Неговият надменен поглед обхващаше и Кенит, ала това не притесняваше пирата. Гладът много скоро щеше да излекува свещеника от презрението му. За момента беше приятно събиране. Майка му продължаваше да ломоти в напевния си начин. Задрасканите лица отвръщаха на жестовете ѝ с кимвания и усмивки, но с малко думи: нейното безмълвие изглеждаше заразно. Сред това скромно събиране Куцата изглеждаше почти разумна. Тя сама взе метлата и почисти около огнището, без никой да ѝ нарежда. Погледът ѝ вече бе изгубил част от предишната си плахост. Кенит се замисли за момент. Той бе искал покорна слугиня за майка си; надяваше се, че тази девойка няма да възвърне прекалено много от духа си.

Той допи чая си и се надигна.

— Време е да вървя. Не започвай да възразяваш, майко. Ти знаеш, че не мога да остана.

Въпреки това тя го хвана за ръкава. Умолителният ѝ поглед говореше недвусмислено и красноречиво, ала Кенит избра да не го разбере.

— Няма да забравя чаения сервиз, обещавам. Ще го донеса следващия път, както ти казах. Да, всички чаши ще бъдат с украса. Зная какво ти харесва. — Той отдели ръцете ѝ и се обърна към другите. — Дръж се добре, девойче. Дедж, при следващото си идване ще очаквам да заваря едно здраво и пухкаво бебе. Нищо чудно тогава и второ да е на път? — намигна той. В този момент се чувстваше като патриарх. Впоследствие той можеше да избере и други хора, които да се заселят тук. Това щеше да се превърне в неговото вътрешно кралство.

Майка му изостави опитите си да го убеждава. Както ставаше винаги, тя се отпусна на стола, зарови лице сред дланите си и зарида. Тя винаги плачеше. Това беше нелепо. Нима за толкова години не беше разбрала, че сълзите не разрешават нищо? Не, тя продължаваше да плаче. Кенит леко я потупа по рамото и се насочи към вратата.

— Аз няма да остана тук — обяви свещеникът.

Кенит спря.

— Нима? — попита капитанът, докато се обръщаше.

— Точно така. Ще се върна на кораба заедно с теб.

— Жалко. Толкова бях сигурен, че майка ми ще се радва на присъствието ти. Сигурен ли си, че решението ти е окончателно?

Кенитовата учтивост смути Са’Адар и го накара да се огледа. Майката на Кенит продължаваше да ридае. Куцата се бе приближила до нея и предпазливо я галеше по рамото. Дедж и Сайла гледаха към Кенит. Тяхното напрежение напомняше на Кенит за ловни кучета. Той леко раздвижи ръка и двамата роби се отпуснаха, но все така оставаха нащрек.

— Сигурен съм. Няма да остана. Няма какво да правя тук.

Кенит въздъхна.

— А аз бях тъй сигурен, че ще останеш. Така да бъде. Поне направи нещо за майка ми. Благослови къщата. Или поне кравата.

Са’Адар го изгледа презрително, като човек, получил неподобаващо за него нареждане. Той хвърли поглед към ридаещата жена.

— Това мога да направя.

— Знаех си, че мога да разчитам на теб. Не бързай. Несъмнено си забелязал, че в последно време аз не бързам особено. — Кенит сви рамене. — Ти ще гребеш.

Жрецът размишляваше. Той знаеше, че пиратът не може да го надбяга. И трудно щеше да избута лодката сам.

Са’Адар кимна неохотно.

— Ще благословя дома ѝ и градината.

— Много мило от твоя страна — рече Кенит. — Ще те чакам на брега. Довиждане, майко. Няма да забравя чашите.

— Капитане? — осмели се да попита Сайла. — Нужна ли ви е помощ да спуснете лодката?

Едновременно с тези думи тя хвърли бърз поглед към свещеника в недвусмислен жест.

Пиратът се усмихна.

— Благодаря ти, но няма да се наложи. Двамата със свещеника ще се справим. Вие започнете да подготвяте дома си. — Той кимна. — До нови срещи.

С тези думи Кенит намести патерицата под мишница и закуца обратно към лодката.

Пръстта на градината бе мека. Подир това пътеката се отправяше нагоре. Кенит откри, че е по-уморен от очакваното. Въпреки това той спря да си почине едва когато колибата остана зад него.

Той замислено обърса чело. Нямаше основания да се опасява, че жрецът ще го предаде, поне не и в настоящия момент. Са’Адар щеше да се нуждае от него, за да се върне на кораба.

Кенит закрачи по-бавно. Веднъж той дочу шумоленето на диво прасе в храсталака, но животното не го обезпокои, а избяга.

Той очакваше, че жрецът ще го изпревари, но не се оказа така. Може би Са’Адар отправяше продължителна молитва. Какво пък, това щеше да зарадва старата.

Пясъкът бе сух и нестабилен и протезата непрекъснато затъваше в него. А Кенит беше страшно уморен; затрудняваше се да повдига засегнатия си крак. Все пак той успя да достигне лодката и се настани вътре.

Задаваше се прилив. Скоро лодката щеше да бъде обгърната от вълната, но гребането пак щеше да бъде продължително. Дали Кенит не бе надценил силата си? Горещината на деня съзаклятничеше с умората на тялото му. В момента му се искаше да се излегне и лениво да отпочива. Но той не си позволи това, а се ограничи да масажира подмишницата си.

Интересно дали жрецът бе отишъл да посети капитан Хейвън? Не. Дедж нямаше да позволи това. Освен ако двамата не бяха съдружници още от самото начало. В такъв случай робите скоро щяха да дойдат да го убият. Майка му вече щяха да са убили, разбира се. И щяха да са открили съкровището му, подредено в голямата къща. Те щяха да дойдат да го убият, защото Кенит бе постъпил глупаво. Но какво щяха да правят тогава? Те не можеха да се върнат на кораба. Или? Дали тукашното съкровище бе достатъчно, за да подкупи Соркор и Ета, Уинтроу и Бриг? Вероятно. Кенит потръпна от гняв заради наивността си. А подир това се усмихна хищно. Може би тук наистина имаше достатъчно богатства, които да привлекат верността на хората му. Но не и тази на Вивачия. Корабът вече го бе обикнал, той знаеше това. Сърцето на един жив кораб не можеше да бъде купено.

Преди много години Игрот бе доказал това.

Вече успокоен, Кенит се усмихна и продължи да чака.

Жрецът най-сетне се появи; той крачеше с отривистите движения на ядосан. Тъй значи, каза си Кенит. Явно той се бе опитал да привлече Дедж на своя страна, но не бе успял. При приближаването на свещеника тази догадка се потвърди. Той имаше раздърпания вид на човек, избегнал пребиване само благодарение на бързите си крака. Освен това лицето му бе по-червено от това, което усилието от преминаването на разстоянието обратно до плажа би предизвикало.

Кенит се премести при веслата и директно се обърна към свещеника:

— Хайде, изтласкай я във водата.

Са’Адар го изгледа мръсно.

— По-лесно ще бъде, ако лодката е празна.

— Сигурно — благородно се съгласи Кенит. Въпреки това той не помръдна.

Свещеникът не беше слаб, ала не притежаваше и мускулите на моряк. От усилието му нищо не излезе.

— Изчакай да дойде вълна — посъветва го капитанът.

Са’Адар стисна зъби, но се вслуша в препоръката. Дъното на лодката остърга пясъка и неочаквано се повдигна.

— Продължавай да натискаш, иначе тя отново ще заседне — предупреди пиратът и хвана веслата. Скоро лодката навлезе в по-дълбокото и свещеникът се приготви да се качи.

Кенит продължаваше да набляга. Отдавна не беше гребал, но тялото му все още си спомняше последователността от движения. Протезата си той застопори, за да не се изхлъзва. И въпреки това му беше трудно да напряга равномерно. Сред пристъпа на отчаяние той осъзна, че нищо в живота му няма да бъде същото. Той бе изгубил част от тялото си и до края на живота си трябваше да компенсира с останалите си действия тази липса.

— Почакай — оплака се Са’Адар, който все още не бе успял да се покатери вътре. Кенит не му обърна внимание, а продължи да гребе. Следващата вълна му помогна, макар и с изплашване. Измокреният жрец неумело се покатери вътре, потреперващ заради ледения вятър.

Щом другият се озова на борда, капитан Кенит застопори веслата. Той си върна част от удовлетворението при мисълта, че дори с един крак и патерица, той пак се придвижва по-ловко от Са’Адар.

Свещеникът се озъби в отговор на надигането му.

— Да не очакваш от мен да греба?

— Това ще те сгрее — обяви Кенит.

Капитанът седна на носа, положил патерицата върху коленете си, и се зае да наблюдава усилията на спътника си. Дори и в спокоен ден гребането бързо се превръщаше в изтощително дело. А в случая имаше вятър.

Движенията на жреца бяха неравномерни. Понякога веслата се изплъзваха. А дори и в случаите, когато се врежеха в повърхността ѝ по правилния начин, лодката напредваше бавно. Това не тревожеше Кенит. Виж, Са’Адар нямаше търпение да се върне на кораба: това личеше по нервното оживление, с което той движеше веслата.

Пиратът реши да поведе разговор.

— Е, доволен ли си от справедливостта, която бе въздадена на капитан Хейвън?

Са’Адар едвам дишаше, но не можа да устои на изкушението.

— Исках да го видя, преди да тръгна. Да го заплюя за последно и да му пожелая приятно гниене в мрака. — Той си пое дъх. — Но Дедж не ми позволи. Двамата със Сайла се обърнаха срещу мен. — Нов дъх. — Ако не бях аз, в този момент те щяха да се намират в Калсид. Отдавна щяха да са разделени, а детето на Сайла щеше да отпразнува раждането си с татуировка върху лицето.

Той се бе задъхал.

— Дръж лодката в права линия. Виждаш ли онези двете дървета на онзи остров, които стоят отделно? Съсредоточи се върху тях и греби натам.

Са’Адар се навъси.

— Този труд е непосилен за сам човек! Ти също трябва да гребеш. Нали на отиване ни бяха нужни четирима гребци.

— Но тогава и лодката беше по-тежка. Освен това пътят ме измори. Не забравяй, че аз още се възстановявам. По-късно може и да те сменя.

Кенит извърна лице към вятъра и притвори очи. Яркото слънце потрепваше върху водата. В този момент дори умората му се струваше приятна, защото тя бе следствие от проявата на инициатива. Той бе предприел нещо. Бе си доказал, че все още е в състояние да подчинява останалите на волята си. Тялото му бе изгубило част от себе си, но пак оставаше способно да го изведе до амбицията му. Той щеше да постигне целта си. Крал Кенит. Крал Кенит, владетел на Пиратските острови. Дали някой ден той щеше да има свой дворец на Ключалковия остров? Може би след смъртта на майка си той можеше да заживее там. Както сам бе казал баща му, скалният отвор, отвеждащ до скрития залив, лесно можеше да бъде укрепен. Да, от мястото щеше да излезе прекрасна крепост.

Гласът на Са’Адар го изтръгна от мислите му.

— Вече не трябваше ли да виждаме корабите?

Кенит кимна.

— Ако ти можеше да движиш веслата мъжки, вместо да галиш вълните, вече щяхме да сме отминали онзи остров и действително да виждаме корабите. Но дори и тогава пак щеше да ни остава път. Така че продължавай да гребеш.

— На идване пътуването бе много по-кратко.

— Нещата винаги изглеждат по-лесни и по-бързи, когато някой друг върши работата. Също като командването на кораб. Изглежда лесно, когато го наблюдаваш отстрани.

— Подиграваш ли ми се?

Трудно е да звучиш презрително, когато не ти стига дъх, но Са’Адар успя.

Кенит тъжно поклати глава.

— Ти ме наскърбяваш. Нима е подигравка да обясниш нещо, което човекът насреща отдавна сам е трябвало да разбере?

— Корабът по право принадлежи на мен — изрече на пресекулки жрецът. — Ние вече го бяхме завзели, когато ти се появи.

— Точно така. И ако не се бях появил аз, за да доведа на борда истински моряци, в този момент Вивачия щеше да лежи на дъното. Дори един жив кораб не може да плава без екипаж.

— Все щяхме да се справим някак. — Тук Са’Адар рязко захвърли веслата. Едното гребло започна да се изхлузва във водата; свещеникът го сграбчи, дръпна го и го стовари върху дъното. — Мамка ти, сега е твой ред! — изфуча той. — Аз с нищо не падам по-долу от теб. Не съм ти роб.

— Роб? Онова, което поисках от теб, бих възложил на всеки моряк.

— Аз не съм твой моряк. Аз не съм твой подчинен. И никога няма да се откажа от претенцията си към кораба. Където и да идем, аз ще се погрижа всички да научат за безчестието и алчността ти. Просто не проумявам как е възможно толкова хора да те почитат! Погледни какво си сторил с майка си, оставил си я да живее като просякиня. Ти остана при нея за по-малко от половин ден, като ѝ остави шепа дрънкулки и една малоумна слугиня. Как можеш да се отнасяш с майка си по подобен начин? Тази, в която всеки мъж почита женския аспект на Са? А ти се отнасяш към нея по начина, по който се отнасяш към всички други — като към слугиня! Клетата се опита да ми каже нещо. Аз не можах да разбера какво я беше разстроило толкова, но със сигурност не ставаше дума за чаени чаши!

Кенит не можа да сдържи смеха си. Това влуди събеседника му, който почервеня още повече.

— Ти си подлец! — процеди той. — Безсърдечен негодник!

Кенит се огледа. Лодката вече се намираше недалеч от острова. До него той можеше да стигне и сам. А когато изникнеше във видимостта на корабите, можеше да размаха връхната си дреха на някое от веслата. Това щеше да доведе моряци или от Мариета, или от Вивачия. По това време те несъмнено се оглеждаха за него.

— Какви думи от един божи човек! Ти се забравяш. Успокой се, аз ще те заместя на веслата.

Това успокои свещеника. Са’Адар се надигна от мястото си и полуприклекнал зачака. Кенит се опита да се надигне, но не успя и се стовари обратно. Лодката се разклати.

Са’Адар сепнато се вкопчи в бордовете. Пиратът недоволно скриви лице.

— Схванал съм се — изръмжа той. — Днес се изморих повече, отколкото очаквах.

Той присви очи в отговор на презрителния поглед на жреца.

— И все пак казах, че ще греба. — Кенит взе патерицата си и протегна върха ѝ към Са’Адар. — Когато ти дам знак, издърпай ме на крака. Щом се надигна, ще мога да отида до веслата.

Са’Адар сграбчи края на патерицата.

— Сега — рече Кенит и едновременно с това се опита да се надигне. И този път той се стовари тежко. — Опитай отново — нареди той на жреца. — И този път по-силно.

Умореният мъж обви патерицата и с другата си ръка. Кенит също стисна по-силно.

— Давай!

Когато жрецът се напрегна, пиратът неочаквано блъсна напред, тласвайки патерицата с цялата си сила. Върхът ѝ удари пирата в гърдите и го накара да залитне назад.

Кенит се бе надявал, че ще последва плясък. Вместо това другият падна накриво, почти извън лодката, но не съвсем. Пиратът бързо се хвърли напред, свел тежестта си ниско. Бърз като тигър, той сграбчи единия крак на Са’Адар и го блъсна. Свещеникът полетя към водата, но не и преди да е нанесъл ритник към лицето на капитана. Босият му крак се стовари върху носа на пирата. Кенитовата глава се отметна назад, рукна кръв. Еднокракият бързо я обърса в ръкава си, допълзя до веслата и се настани.

Миг по-късно главата на свещеника изникна зад лодката.

— Проклет да си! — кресна той. — Нека Са те прокълне!

Кенит очакваше, че другият ще потъне отново. Вместо това Са’Адар започна да се изтласква подир лодката с мощни движения. Излизаше, че той умее да плува — нещо, което пиратът не беше преценил. Жалко, че тук морето беше по-топло и капитанът не можеше да се осланя на студенината му. Можеше да му се наложи сам да го убие.

Кенит не се напрягаше, а наложи равномерен ритъм. По-рано той не бе излъгал, действително се беше схванал. Но тези движения му възвръщаха гъвкавостта. Докато зад него жрецът плуваше с бързите и отривисти жестове на отчаянието. Все пак той настигаше лодката; неговото тяло се съпротивляваше на водата далеч по-малко от нея. Когато Са’Адар се доближи съвсем, пиратът внимателно прибра греблата, изтегли кинжала си и застана на кърмата, изчакващ. Той нямаше намерение да атакува със смъртоносен удар: за това би му се наложило да се наведе прекалено и да позволи на свещеника да го издърпа във водата. Вместо това капитанът се ограничи да сече към ръцете — всеки път, когато давещият се посягаше към лодката. Той разсече дланите, посече и кокалчетата, когато ръцете се обвиха около ръба. И през цялото време той бе мълчалив като самата смърт. Жрецът ругаеше, крещеше, накрая започна да умолява за живота си. Когато той за пореден път се вкопчи в лодката и упорито остана там, Кенит рискува да замахне към лицето му. Въпреки това Са’Адар остана вкопчен и продължаваше да моли. Това раздразни Кенит.

— Аз се опитах да те оставя жив! — кресна му той. — От теб се искаше единствено да правиш онова, което ти се казва. Но ти се възпротиви!

Един рискован удар отведе кинжала дълбоко в шията на другия. Ръката на Кенит веднага се покри с кръв, по-гъста и по-солена от самото море. Жрецът се отдели от лодката. Капитанът разтвори пръсти и остави оръжието си забито в него.

В продължение на две вълни трупът остана да се поклаща по очи. Сетне морето го погълна.

Още известно време Кенит стоя на кърмата, загледан в празната вода зад лодката. Подир това той обърса ръце в дрехата си и бавно се върна на веслата. Ръцете му бяха започнали да се покриват с мазоли, но това нямаше значение. Щяха да го болят, но и това нямаше значение. Стореното бе сторено, той щеше да продължи да живее. Това знаеше със същата увереност, с която чувстваше, че късметът не го е изоставил.

Капитанът повдигна очи към хоризонта. Още малко и дежурните щяха да го забележат.

— Готов съм да се обзаложа, че Вивачия ще ме зърне първа. Сигурен съм, че в този момент тя знае, че се връщам при нея. Оглеждай се за мен, дръзка моя! Вглеждай прекрасните си очи!

— Дали пък да не ѝ помогна да си отвори тези прекрасни очи — отбеляза тих гласец. Сепнатият Кенит едва не изтърва веслата. Той погледна към дълго мълчалия талисман на китката си. Собственото му лице, отразено върху дърво и понастоящем оплискано с кръв, премигна насреща му. Устицата се отвори, дребен език облиза дървените устни. — Какво ли би си помислила тя за своя дързък капитан, ако го опознаеше така добре, както го познавам аз?

Кенит се ухили.

— Лично аз си мисля, че ти си лъжец. Тя познава дълбините на сърцето ми. И тя, и момчето. И те все още ме обичат.

— Те може би си мислят, че са видели всичко — жлъчно отбеляза личицето. — Ала в действителност има само едно създание, което е съзирало твоето черно, противно сърце в цялост, а при все това е избрало да ти бъде вярно.

— Приемам, че говориш за себе си — рискува Кенит. — Ти нямаш избор в случая, талисмане. Ти си обвързан с мен.

— Също както ти си обвързан с мен — каза личицето.

Кенит сви рамене.

— Хубаво, обвързани сме взаимно. Съветвам те да изпълняваш задълженията, за които си бил създаден. По този начин и двамата ще живеем по-дълго.

— Аз не бях създаден със задължения към теб — съобщи му талисманът. — Нито моят живот зависи от твоя. Ала заради друг аз ще сторя всичко, което мога, за да те запазя жив. Поне за момента.

Пиратът не отговори. Мехурите върху дясната му длан неочаквано се разпукаха. Изражение, съставено отчасти от гримаса, отчасти от усмивка, зае смуглото му лице. Малко болка нямаше да го смути. Късметът му все още не го изоставяше.

А с късмета на своя страна човек се намираше в състояние да стори много.

Глава осемнадесета

Изпълнени желания

— Какво си сторил с баща ми?

Кенит повдигна очи от подноса, който Уинтроу току-що бе оставил пред него. Пиратът бе преоблечен, умит и сресан — усилия, които го бяха изтощили. Точно сега искаше единствено храна. Достатъчно уморително беше да слуша неспирното вайкане и хленчене на Ета: в един момент той просто я бе изгонил от стаята си. Нищо не го изнервяше повече от чуждото хленчене. Той нямаше да търпи подобна атмосфера по време на храненето си.

По тази причина пиратът не обърна внимание на момчето. Вместо това той взе лъжицата със загрубялата си ръка и разбърка супата си. Парчета риба и моркови изплуваха на повърхността.

— Моля те, трябва да зная. Какво си сторил с него?

Кенит погледна към него, готов да отвърне остро, но в последния момент се отказа. Лицето на Уинтроу бе пребледняло, доколкото едно загоряло от слънцето момче можеше да пребледнява. Хлапакът стоеше застинал, но забързаният му дъх и треперенето на долната устна издаваха напрежението му. В очите му личеше тревога. Очевидно юношата се чувстваше зле, но пък човек трябваше да поема отговорност за решенията си.

— Сторих само онова, което ти ме помоли. Баща ти се намира на друго място. Няма да ти се налага да се притесняваш за него, няма да ти се налага да го виждаш и да се караш с него. — И изпреварвайки очаквания въпрос, капитанът додаде. — Той е в безопасност. Когато обещая нещо, аз го изпълнявам изцяло.

Уинтроу леко залитна, като ударен в стомаха.

— Аз не говорех сериозно — дрезгаво прошепна той. — Нямах предвид да изчезне по такъв начин. Моля те, върни го. Аз ще се грижа за него и няма да се оплаквам.

— Боя се, че не мога да сторя това — дружелюбно изтъкна Кенит. Той се усмихна към младия си събеседник, но продължи с неумолим глас. — Следващия път бъди сигурен, че наистина желаеш онова, което изричаш. Аз си създадох много труд, за да уредя това.

Той погълна една лъжица. В момента му се искаше да се храни на спокойствие. Беше време да сложи край на насрещното нахалство.

— Очаквах от теб благодарност, а не укор. Ти сам поиска това. Аз удовлетворих желанието ти. Това е всичко. Сега ми налей вино.

Със сковани движения Уинтроу изпълни нареждането. После той се отдръпна от масата и отново застана неподвижно, вторачен в стената. Хубаво, нека се цупи, щом иска. Самият Кенит съсредоточи вниманието си върху храната. Тази малка екскурзия му бе отворила удивителен апетит. Мускулите го боляха; за десерт той си беше определил една дълга почивка, но умората не достигаше до мислите му. Той се чувстваше отлично. Занапред щеше да поднови тези разходки, особено след като Ета добавеше още подплънки към патерицата и чашката на протезата. Освен това трябваше да реши дали да приспособи дървения си крак за катерене — дори и в неприятни моменти Кенит обожаваше да се изкатерва сред въжетата. Там въздухът винаги изглеждаше по-чист, а очакващите го възможности бяха необятни като хоризонта.

— По дрехата ти има кръв. По лодката също имаше кръв.

Упоритите думи на момчето прекъснаха и мислите, и вечерята му.

Кенит въздъхна и остави лъжицата си. Уинтроу все така стоеше загледан в стената, със скованост, която загатваше, че се опитва да сдържи треперенето си.

— Тази кръв не принадлежи на баща ти. Щом държиш да знаеш, тя бе пролята от Са’Адар. — В следващите му думи се прокрадна сарказъм. — Само не ми казвай, че и за него си променил мнението си.

— Убил си го, защото го мразех? — с паникьосано удивление попита Уинтроу.

— Не. Убих го, защото той отказваше да стори онова, което исках от него. На практика той не ми остави избор. Но неговата смърт по нищо не те накърнява. Към теб и баща ти жрецът изпитваше единствено презрение. — Кенит изпразни чашата си и я протегна. Юношата отново наля вино, пак със скованите движения на марионетка.

— А Куцата? — осмели се да попита той.

Кенит стовари чашата върху плота. Виното се разплиска върху бялата покривка.

— Тя е добре. Всички те са добре. Са’Адар бе единственият, когото убих, и то защото се наложи. Спестих ти усилията да го сториш лично. Нима ти изглеждам като човек, който си губи времето с ненужни действия? Точно по тази причина нямам намерение да слушам цупенето на един юнга! Почисти масата, налей ми нова чаша и си върви.

Погледът, с който Кенит придружи тези думи, бе смразявал не един възрастен.

За негова изненада очите на момчето припламнаха в отговор. Уинтроу видимо се овладя. Кенит усети, че е изтласкал момчето отвъд някаква граница. Интересно.

Уинтроу се приближи до масата и отмести храната с мълчалива, свирепа ефективност. Той замени покривката, внимателно наля още вино и заговори. Той се осмели да прояви гнева си гласно.

— Не се опитвай да приписваш делата си на мен. Аз не убивам хората, които ми пречат. Са дарява живот. Всеки негов живот има смисъл и цел. Никой не е способен изцяло да разбере намеренията на бога. Аз трябва да се науча да търпя другите, за да могат те да изпълнят неговото намерение. Аз също съм част от неговите намерения за този свят, но моята роля не е по-важна от нечия друга.

По време на разчистването Кенит се беше облегнал назад, скръстил ръце пред гърдите си. Сега той изсумтя през носа си и отвърна:

— Това е защото не си орисан да станеш крал. — В следващия момент той бе споходен от мисъл, заради която не можа да сдържи усмивката си. — Ето ти нещо за размисъл, жрецо: може би аз съм един от онези, които трябва да се научиш да търпиш, докато те изпълнят предназначението, дадено им от Са.

Когато Уинтроу се навъси още по-дълбоко в отговор на тези думи, Кенит прихна да се смее и поклати глава.

— Ти се отнасяш толкова сериозно към всичко. Хайде, върви. Иди да поговориш с кораба. Ще откриеш, че неговият курс е по-близо до моя, отколкото до твоя. И ми изпрати Ета.

Кенит махна с ръка към вратата и отново се надвеси над храната си. Момчето излезе с бавни стъпки и шумно затвори вратата след себе си. Капитанът поклати глава. Той беше започнал да се привързва към Уинтроу и му позволяваше прекалено много. Ако Опал си беше позволил да му държи подобен тон, още същия ден гърбът му щеше да е нашарен. Кенит сви рамене. Тази му добронамереност винаги оставаше негов недостатък.

Той поклати глава и в мислите си се върна на Ключалковия остров.

— Защо не си ме събудила? — попита Уинтроу. Неизлетият гняв все още кипеше в него.

— Казах ти — упорито отвърна Вивачия. — Ти спеше дълбоко. Аз не видях нищо лошо в онова, което правеше той. Освен това ти не би могъл да го спреш. Така че не видях смисъл да те будя.

— Той трябва да е дошъл тук, за да отведе Куцата. Тя стоеше тук, когато се унасях. — Жегна го неочаквано подозрение. — Той ли ти заръча да не ме будиш?

— И какво, ако ми е казал? — наскърби се фигурата. — Какво значение има? Решението пак си оставаше мое.

Уинтроу сведе поглед към краката си. Изненадваше го остротата на обидата, която чувстваше.

— По-рано ти би била по-вярна към мен. Би ме събудила, без значение дали го смяташ за разумно. Трябва да си знаела, че аз бих искал да ме събудиш.

Вивачия се извърна и се загледа към морето.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Ти дори започваш да звучиш като него — отчаяно каза Уинтроу.

Неговата тъга я жегна повече от гнева му.

— А какво искаш да кажа? Че съжалявам, задето Кайл Хейвън го няма? Не съжалявам. Аз не познах едничък миг покой, откакто той стана мой капитан. Радвам се, че него вече го няма. Ти също трябва да се радваш, Уинтроу.

Той наистина се радваше. Точно това беше проблемът. Някога тя също би узнала това, ала сега бе толкова запленена от пирата, че обръщаше внимание единствено на неговата позиция.

— Аз трябвам ли ти изобщо? — прямо попита той.

— Какво? — Вивачия смаяно се обърна към него. — Защо ми задаваш подобен въпрос? Естествено, че…

— Защото ми хрумна, че ако си щастлива с Кенит, той може да ме освободи. Бихте могли да ме оставите на сушата, някъде, където ще мога да се върна обратно в манастира и в предишния си живот. Където ще мога да оставя всичко това зад себе си, като нещо, което така или иначе не съм могъл да променя. — Той замълча за момент. — Така ще си се отървала не само от баща ми, но и от мен.

— Звучиш като ревниво дете — отвърна тя.

— Ти не отговори на въпроса ми.

И тя го стори. Разгърна се пред него и той почувства болката ѝ от острите му думи.

Заради сепването си той замълча. Вивачия също мълчеше, загледана към другия кораб. Мариета се поклащаше тъй близо до тях, че лицето на вахтения се различаваше ясно. Соркор никак не бе останал доволен, когато притесненият Бриг бе изпратил човек до другия кораб, за да се осведоми за някакви вести от капитана. Новата, по-близка позиция на другия съд свидетелстваше за Соркоровото намерение повече да не остава неинформиран.

С подновените си думи Вивачия засегна самия проблем.

— Защо ревнуваш, че се интересувам от Кенит? Стига да можеше, ти с радост би се отървал от връзката, която двамата с теб споделяме. С него е обратното — той полага искрени усилия, за да се обвърже с мен. Той ми говори по начин, по който никой друг не е разговарял с мен. Той идва при мен, когато ти изпълняваш задължения, и ми разказва истории. Не просто случки от живота си, а приказки и истории, които е чувал от други хора. И освен това се вслушва в думите ми, допитва се до моето мнение и се интересува от желанията ми. И освен това ми споделя плановете си за своето кралство и за хората, които ще станат негови поданици. Когато аз му предложа нещо, той се вслушва и се радва. Имаш ли представа колко е приятно някой да ти разказва подобни неща и да се вслушва в нещата, които ти казваш?

— Да, имам. — Това му припомни манастира. Уинтроу не изрече това гласно, не му се налагаше.

— Не зная защо отказваш да му дадеш шанс — неочаквано избухна тя. — Аз не мога да кажа, че го познавам така, както познавам теб. Но и двамата с теб сме видели, че той проявява към теб по-голяма привързаност, отколкото баща ти някога е проявявал. Той е загрижен за останалите. Някой път трябва да го помолиш да ти покаже плановете, които е изготвил за Заграба. Той планира да построи наблюдателна кула, която да предупреждава жителите за наближаваща опасност. Освен това възнамерява да пробие кладенци. Той е изготвил планове и за Килнат. Възнамерява да издигне вълнолом, да построи кейове. Ако останалите се вслушаха в него и започнеха да живеят по този начин, нещата за тях биха се подобрили. Той иска да подобри нещата. Освен това той иска да стане твой приятел, Уинтроу. Може би онова, което е сторил с Кайл, е било пресилено, но все пак ти сам го поиска. Кенит можеше да придобие благосклонността на робите, като им предаде баща ти. Неговата мъчителна смърт би се превърнала в зрелище за цяла Заграба, от което капитан Кенит би придобил голям престиж. Сигурна съм, че това ти е ясно. Освен това нищо не му пречеше да поиска откуп, докарвайки целия род Вестрит до просешка тояга. Но той не стори тези неща. Вместо това просто отведе онзи противен човек с дребна душа на място, където той не може да нарани теб или другиго.

Тя уморено си пое дъх. Уинтроу се чувстваше залят от думите ѝ. Той не знаеше, че Кенит таи подобни мечти. Нейните твърдения изглеждаха разумни, ала фактът, че тя се е заела да защитава пирата, пак го наскърбяваше.

— Сега разбирам защо той е станал морски разбойник. За да върши добро.

Корабът се наскърби.

— Аз не казвам, че той е безкористен или че методите му са правилни. Да, той харесва властта и се стреми към още. Но когато се сдобие с нея, той я използва за добро. Той освобождава роби. Или ти би предпочел да не прави нищо и просто да говори за братството между хората? Нима твоят копнеж да се върнеш в манастира не е желание да избягаш от нещата, които не са наред със света?

Уинтроу я погледна смаяно. Миг по-късно тя храбро призна:

— Той ми предложи да пиратствам с него. Знаеш ли това?

Юношата се опита да остане спокоен.

— Не. Но го очаквах.

И все пак в гласа му изникна горчивина…

— Е? С какво това е чак толкова лошо? — оправда се тя. — Ти сам виждаш доброто, което той прави. Зная, че методите му са груби. Той сам ми призна това. Той ме попита дали ще бъда способна да издържа нещата, които ще виждам. Аз му разказах за онази ужасяваща нощ, в която робите се вдигнаха на бунт. Знаеш ли какво ми каза той?

— Няма как да зная. Какво? — Уинтроу се бореше да овладее емоциите си. Тя беше толкова лековерна, толкова наивна. Наистина ли не осъзнаваше как пиратът я използва?

— Че е било като отрязването на крака му. Той страдал дълго, смятайки, че нещата ще се оправят сами. Ти си го накарал да проумее, че ще му се наложи да изтърпи далеч по-голяма болка, преди мъката му да свърши. Той повярвал в теб, ти си се оказал прав. Той ми каза да си спомня всички страдания, които съм изпитвала заедно с робите, а сетне да си припомня, че тези страдания продължават из другите кораби, пренасящи жив товар. Той не върши разбойничество, а хирургическа операция.

Уинтроу я бе изслушвал със стиснати устни. Сега той ги раздадени, за да попита:

— И от този момент нататък той възнамерява да напада само кораби, пренасящи роби?

— И онези, които извличат печалба от робството. Ние не бихме могли да пленим всеки робски кораб, пътуващ между Джамаилия и Калсид. Но ако справедливият гняв на Кенит бъде почувстван от всички, които по един или друг начин поддържат робството, скоро всички ще бъдат принудени да се замислят над делата си. Онези търговци, които са честни, сами ще се обърнат срещу прекупвачите на роби, когато осъзнаят, че всичко е по тяхна вина.

— Не мислиш ли, че сатрапът отново ще изпрати патрулните си кораби? Неговите съдове ще нападат и опустошават пиратските колонии в опит да се отърват от Кенит.

— Възможно е да опита, но аз не вярвам, че той ще успее. Кенит поддържа свята кауза, Уинтроу. Точно ти би трябвало да проумяваш това. Болката и рискът не бива да ни плашат. Ако ние не проявим усилие, кой друг ще го стори?

— Значи си му казала, че ще пиратстваш за него? — невярващо я попита Уинтроу.

— Още не съм — спокойно отвърна фигурата. — Но утре възнамерявам да го сторя.

Алтеината Търговска роба миришеше на камфор и кедрово дърво — майка ѝ се бе постарала да предпази дрехата от молци.

Самата притежателка на дрехата получи възможност да съчувства на бедните насекоми. В по-малка доза миризмата на кедър би била що-годе поносима, но от камфора определено започваше да ѝ се вие свят.

Тя с изненада установи, че робата все още ѝ става. За последно Алтея я беше обличала преди няколко години.

Тя прекоси стаята и седна пред огледалото си. От него я гледаше женствена девойка. В моменти като този дните, прекарани като юнга на борда на Жътвар, ѝ се струваха като сън. Подир завръщането си у дома тя бе възстановила част от изгубеното тегло. Дори Граг бе изтъкнал, че фигурата ѝ се е закръглила приятно.

Алтея се зае да разресва тъмните си коси, преди да ги подреди в скромна прическа. Тя трябваше да признае, че настъпилата промяна не я дразнеше. Търговската роба имаше семпла кройка, която не подчертаваше фигурата ѝ. Но пък и това беше добре, каза си тя, заета да се оглежда от различни страни. Тази вечер не искаше да бъде видяна като живо украшение, а да създава впечатлението на сериозна и отдадена дъщеря на Търговски род. Тя искаше думите ѝ да бъдат приети сериозно.

Въпреки това тя пренесе капка парфюм върху шията си и леко начерви устни. Гранатовите обици, които Граг неотдавна ѝ беше подарил, се поклащаха на ушите ѝ. Те се връзваха добре с пурпурната роба.

Днес тя бе свършила много работа. Лично бе отишла да заяви желанието си да разговаря пред Съвета. Бе получила отговор, че това щяло да бъде обмислено, защото те не били длъжни да я изслушват. И наистина не бяха. Кефрия, а не Алтея бе Търговката в рода. Въпреки това тя бе решена да говори.

Освен това Алтея бе съставила бележка до Граг, в която му съобщаваше за пленяването на Вивачия, и я беше изпратила по Рейч. Подир това беше отишла сама до дома на Давад Рестарт, както за да му съобщи, така и да го помоли да им услужи с каретата си вечерта. Давад я бе изслушал с ужас, но освен това бе изразил нежелание да повярва на „онзи негодник Трел“. Все пак той я увери, че ако се окаже вярно, семейството ѝ ще може да разчита на подкрепата му. Напълно очаквано, предложената подкрепа се ограничаваше само до морална: при Давад парите и приятелството попадаха в отделни категории.

Подир това Алтея се завърна вкъщи, помогна на Рейч да опече хляба за тази седмица, оправи коловете в кухненската градина и почисти плодовите дръвчета. След цялата тази работа ѝ се наложи да се измие основно.

Ала цялата тази трескава дейност не се оказа достатъчна, за да прогони Брашън Трел от мислите ѝ. Нима животът ѝ не беше достатъчно сложен, та трябваше той да цъфва в Бингтаун? Макар че той нямаше нищо общо с живота ѝ. В ситуация като тази Алтея трябваше да мисли единствено за Вивачия или наближаващото заседание на Търговския съвет. Или за Граг.

Вместо това Брашън изникваше край всяка мисъл, водещ със себе си множество възможности. Проследяването на всяка от тези възможности я караше да се чувства смутена. Тя го прогонваше, само че образите му продължаваха да се завръщат: в тях Брашън седеше на кухненската маса, отпиваше кафе и кимаше в отговор на майчините ѝ думи; Брашън вземаше малкия Силдин на ръце, за да го отнесе обратно в стаята му; Брашън стоеше прав до прозореца на бащиния ѝ кабинет, сякаш стъпил на палуба, загледан в нощния мрак. В отговор тя си припомняше и още един образ: морякът, несъзнателно опипващ джоба си в търсене на късчето киндин, което несъмнено се намираше там. Този човек бе станал жертва на собствените си лоши решения. Тя трябваше да го захвърли.

С бързи крачки Алтея се отправи към входната врата, защото предстоящото събрание бе почти съдбоносно; един от моментите, в които тя не искаше да закъснява. За нейна изненада Малта вече чакаше в преддверието.

Алтея плъзна критичен поглед по нея, но не откри никакви недостатъци. Тя бе очаквала Малта да се яви с претрупан грим и обкичена с бижута, ала тя изглеждаше скромна, почти като самата си леля. Цветята в косата ѝ бяха единственото ѝ украшение.

Дори и в подобен непретенциозен тоалет девойката изглеждаше смайващо. В случая Алтея не можеше да вини младежите, които я ухажваха. Племенничката ѝ наистина растеше. В рамките на изминалите два дни тя бе демонстрирала далеч по-голяма зрялост от очакваното. Жалко, че трябваше да се стигне до подобни обстоятелства, за да почувства тя нужда да ги прояви.

— Изглеждаш много добре, Малта — рече тя.

— Благодаря ти — разсеяно отвърна девойката. Подир това тя се навъси. — Не ми е приятно, че ще пътуваме с Давад Рестарт. Не мисля, че ще изглежда добре.

— Аз също смятам така — отвърна Алтея, изненадана, че Малта се е замисляла за това. Самата тя изпитваше привързаност към Давад; каквато привързаност човек изпитва към чудатия си чичо. По тази причина тя се опитваше да не отдава прекалено внимание на политическите му възгледи. Също като майка си Алтея беше на мнение, че Търговецът Рестарт прекалено дълго е бил приятел на семейството им, за да позволят на подобни различия да застанат между тях. Само дано тяхната близост с него не отслабеше позицията им пред Съвета. Алтея трябваше да изглежда искрена в подкрепата си към семейство Тенира. Би било необратимо унизително, ако тя бъдеше видяна като глупава жена, която приема мнението на мъжа, най-близък до нея. Тя искаше да бъде чута като Алтея Вестрит, а не като девойката, влюбена в Граг Тенира.

— Наистина ли една карета и чифт коне са чак толкова скъпи? Тепърва се задава цял сезон с балове и приеми. Не можем всеки път да се обръщаме към Давад. Помисли си как ще изглежда това пред останалите Търговски семейства — жално продължи Малта.

Алтея свъси вежди.

— Старата ни карета все още е здрава. Ако си склонна да ми помогнеш, двете бихме могли да я почистим и смажем. Тогава ще ни остане само да наемем коне и кочияш. — Тя се приближи до прозореца и надникна. От тази си позиция младата жена се усмихна през рамо. — Или пък самата аз бих могла да застана на капрата. Когато бях на твоите години, Хейкс, тогавашният ни кочияш, понякога ми позволяваше да държа юздите. Татко нямаше нищо против, но майка винаги се дразнеше.

Племенничката ѝ я изгледа хладно.

— Това би било по-унизително от возенето в сандъка на Рестарт.

Алтея въздъхна и отново се обърна към прозореца. Всеки път, когато ѝ се стореше, че е започнала да се сближава с Малта, девойката я отблъскваше.

Майка ѝ и Кефрия се появиха точно когато Давадовата карета спираше пред къщата.

— Да вървим — рече Алтея и веднага бутна входната врата, преди Търговецът да е успял да слезе от колата. — Ако Давад се озове вътре, той ще иска вино и бисквити. А в този случай просто нямаме време за това — додаде тя в отговор на укорителния взор на сестра си.

— Аз също не искам да закъсняваме — призна майка ѝ. Четирите жени излязоха навън. Още преди изненаданият колар да е стъпил изцяло на земята, Алтея вече дърпаше вратата на каретата и подканяше близките си към купето. Давад покорно се притисна към стената, за да им направи място.

Да седне до него се пожертва Алтея. Обонянието ѝ веднага съжали за това, защото неговият мускусен парфюм имаше същия ефект като камфора. Поне пътуването нямаше да трае дълго…

Кефрия, Роника и Малта се настаниха на отсрещната седалка. Давад даде знак на кочияша и каретата потегли. Нейното скърцане говореше за немара, също като мръсотията, натрупала се в шевовете на тапицерията. Алтея се навъси, но не каза нищо. Давад никога не успяваше да мотивира слугите си.

— Само да видите какво съм ви донесъл — оповести Давад. Донесеното се оказа кутийка, обвързана с панделка. Той я отвори лично, за да им покаже съдържанието ѝ: желирани бонбони, от онези, които Алтея бе обожавала като малка. — Зная, че много ги харесвате.

Той сам си взе бонбон и подаде кутията на останалите. Алтея колебливо последва примера му. За момент Кефрия погледна насреща ѝ, докато двете си разменяха кутията. Погледът говореше за привързана търпимост.

Кефрия си взе червен бонбон.

Давад преливаше от доволство.

— Всички вие изглеждате прекрасно! Всички мъже на събранието ще се пръснат да ми завиждат, като видят, че пристигам с такава карета. Ще трябва с бастун да разпъждам младите мъже!

Алтея и Кефрия се усмихнаха в отговор на екстравагантния комплимент, както постъпваха като малки. Малта имаше наскърбен вид, а Роника отбеляза:

— Давад, ти винаги ни ласкаеш. Мислиш ли, че ти вярваме, след всичките тези години? — Тя се навъси и добави. — Алтея, би ли оправила шала на Давад? Възелът се е изместил под ухото му.

Младата жена видя същинската причина за притеснението на Роника: върху скъпата жълта коприна гордо личеше петно от месен сос. Освен това самият шал не се съчетаваше добре с Търговската роба, само че да убедиш Давад в подобно нещо бе немислимо. Затова тя се ограничи да развърже шала и да го пристегне наново по начин, който почти изцяло скриваше петното.

— Благодаря ти — топло каза той и я потупа по ръката. Алтея отвърна на усмивката му и отново се обърна напред. При това тя зърна неодобрителния поглед на Малта и шавна с вежда, апелирайки към разбиране. Самата Алтея ясно можеше да разбере ненавистта ѝ към Давад. Ако самата тя се замислеше над неотдавнашните му постъпки, нейната ненавист също пламваше. Той бе пропаднал до навиците на спекулантите, а после бе изпаднал още по-ниско, като бе започнал да им помага срещу собствените си събратя. Без да обръща внимание на порицанията на останалите Търговци, той защитаваше новодошлите на заседанията на Съвета. Той се бе превърнал в посредник между много от отчаяните Търговски семейства и новодошлите, нетърпеливи да закупуват земи. Носеха се слухове, че се старае да придобие най-изгодни за спекулантите, а не за съгражданите си условия. Трудно ѝ беше да повярва дори и на половината от слуховете, които се носеха за Давад. Алтея бе принудена да приеме, че той не само използваше роби в имението си, а и търгуваше с тях. А най-лошият слух нашепваше, че Давад по някакъв начин е свързан с усилията на спекулантите да закупят Парагон.

Тя крадешком разглеждаше пухкавия човечец, настанен до нея, и размишляваше. В кой ли момент тя щеше да прекрати отношенията си с него? Дали този момент щеше да настъпи тази вечер?

За да се разсее от тези мисли, Алтея се обърна към него.

— Давад, ти неизменно си осведомен за най-забавните клюки, носещи се из града. Каква е най-интересната история, която си чувал днес?

Тя не очакваше нищо повече от леко пикантни неща. В това отношение Давад бе много сдържан.

Той се усмихна в отговор на комплимента ѝ и доволно потупа глава.

— Най-сочният слух, мила, не идва от нашия град, макар че, ако се окаже верен, определено ще има голям ефект върху всички ни. — Той плъзна поглед по останалите, за да се увери, че е привлякъл вниманието им. — Научих това от един от новодошлите. Една от пощенските му птици донесла тези вести от столицата.

Търговецът отново замълча, потропващ с показалец по усмихнатите си устни. Той имаше вида на човек, който не е сигурен, че е готов да сподели знанието си. Очевидно очакваше поощрението им.

Отново Алтея беше тази, която му угоди.

— Слушаме те. Новините от столицата винаги са ни интересували.

— Тъй. — Давад се облегна назад. — Всички вие знаете за случилото се миналата зима. Семейство Купрус… Зная, че един от синовете им те ухажва, Малта, но в случая говоря за политика, а не за романси. Та, семейство Купрус дойде в града от името на Дъждовните Търговци, за да посее неразбирателство между нас и сатрапа. Аз се опитах да ги вразумя, но онова събрание се превърна в същински хаос… Ти беше там, Роника, знаеш за какво говоря. Както и да е. В резултат от това събрание градът изпрати делегация до сатрапа, за да изиска от него да се придържа към условията на първоначалната спогодба. Как са очаквали, че толкова остарели съглашения се отнасят за нашето модерно настояще? Както и да е, делегатите отпътуваха. В столицата те били посрещнати любезно и им било съобщено, че сатрапът ще обмисли оплакванията им. После нищо повече не се чу.

Той отново ги огледа, за да се увери, че те го слушат. Всичко това бяха стари вести, но Алтея си придаваше вид на заинтересувана. Малта се взираше през прозореца.

Сега Давад се приведе напред и снижи глас, сякаш се опасяваше, че кочияшът ще го чуе.

— Всички вие сте чували слуховете, че сатрапът обещал да изпрати вестоносец. Ние очаквахме пристигането му. Е, слухът, който аз чух, е че няма да има пратеник. Вместо това сатрапът, обичащ приключения, решил да дойде лично. Говори се, че той ще пътува инкогнито, само с няколко от съветничките си, но придружен от калсидски стражи. Той се надява да покаже на Бингтаун, че все още ни счита за част от сатрапството. Когато хората осъзнаят на какво се е подложил той, за да предприеме това пътуване, и какво значение отдава на нашата вярност, не виждам как биха могли да откажат да бъдат по-разумни. Кога за последно някой сатрап е посещавал града ни? Не и докато ние сме били живи, нали, Роника? Някои от семействата на новодошлите вече планират приеми, каквито градът ни никога не е виждал. Само какво време да бъдеш прекрасна и млада неомъжена жена, нали, Малта? Не бързай да приемаш ухажора си от Дъждовните земи. Мога да ти уредя покана на бал, където самият сатрап ще присъства!

Думите му предизвикаха очаквания шок. Дори Малта се взираше удивено в него.

— Сатрапът ще дойде тук? — смаяно попита Кефрия.

— Той трябва да си е изгубил ума. — Алтея дори не осъзна, че е изрекла мисълта си гласно. Усети се едва когато Давад се обърна към нея. — Искам да кажа… Да предприеме подобно пътуване импулсивно?

— Точно в този момент той вече плава насам. Тъй се говори. Разбира се, на никого не бива да казвате за това.

Той не очакваше от тях да запазят мълчание, просто по навик завършваше така всеки споделен слух.

И при пристигането им Алтея все още размишляваше над чутото. От унеса я изтръгна раздвижването на Давад, който се приведе над нея, за да отвори заяждащата врата. С помощта на едно негово блъсване и дърпането на слезлия кочияш преградата се отмести. При това Търговецът щеше да изхвърчи като тапа, ако Алтея не беше го сграбчила за робата.

Подпомогнат от кочияша, Давад Рестарт слезе, обърна се и гордо помогна на всяка от гостенките си да напусне купето.

Граг Тенира се навърташе на върха на стълбите пред Търговската зала. Той бе пристегнал робата си в традиционния стил, а под нея надничаха мускулести крака, обути в сандали. По някакъв начин той успяваше да съчетае излъчването на дръзновен моряк и сериозен Търговец. Той наистина беше много красив мъж, Алтея трябваше да признае това.

Начинът, по който младият Тенира се оглеждаше, издаваше, че той очаква идването ѝ. Още призори тя му беше изпратила съобщение за пленяването на Вивачия; неговият отговор бе съдържал очакваната топлота и подкрепа. Той бе готов да застане до нея и дори да стори всичко по силите си, за да ѝ даде възможност да говори пред събранието. Освен това той пишеше, че близките му и Офелия се присъединяват към молитвите за пленения жив кораб.

Улавяйки погледа му, тя се усмихна, а Граг широко се ухили в отговор. Ала лицето му застина, когато забеляза с кого е дошла. Алтея тихо се извини и забърза нагоре по стълбите, за да го пресрещне. По време на формалното им здрависване той промърмори:

— Трябваше да се сетя да ви изпратя кола. Следващия път непременно ще си спомня.

— Не обръщай внимание на Давад. Той е стар приятел на семейството ни. Щеше да се обиди, ако бях отказала да пътувам с него.

— Нищо чудно, че семейство Вестрит се намира в подобно положение. С такива приятели… — сухо отбеляза Граг.

За момент сърцето ѝ изстина. Как можеше той да загатва подобно нещо? Ала следващите му думи ѝ напомниха за сериозността на неговата собствена ситуация и я накараха да омекне.

— Офелия непрекъснато пита за теб. Тя лично нареди на моряците да кипнат вино за възлияние в чест на Са. Искаше да ти предам това. — Младият мъж замълча за миг и се усмихна привързано. — Вече ѝ е омръзнало да стои край данъчния кей. След като ръцете ѝ вече са възстановени, тя е нетърпелива да заплава отново. А всеки път, когато ѝ обещая, че ние ще отплаваме веднага щом имаме възможност, тя ме моли да открия начин ти също да дойдеш с нас. Аз ѝ отвърнах, че се сещам само за един начин.

Той се усмихна насреща ѝ.

— И какъв е той? — полюбопитства Алтея. Нима той възнамеряваше да ѝ предложи да работи на борда на Офелия? При тази мисъл пулсът ѝ се ускори. Тя обожаваше компанията на възрастната матрона.

Граг се изчерви и сведе поглед, ала усмивката му не изчезна.

— Бърза сватба и сватбено пътешествие. Казах ѝ го на шега, разбира се! Помисли си какъв скандал би предизвикало подобно нещо. Очаквах, че и самата Офелия здравата ще ми се накара. Вместо това тя заяви, че идеята била прекрасна. — Той я погледна косо. — Баща ми също смята така. Тя повдигна този въпрос пред него, не аз.

Той замълча и я погледна с очакване, като човек, който е задал въпрос. Ала той не беше отправил питане към нея, не и пряко питане. Дори и ако тя го обичаше до лудост, пак не би приела подобно предложение, докато собственият ѝ жив кораб се намираше в опасност. Нима той не осъзнаваше това? Алтея не можа да скрие объркването от лицето си. А смущението ѝ само се задълбочи, когато тя зърна Брашън Трел в подножието на стълбите. Погледите им се срещнаха. За момент ѝ се стори, че е невъзможно да отклони очи.

Но Граг разтълкува объркването ѝ по различен начин.

— Не очаквах от теб да започнеш да обмисляш това предложение — бързо изрече той, стараещ се да не изглежда наскърбен. — Не тук, не и по това време. И двамата си имаме прекалено много проблеми. Предстоящото събрание може да разреши някои от тях. Искрено се надявам да се окаже така.

— Аз също — отвърна Алтея, само че не успя да вложи особена топлота в гласа си. Прекалено много неща ѝ се въртяха из главата. Брашън я гледаше като пронизан в сърцето. Той носеше същите дрехи, с които го беше видяла за последно: жълтата блуза и тъмните панталони го караха да изглежда като чужденец сред облечените с роби Търговци.

Граг забеляза погледа ѝ.

— Той какво прави тук? — остро попита младият Тенира. Сякаш очакваше от нея да знае отговора. Той хвана ръката ѝ.

— Той ни донесе вестта за Вивачия. — Докато отговаряше, Алтея се обърна към Граг. Тя не искаше Брашън да забележи, че двамата обсъждат него.

Младият мъж се навъси насреща ѝ.

— Ти ли го помоли да дойде тук?

— Не. — Тя леко поклати глава. — Нямам представа защо е тук.

— Това до него Янтар ли е? А тя защо е дошла? И защо двамата са заедно.

Алтея трябваше да погледне.

— Не зная — промълви тя.

Янтар бе облечена в изчистена златнокафява роба, почти същия оттенък като плитките, отпуснати край раменете ѝ. В момента тя стоеше до Брашън и тихо му казваше нещо. Лицето ѝ беше навъсено, но тя не гледаше към Брашън или Алтея. Не, тя се взираше с пламнали очи към Давад Рестарт. Някаква чудата орис бе подредила всички аспекти от живота на Алтея да се сблъскат тази вечер. Давад Рестарт стоеше загледан в Граг Тенира. В следващия момент тлъстичкият Търговец забърза към тях.

Давад вече пуфтеше по стълбите, но Роника Вестрит смогна да го изпревари и първа да достигне Алтея. Кефрия и Малта не изоставаха. Роника и Граг си размениха поздрави, подир което възрастната жена го погледна в очите.

— Дъщеря ми Алтея е свободна да седне с теб, Граг. Зная, че двамата имате да обсъждате сериозни неща.

Граг се поклони ниско.

— Роника Вестрит, вашата проява на доверие към моето семейство ви прави чест. Имате думата ми, че ние ще се покажем достойни за нея.

— Аз също ти благодаря — отвърна Алтея на майка си. Определено трябваше да признае разсъдливостта ѝ. Сега тя спокойно можеше да хване Граг за ръката и да го въведе в залата, преди Давад да се е търкулнал до тях. Поне този сблъсък бе избегнат.

Алтея стори точно това, повеждайки Граг почти с привързаност. Тя се постара да не мисли как изглежда това пред очите на Брашън.

В залата тя последва Граг. Пътьом забеляза насочените към тях погледи: нейното настаняване край семейството му публично изразяваше ухажването им. За момент ѝ се прииска да се отдръпне от него и да се върне при близките си, само че подобен ход би накарал да изглежда, че между двама им е изникнало някакво внезапно неразбирателство. Затова тя се усмихна и позволи на Граг да я настани между майка си и сестра си. Майка му имаше посивяла коса и излъчваше Търговска солидност. Сестра му ѝ се усмихна съзаклятнически. Те тихо се поздравиха. Край тях залата започваше да се изпълва с хора и техните тихи разговори.

Майката и сестрата на Граг изразиха мъката си по повод залавянето на Вивачия, само че Алтея можеше единствено да кима в отговор, изнервена. Тя се молеше Съветът да ѝ позволи да говори. Многократно подреждаше мислите си. По някакъв начин трябваше да накара останалите Търговци да разберат, че спасяването на Вивачия касае цял Бингтаун, а не само Вестритови.

Глъчката, предшестваща началото на събранието, сякаш нямаше край. Неколцина се приближиха до пейката, заета от семейство Тенира, за да ги поздравят. Алтея си наложи усмихнато изражение. Изглежда тези хора очакваха, че тя и Граг ще се кикотят покрай влюбването си, вместо да се отнасят сериозно към проблемите си. Нейното раздразнение поспадна, когато Нария Тенира ѝ смигна и съвсем тихо промълви:

— Хубаво е, че си тук. Те ще се отнасят по-сериозно към всички ни, ако е видно, че се подкрепяме.

А сестрата на Граг леко стисна ръката на Алтея. Последната се почувства трогната от загрижеността им, но и малко смутена. Тя не бе сигурна, че е готова да бъде включена в семейството им толкова бързо.

Разговорите затихнаха, когато съветниците се изкачиха на подиума. Всеки от тях носеше бяла роба, с което показваше, че за продължителността на това заседание общото благо на града има предимство пред родовите отношения. Неколцина пазители на реда в черни роби заеха места край стените. Понякога събранията на Търговците ставаха прекалено оживени; тези доброволци отговаряха за спазването на добрия тон.

Алтея разглеждаше членовете на Съвета, докато те заемаха местата си около масата на подиума. Тя изпита срам, че можеше да назове толкова малко от тях. Баща ѝ щеше да знае кои от тях са негови съперници и кои го поддържат. Самата тя не можеше да се похвали с подобен опит.

Звънна камбанката, указваща началото на срещата. Гласовете утихнаха. Алтея прошепна бърза молитва към Са.

Молитвата ѝ спокойно можеше да се окаже и по-продължителна. В дълга встъпителна реч председателят на Съвета заяви, че тази вечер имало няколко теми за обсъждане, затова по-простите от тях щели да бъдат разгледани първи. Алтея въпросително повдигна вежда към Граг; тя смяташе, че това събрание е свикано специално по молба на семейство Тенира. Той се навъси в отговор и леко сви рамене.

Наложи им се да изслушат разгорещения спор между две Търговски семейства, оспорващи си правото над поточе разделящо земите им. Единият имаше да пои добитък, другият възнамеряваше да отклони водата, за да напоява земите си. Спорът бе продължителен, разрешен от очевидното решение на Съвета, че двете страни трябва да си поделят водата. На група от три неутрални лица бе възложено да помага в намирането на компромисно решение.

Веднага щом двамата спорещи се поклониха един към друг и отново заеха местата си, Алтея се размърда в очакване.

Ала я очакваше единствено разочарование. Следващият спор не бе разрешен толкова лесно. Бикът на един Търговец бе оплодил стадото на негов съсед. И двамата сочеха себе си за засегнатата страна. Единият искаше да му се заплати за добитите теленца, другият възразяваше, че възнамерявал да закупи услугите на друг бик и нямал намерение да плаща за телета, които не отговаряли на очакванията му. Единият твърдеше, че слугата на съседа му отслабил оградата, а вторият настояваше, че собственикът на бика не проявявал достатъчно грижи да пази животното си.

Съветниците се затрудниха във вземането на решение; наложи им се да се оттеглят. По време на тази почивка събраните започнаха да шават неспокойно или да разговарят помежду си. При повторната си поява членовете на Съвета заявиха, че телетата трябва да бъдат продадени веднага щом станат достатъчно големи, а двамата стопани да си поделят приходите от тази продажба. Разходите по възстановяването на оградата се поемаха от собственика на бика. Това не удовлетворяваше нито една от страните, ала решенията на Съвета бяха окончателни. В отговор и двата Търговски рода напуснаха разгневени. За отвращение на Алтея още няколко семейства последваха примера им. Тя се бе надявала, че ще може да се обърне към самите присъстващи, а не само към съветниците.

Председателят погледна плочка пред себе си.

— Родът Тенира поиска време да се обърне към съвета, за да оспори тарифите на сатрапа, изисквани от живия кораб Офелия, и нейното задържане заради неизплащането.

Едновременно с изричането на последната дума един от присъстващите се надигна, за да се обърне към Съвета. Това беше Търговецът Дау, който изстреля на един дъх, очевидно подготвен:

— Този проблем не е подходящ за излагане пред Съвета на Търговците. Неразбирателствата на Търговеца Тенира са свързани с данъчната служба на сатрапа, а не с друг Търговец. Той трябва да се обърне към съответните служители и да остави Съвета да използва ценното си време за проблеми, които засягат всички ни.

Със свито сърце Алтея видя, че Давад Рестарт е седнал досами Дау и важно кима на думите му.

Томи Тенира се изправи на свой ред. Раменете на възрастния капитан издуваха робата му. Той бе стиснал юмруци; видно бе усилието му да сдържа раздразнението си.

— Откога Съветът на Търговците се е превърнал в бавачка, успокояваща разревани деца? Какво е Съветът, ако не гласът на нашия град? Проблемът, който представям днес, не засяга данъчната служба и мен, а несправедливия данък, който са принудени да плащат всички корабопритежатели. Някогашното споразумение със сатрапа му дава правото да прибира петдесет процента от нашите печалби. Колкото и да е възмутително това, нашите предци са дали съгласието си за тази спогодба, така че аз също се придържам към нея. Ала никъде в тази харта не се споменават тарифите, които сатрапът събира понастоящем. В никой документ не се казва, че ние сме длъжни да търпим крадливи калсидски разбойници във водите на пристанищата си.

Гласът на Томи Тенира бе започнал да трепери от гняв. Той замълча, за да се успокои.

Давад Рестарт се изправи на крака. На Алтея ѝ призля.

— Дълбокоуважаеми съветници, всички джамаилски прекупвачи плащат такси на сатрапа. Защо с нас да е различно? Нима той не е нашият добър и справедлив владетел? Нима ние не му дължим подкрепа, задето поддържа властта, която защитава всички ни? Събраното от тези налози поддържа столицата и освен това заплаща труда на онези, които пазят водите ни от пирати. Качествата, които Томи Тенира не харесва у калсидците, ги правят отлични защитници против разбойници. Ако той не иска да се възползва от техните услуги, нищо не му пречи да…

— Калсидските патрулни кораби по нищо не се отличават от пирати! Те спират честни кораби, за да ги принудят да откупят правото да продължат пътя си. Всички присъстващи знаят как Офелия пострада, докато се бранеше от подобно нападение. Нашите кораби никога не са допускали чужденци на борда си. Нима искате да кажете, че трябва да започнем да го допускаме? Налозите започнаха просто, с разумни искания. Сега тяхното пресмятане е тъй сложно, че ние трябва да приемем на сляпо думата на специално нает чиновник. Тези такси имат една-единствена цел: да не ни позволят да търгуваме извън град Джамаилия. Тамошните благородници ограбват нашите приходи, за да ни привържат по-стегнато към кесиите си. Всеки, който неотдавна е спускал котва в столицата, сам може да потвърди, че нищо от налозите ни не отива за поддръжката на града. Съмнявам се, че за последните три години тамошното пристанище е видяло каквито и да било грижи.

Одобрително мърморене, примесено със смях, последва последните му думи.

— Последния път моят юнга едва не пропадна между дъските — провикна се някой.

Дау бързо се надигна отново, за да се възползва от настъпилото утихване.

— Почитаемо събрание, аз предлагам съветниците да се оттеглят, за да преценят дали трябва да изслушват този въпрос. — Той се огледа. — Вечерта преминава в нощ. Може би трябва да пренесем този проблем за някое от следващите заседания.

— Вярвам, че настоящият въпрос попада под юрисдикцията на Съвета — отвърна председателят, ала други двама от намиращите се на подиума изразиха несъгласието си. Това наложи повторното оттегляне на съветниците.

Този път залата бе по-нетърпелива и далеч не толкова дружелюбна. Присъстващите започнаха да стават. Търговецът Ларфа, собственик на живия кораб Обаятелни, се приближи до капитан Тенира и без да снижава гласа си заяви:

— Можеш да разчиташ на мен, Томи. Аз и синовете ми те подкрепяме. Стига да кажеш, още сега отиваме и освобождаваме кораба ти от проклетите чиновници.

Двама високи младежи зад него потвърдиха с кимване думите на баща си.

— И няма да сте сами — каза друг мъж, когото Алтея не познаваше. Той също бе придружен от синовете си.

— Да се надяваме, че няма да се стигне до това — тихо отвърна Томи Тенира. — Иска ми се това да бъде въстание на целия град срещу несправедливостта, а не само на семейство Тенира.

В този момент сред залата се разнесоха крясъци. Алтея се надигна и изви врат. Тя не можеше да види много, защото на пътя на погледа ѝ стояха хора, но можа да забележи, че епицентърът на крясъците се намира близо до мястото, където седяха Дау и Рестарт.

— Лъжец! — обвини нечий глас. — Ти много добре знаеш, че е така. Без твоето съдействие проклетите натрапници никога не биха се окопали по подобен начин.

Друг глас се оправдаваше. Пазителите на реда вече се отправяха към мястото на спора.

Алтея впи нокти в дланите си. Напрежението беше на път да прелее в насилие.

— Никой няма полза от това! — горчиво възкликна тя. По стечение на обстоятелствата гласът ѝ се разнесе в едно утихване. Погледите се обърнаха към нея. Дори Граг и Томи Тенира я погледнаха удивено. Тя си пое дъх. Ако останеше да изчаква, имаше вероятност Съветът да се разпусне. Щеше да е изгубила време. Това може би беше единственият ѝ шанс да говори.

— Погледнете ни! Седнали сме да спорим като деца, един Търговец срещу друг. Кой би спечелил от подобен спор? Трябва да открием единство. Трябва да обсъдим проблема, който засяга всички ни. В какво се превръща Бингтаун? Нима ще превием глави пред прищевките на сатрапа и ще приемем ограниченията и налозите му, колкото и несправедливи да стават те? Нима сме готови да търпим наемници край своя бряг? Нима ще им плащаме, за да могат те да спират корабите ни и да ги ограбват още преди да са достигнали пристанище? Защо?

Всички погледи в залата бяха обърнати към нея. Някои се връщаха по местата си, склонни да я изслушат. Тя погледна към седналия Граг. Той леко ѝ кимна. Тя почувства как майка му хваща ръката ѝ. Алтея я стисна за момент и я пусна.

— Преди две години баща ми ми каза, че ще се стигне до това. Аз далеч не притежавам неговата мъдрост, но не ще се поколебая да я повторя. Ще настъпи момент, когато нашият град ще трябва да вземе нещата в свои ръце и да определи бъдещето си. Това ми каза той. Мисля, че това време е настъпило.

Тя огледа присъстващите. Кефрия бе притиснала длан над устата си и ужасено се взираше в нея. Давадовото лице бе почервеняло като брадичката на пуяк. Някои жени бяха придобили възмутен вид, че една представителка на техния пол си позволяваше да се изказва по подобен начин. Ала имаше и Търговци, които кимаха или сериозно се бяха замислили над думите ѝ.

Алтея отново си пое дъх.

— Прекалено много са нещата, които повече не можем да търпим. Новодошлите заграбват земите ни наготово. Те не се интересуват от саможертвите, до които сме прибягвали ние и поколенията наши предци. Те не се интересуват от нашата ненарушима връзка с Дъждовните Търговци. Не, те се присмиват на законите ни и без да се смущават довеждат роби на нашата земя. А сатрапът вече не се задоволява с половината от печалбите ни. Той възнамерява да заграби всичко, което ние сме придобили на цената на кръвта си, и да го продаде срещу шепа монети на новите си приятели — спекуланти или калсидски разбойници!

— Това е подстрекателство към бунт! — извика глас от задните редици.

Нещо в нея потръпна. Не отричай, а потвърди, каза си тя.

— Точно така — спокойно потвърди Алтея.

Дори самата тя не очакваше рева, който породиха тези ѝ думи. С периферното си зрение тя забеляза, че пазителите на реда се отправят към нея. Освен това тя осъзна, че те се затрудняват да я достигнат. Някои от присъстващите отказваха да им направят път. Крака и пейки се озоваваха на пътя им. Но дори и сред тези условия скоро те щяха да я достигнат и да я изведат. Тя разполагаше само със секунди.

— Корабът на баща ми! — Гласът ѝ отекна звънко над шумотевицата; залата се поусмири. — Корабът, живият кораб Вивачия, е бил пленен от пирати. Зная, че някои от вас са чули подобен слух. Тази вечер аз се изправям пред вас, за да потвърдя, че това е истина. Немислимото се случи. Пирати са завладели наш жив кораб. Смятате ли, че калсидските наемници на сатрапа ще ми помогнат да си върна семейния съд? Ако по някаква случайност корабът попадне в техните ръце, очаквате ли, че те ще почетат собствеността ни? Не, Вивачия ще бъде отведена в столицата, като плячка, и ще бъде държана там. Достатъчно е само да спомена Дъждовната река, за да си направите заключенията за последиците от това залавяне. Нуждая се от помощта ви. Умолявам ви, подкрепете ме. Нужни са ми пари и кораб, за да си върна онова, което ми се полага по право.

Тя не бе възнамерявала да приключва по този начин. Майка ѝ я гледаше смаяно; мислите ѝ недвусмислено се четяха по лицето ѝ. Току-що Алтея бе обявила кораба за свой. Тя бе възнамерявала да говори от името на семейството си, ала сърцето ѝ самичко бе избрало тези думи.

— Вестритови сами си навлякоха това на главите! — кресна някой. — Те позволиха начело на семейния им кораб да стои чужденец! Тя много хубаво говори, обаче видяхте ли заедно с кого пристигна? С Давад Рестарт. На всички ни, господа, са известни възгледите му. Тя също се труди в интерес на спекулантите. Ако се изправим срещу сатрапа, няма как да очакваме той да бъде честен с нас. Трябва да преговаряме с него, не да заставаме насреща му.

Някои от присъстващите кимаха одобрително.

— Защо проклетите калсидски патрули не отиват да спасят Вивачия? Нали това е целта на новите налози, защита срещу пиратите? Защо наемниците не отплават и не ни покажат за какво отиват парите ни?

— Тя хубаво говори срещу калсидците, ама собствената ѝ сестра е омъжена за един от тях! — озъби се друг.

— Никой не си избира произхода. Кайл Хейвън е добър капитан! — защити го някой.

— Ефрън Вестрит сам остави кораба си на този чужденец — отбеляза глас. — А чужденецът не е успял да го задържи. Този проблем засяга Вестритови, а не целия град. Нека сами си откупят кораба.

Алтея се надигна на пръсти, за да види изреклия последните думи.

— Търговецът Фро — просъска Граг. — Той никога не е подкрепил нищо през живота си. Толкова е стиснат, че монетите му са вдлъбнати в средата.

Сякаш чул думите му, Фро продължи:

— Аз лично няма да ѝ дам и едно медно късче. Вестритови посрамиха кораба си, Са им го отне. Чух, че корабът бил използван за пренос на роби… всеки що-годе сносен жив кораб би предпочел да разбойничества!

— Не говориш сериозно! — кипна Алтея. — И не можеш да загърбиш станалото просто така. На борда на този кораб се намира племенникът ми. Каквото и да казваш за баща му, момчето е част от Търговски род. А корабът…

Граг успя да препречи пътя на единия пазител на реда, достигнал до редицата им, ала другият сграбчи Алтея за ръката.

— Излизайте! — сурово каза той. — В момента Съветът е в почивка. Никой няма право да се изказва. А вие дори не сте получили разрешение да се обръщате към събранието. Тя не се ползва с гласа на семейство Вестрит! — повиши глас мъжът, защото неколцина шумно изразяваха неодобрението си. — В името на реда тази жена трябва да напусне залата.

Това беше искрата. С трясък една пейка се преобърна.

— Спрете! — ужасено извика Алтея. По някакво чудо останалите я послушаха. — Спрете — по-тихо повтори тя и леко докосна Граг. Той отпусна пазителя, когото държеше. — Не съм дошла тук, за да създавам проблеми. Явих се пред вас, за да поискам помощ. Сторих го. Освен това дойдох, за да подкрепя рода Тенира. Несправедливо е Офелия да бъде задържана. Данъчните нямат право да не ѝ позволяват да разтоварва.

С по-тих глас тя добави:

— Ако някой от вас иска да помогне на семейство Вестрит, знаете къде се намира домът ни. Ще бъдете приветствани и ще чуете пълната история. Но аз няма да допусна да бъда сочена като причина за сбиване в Залата на Търговците. Затова ще напусна, както се иска от мен. — Към Граг тя промълви — Недей да идваш с мен. Остани тук, в случай че Съветът все пак реши да ви изслуша. Аз ще чакам отвън.

Сама, повдигнала глава, тя закрачи сред тълпата. Тя знаеше, че тази вечер не може да стори нищо повече. Имаше и други на същото мнение. Семействата, довели със себе си деца, сега ги извеждаха навън, очевидно загрижени за безопасността им. Из цялата зала цареше суматоха. Търговците се бяха скупчили на малки групички, някои от които разговаряха тихо, а други жестикулираха оживено. Алтея подмина всички. Един бърз поглед ѝ показа, че нейните близки бяха останали. Това беше добре. Може би те щяха да получат възможност да отправят официална молба за съдействие в спасяването на Вивачия.

Навън лятната нощ изглеждаше измамно спокойна. Най-ярките звезди започваха да проблясват в небето. Зад нея залата шумеше като кошер. Някои семейства си тръгваха пеша, други се качваха в каретите си.

Алтея неволно се огледа за Брашън, но не видя нито него, нито Янтар. Неохотно, тя се отправи към каретата на Давад. Възнамеряваше да седне в купето и да изчака развоя на срещата.

Неговата кола се намираше почти в самия край на редицата карети. При доближаването си Алтея се закова ужасено.

Кочияшът беше изчезнал. Конете, обичайно спокойни, сега пръхтяха нервно и удряха крак в земята. По вратата на каретата се стичаше кръв, гъста и черна в сумрака. Заклано прасе се подаваше през прозореца. С неговата кръв някой бе написал думата „шпионин“ върху герба на Рестарт.

Започваше да ѝ се повдига.

Новият прилив на излизащи от залата показа, че заседанието е било закрито. Някои от напускащите Търговци разговаряха с шумни, гневни гласове. Други шептяха и подозрително се оглеждаха.

Роника първа достигна Алтея.

— Съветът разпусна заседанието. Ще има среща при затворени врати, за да… — Тя замълча, забелязвайки прасето. — В името на Са — възкликна възрастната жена. — Клетият Давад. Как са могли да сторят това?

Тя се огледа, сякаш очакваше да зърне извършителите.

Отнякъде изникна Граг. Той също хвърли ужасѐн поглед към каретата, сетне хвана Алтея за ръката.

— Ела — тихо каза той. — Ще се погрижа да отведа теб и близките ти до дома ви. Недей да се забъркваш в това.

— Наистина не бих искала да имам нищо общо — мрачно се съгласи тя. — Същото се отнася и за Търговеца Рестарт. Аз няма да го изоставя, Граг. Не мога.

— Алтея, помисли! Това не е нечия импулсивна приумица. Някой е планирал това. Прасето е било донесено тук, с тази цел, още преди заседанието. Това е сериозно предупреждение, заплаха. — И той я задърпа за ръката.

Младата жена рязко се извърна към него.

— Точно по тази причина не мога да оставя Давад да се изправи срещу това сам. Граг, той е стар човек, без близки. Ако и приятелите му го изоставят, той ще остане сам.

— А може би той заслужава да остане сам! — Макар и раздразнен, Граг продължи да говори тихо. Той хвърли бърз поглед към зяпачите, започнали да се струпват около тях. Беше видно, че му се иска да се махне колкото се може по-бързо. — Как можеш да приемаш възгледите му, Алтея? Как можеш да допускаш той да въвлича семейството ти в това?

— Аз не поддържам възгледите му. Приемам го такъв, какъвто е. Той е стар глупак, но ми е бил като чичо откакто се помня. Каквото и да е сторил, той не заслужава това.

Тя забеляза, че Давад се приближава към каретата си. Търговецът Дау крачеше редом с него, двамата бяха хванати под ръка.

Дау беше този, който първи видя прасето. Той буквално зина; миг по-късно освободи ръката си и мълчаливо се отдалечи. Алтея тайничко се надяваше, че от прозореца на неговата карета също наднича прасе.

— Какво е това? Защо? Кой е сторил това? Къде е кочияшът? Да не би страхливецът да е избягал? И погледнете кожата, тя е напълно съсипана!

Давад започна да размахва ръце като подплашено пиле. Той се приближи до каретата, взря се в прасето и отстъпи. И смаяно огледа събралите се. Някой от стоящите по-назад гръмна да се смее. Останалите просто се взираха, безизразно. Те просто го наблюдаваха, за да видят реакцията му.

От своя страна Алтея разглеждаше лицата им. Те ѝ се струваха непознати, по-чужди и от спекулантите, пристигнали от Джамаилия. Това вече не беше нейният Бингтаун.

— Моля те, Граг — прошепна Алтея. — Аз ще се прибера с него. Ще вземеш ли останалите от семейството ми? Не мисля, че Малта трябва да изтърпява подобно нещо.

— А пък аз не мисля, че който и да било от нас трябва да има нещо общо с това — натърти Граг. Само че той беше прекалено възпитан, за да откаже.

Алтея не чу с какво се обръща той към майка ѝ и Кефрия, за да ги убеди да се оттеглят така тихо. Във всеки случай Малта бе придобила възторжен вид от факта, че ще се прибере с по-хубава карета.

Алтея хвана Давад за ръката.

— Успокой се — тихо му каза тя. — Не им позволявай да видят, че си притеснен.

Без да обръща внимание на кръвта, тя рязко отвори вратата. Упоритият труп остана вклинен в прозореца. Прасето беше дребно, недоносче; личеше, че отправилият предупреждението не е възнамерявал да жертва качествена стока.

Това не бе попречило на животното да изпразни червата си по време на предсмъртната агония: отварянето на вратата донесе миризмата на свински тор.

Алтея си напомни, че подобни условия не са нещо непознато за нея; по време на лова и одирането тя бе видяла далеч повече кръв, за да се смути. Тя смело сграбчи задните крака на прасенцето, едно остро дръпване го освободи от рамката на прозореца и му позволи да се строполи на земята.

Младата жена погледна към Давад, който смаяно се взираше в нея. Кръв и фекалии бяха изцапали робата ѝ; Алтея не обърна внимание.

— Ще можеш ли да се качиш на капрата? — попита го тя.

Търговецът безмълвно поклати глава.

— В такъв случай ще трябва да се возиш в купето. Другата седалка е почти чиста. Вземи кърпичката ми, парфюмирана е.

Със същото мълчание Давад прие кърпичката и тромаво се покатери вътре, сумтящ. Алтея блъсна вратата подире му. Без да обръща внимание на събраните, тя се приближи до конете, за да ги успокои с няколко увещаващи милвания, подир което се настани на мястото на кочияша.

От години тя не бе вземала в ръцете си юзди; освен това никога не бе направлявала чужди коне. Въпреки това тя освободи спирачката и плесна с юздите. Конете неуверено пристъпиха напред.

— Хем моряк, хем кочияш. Хубаво момиче си е намерил Граг, я колко пари ще спестят от слуги! — провикна се някой в тълпата. Друг се засмя одобрително.

Алтея гледаше право пред себе си, повдигнала брадичка. Тя повторно плесна с юздите, за да подкара конете в тръс. Надяваше се, че те знаят пътя за дома.

Самата тя вече не беше сигурна, че притежава дом.

Глава деветнадесета

След удара

— Пристигнахме, Давад. Вече си у дома.

Вратата заяждаше, а Давад не се опитваше да я отвори. В мрачината Алтея разпознаваше единствено овала на лицето му. Той се беше свил в края на седалката, стиснал очи.

Алтея опря крак на каретата и дръпна отново. Този път вратата се отвори, а самата девойка едва не се строполи по гръб. Подобно падане не би засегнало робата ѝ, разбира се: дрехата вонеше на кръв, чревца и собствената ѝ пот.

Пот, защото пътуването я бе напрегнало до крайност. Във всеки един момент тя бе очаквала, че колата ще изхвърчи от пътя или че Давадовите врагове ще изникнат от засада. Сега двамата се намираха пред портата на дома му, само че никакъв слуга не се появяваше да ги посрещне. Някои от прозорците на къщата светеха, ала това беше единственият признак за присъствие. Самотен фенер мъждукаше край входната врата.

— Как се казва конярчето? — раздразнено попита Алтея.

Давад отвори очи.

— Не зная. Не говоря с него.

Алтея изсумтя, отметна глава и изкрещя с маниера на заместник-капитан:

— Момче! Излез да се погрижиш за конете! Икономе, господарят ти се прибра!

Нечие лице надникна иззад ъгълчето на отместена завеса. В къщата се разнесоха стъпки; в сенчестия двор се мярна движение. Алтея се обърна към силуета.

— Ела тук и отведи конете.

Дребната фигура се поколеба.

— Не ме ли чу! — тросна се Алтея.

Момчето най-сетне пристъпи напред. То не беше на повече от единадесет. Край конските муцуни то отново спря.

Младата жена въздъхна.

— Давад, ако не можеш да се научиш да ръководиш слугите си, наеми си иконом, който е способен на това.

Напрежението от пътуването не бе оставило място за такт.

— Права си — смирено се съгласи Давад. В този момент той напускаше купето.

Само в рамките на това пътуване той се бе превърнал в старец. Лицето му стоеше отпуснато, лишено от типичната за него напереност. Оказваше се, че Давад не е успял да избегне кръвта и фекалиите, защото смесица от тях лепнеше по дрехата му. Ръцете му също бяха изцапани; тях той държеше пред себе си.

Алтея потърси погледа му. В очите на Давад тя откри извинение и обида.

— Не разбирам. — Той бавно поклати глава. — Кой би могъл да ми причини подобно нещо? Защо?

Тя се чувстваше твърде уморена, за да засяга подобен въпрос.

— Върви си вкъщи, Давад. Изкъпи се и си легни. Утрото е по-подходящо за размисъл.

Алтея почувства, че трябва да се отнася с него като с дете — той изглеждаше толкова уязвим…

— Благодаря ти — тихо каза Търговецът. — В теб има много от баща ти, Алтея. Двамата с него понякога бяхме на различно мнение, но аз винаги съм му се възхищавал. Той никога не губеше време да сочи вината; също като теб, той просто се заемаше с проблема. — Той замълча. — Ще накарам някой от слугите да те изпрати до дома. Ще наредя да ти приготвят кон.

При това Давад не звучеше уверен, че ще успее.

Вратата на къщата се отвори, в ивицата светлина изникна жена. Тя се взря в тях, но не каза нищо.

Алтея не можа да сдържи избухването си.

— Изпрати лакей да помогне на господаря ти. Приготви му ваната и чисти дрехи. Междувременно вечерята му да бъде готова, без мазни и люти храни. Сложи и вода за чай.

Жената изчезна обратно вътре, оставяйки вратата отворена. Алтея дочу нарежданията ѝ.

— А сега звучиш като майка си. Ти направи толкова много за мен. Нямам предвид само тази вечер. Как бих могъл да се отплатя?

Това не беше подходящият момент за подобно питане: конярчето се беше приближило още повече, при което светлината разкри татуировка край носа му. Окъсаната му туника по-скоро приличаше на риза. Момчето се сви под погледа на Алтея.

— Кажи му, че той вече не е роб — изрече тя.

— Да му кажа… Моля? — Давад леко поклати глава, явно не беше разбрал.

Алтея прочисти гърло. В този момент ѝ беше трудно да изпита съчувствие към пухкавия дребосък.

— Кажи на това момче, че то вече не е роб. Върни му свободата. Ето как ще ми се отплатиш.

— Ти не говориш сериозно. Знаеш ли колко струва едно подобно момче? Сините очи и светлата коса са особено търсени в Калсид за домашна прислуга. Ако го задържа една година и го науча да бъде лакей, знаеш ли каква цена ще е придобило?

Тя го погледна.

— Много повече от това, което си платил за него. Много повече от сумата, която би получил. — Подир това Алтея добави: — Колко струваше за теб синът ти? Чух, че той имал светла коса.

Той пребледня и залитна назад. Давад съумя да се подпре на каретата, а в следващия момент бързо отдръпна ръка.

— Защо ми говориш такива неща? — изхлипа той. — Защо всички се обръщат против мен?

Алтея бавно поклати глава.

— Ти си този, който се обърна срещу нас, Давад Рестарт. Осъзнай се. Осъзнай какво вършиш. Печалбата и загубата не са сходни с добро и зло. Някои неща са прекалено противни, за да бъдат използвани за печалба. Понастоящем ти печелиш отлично от неразбирателството между Търговците и чужденците. Ала този конфликт няма да трае вечно, а неговият край ще докара и твоя. Едната страна ще вижда в теб отстъпник, другата ще те смята за предател. Кой ще ти остане приятел тогава?

Давад стоеше застинал, вторачен в нея. Защо тя си хабеше думите? Той нямаше да я послуша. Той беше стар човек, неподдаващ се на промяна.

На вратата изникна лакей. Той все още дъвчеше; брадичката му лъщеше от мазнина. Слугата понечи да хване господаря си под ръка, но се дръпна.

— Ама че си мръсен! — отвратено възкликна той.

— А ти си мързелив! — кресна Алтея. — Погрижи се за господаря си, вместо да се тъпчеш в негово отсъствие. По-живо!

Той се подчини на авторитетния ѝ тон и неохотно протегна ръка. Давад бавно я пое. След няколко крачки Търговецът спря и каза, без да се обръща:

— Вземи кон от конюшнята, за да се прибереш. Да изпратя ли някой слуга да те придружи?

— Не, благодаря ти, не е необходимо. — От него тя вече не искаше нищо.

Давад кимна. И тихо промърмори нещо.

— Би ли повторил?

Той прочисти гърло.

— Вземи момчето. Момче, върви с дамата. — Давад си пое дъх и измърмори бавно. — Вече си свободен.

Подир това той влезе в къщата.

Тя имаше негова миниатюра. Скоро след сватбата им беше го убедила да седне да позира за този портрет. Той ѝ бе казал, че това е глупаво, но в крайна сметка бе отстъпил пред желанието на своята булка.

Папас бе прекалено честен художник, за да изобрази Кайл Хейвън с търпелив поглед или да пропусне бръчицата раздразнение между веждите. Затова, когато Кефрия погледнеше към портрета на съпруга си, той се взираше насреща ѝ по обичайния си начин, с отегчение и нетърпение.

Тя се опита да разсече слоевете обида в сърцето си, за да открие сърцевина от обич. Той беше неин съпруг, баща на децата ѝ. Единственият мъж, когото бе познавала. И въпреки това не можеше да каже искрено, че го обича. Това беше странно. Той ѝ липсваше, тя копнееше за завръщането му. Не просто защото то би означавало връщането на семейния кораб и големия ѝ син. Тя искаше самият Кайл да се върне.

Понякога, смяташе Кефрия, да имаш до себе си човек, на чиято сила да можеш да разчиташ, е по-важно от близостта на човек, когото обичаш. Освен това тя искаше да изясни случващото се между тях. По време на месеците негово отсъствие тя бе открила, че има неща, които би искала да му каже. Бе решила, че ще го принуди да започне да я уважава, както бе принудила майка си и сестра си да се отнасят към нея с уважение. Тя не искаше Кайл да изчезне от живота ѝ, преди тя да се е сдобила с подобно уважение от него. Ако не го придобиеше, завинаги щеше да носи със себе си подозрението, че не е била достойна за подобно чувство.

Тя спусна капачето на миниатюрата и я върна обратно върху полицата. Страшно ѝ се спеше, но не можеше да си легне преди завръщането на Алтея.

Кефрия бе открила, че чувствата към сестра ѝ наподобяват нещата, които изпитваше към съпруга си. Всеки път, когато ѝ се стореше, че двете са възстановили предишната сестринска близост, Алтея разкриваше, че изобщо не е преставала да се интересува изцяло от себе си. На тазвечерното заседание тя бе разкрила, че се интересува само от кораба, не от Кайл, не от Уинтроу. Алтея искаше Вивачия отново да спусне котва в родното пристанище, за да може да предяви претенциите си. Толкоз.

Тя напусна стаята и с безшумните стъпки на привидение започна да обхожда къщата. За начало надникна в стаята на Силдин. Той спеше дълбоко, без да се съобразява с проблемите, които бяха връхлетели семейството му. На вратата на Малта Кефрия почука леко. Отговор не последва. Малта също спеше по спокойния начин, възможен само за децата. На това събрание тя се бе държала много добре. По време на прибирането тя не се впусна да обсъжда нажежавалата се обстановка, а бе повела възпитан разговор с Граг Тенира. Тя се превръщаше в истинска млада дама.

Кефрия слезе на долния етаж. Тя предварително знаеше, че ще открие майка си в кабинета. Роника Вестрит също нямаше да може да заспи преди завръщането на Алтея. Щом така или иначе двете щяха да будуват, поне да будуват заедно.

В коридора тя дочу стъпки от двора: явно Алтея се връщаше. Кефрия се навъси раздразнено, когато на вратата се почука. Какво ѝ пречеше да влезе през задния вход: вратата на кухнята беше отворена?

— Аз ще отворя — високо каза Кефрия и се отправи към вратата.

Брашън Трел и майсторката на дървени накити стояха на прага. Морякът носеше същите дрехи, с които бе дошъл преди. Очите му бяха кървясали. Занаятчийката изглеждаше спокойна. Лицето ѝ изглеждаше дружеско, ала върху него отсъстваше извинение за късното явяване.

Кефрия мълчаливо се вторачи в тях. Това им посещение минаваше всякакви граници. Достатъчно грубо беше, че Брашън е пристигнал толкова късно, без да се обади, а на всичкото отгоре той водеше със себе си и външен човек.

— Какво желаете? — смутено попита тя.

Сдържаността на Кефрия не го смути.

— Трябва да говоря със семейството — оповести Брашън.

— За какво?

— За това как да си върнете кораба и близките. Двамата с Янтар имаме план.

Той кимна към спътничката си, при което Кефрия различи пот върху лицето му. И то при положение, че нощта бе приятно прохладна. Не, трескавостта на думите и маниерите му определено беше смущаваща.

— Кефрия? Алтея върна ли се? — долетя гласът на майка ѝ откъм коридора.

— Не, майко. Брашън Трел е дошъл, заедно с… Янтар, бижутерката.

Майка ѝ бързо изникна на прага на кабинета. Подобно на дъщеря си, Роника носеше спалната си роба, загърната с шал. Косата ѝ бе разпусната. Със сивите и редеещи кичури тя изглеждаше особено стара. Дори безсрамният Брашън се засрами.

— Зная, че е късно — побърза да се извини той. — Но двамата с Янтар изготвихме план, който може да се окаже от полза за всички ни. Голяма полза.

Морякът погледна Кефрия право в очите. Създаваше се впечатлението, че това му коства усилие.

— Вярвам, че този замисъл представлява единствения шанс да върнем съпруга ти, сина ти и кораба.

— Не съм останала с впечатлението, че ти изпитваш особена загриженост към съпруга ми — каза Кефрия със сух глас. Ако Брашън Трел бе дошъл сам, тя би се отнесла по-меко, ала странната му придружителка я караше да стои нащрек. За нея Кефрия бе чувала прекалено много неща. Тя нямаше представа каква е същинската цел на тези двамата, но силно се съмняваше, че те са загрижени за нечии други интереси, освен собствените си.

— Наистина не изпитвам особено топли чувства към него, но го уважавам. Не мога да отрека, че Кайл Хейвън е умел капитан. Той просто не може да се сравнява с Ефрън Вестрит. — Той нямаше как да не забележи скованата ѝ поза и студения поглед. — По-рано днес, на срещата, Алтея помоли за помощ. Това съм дошъл да ѝ предложа. Тя вкъщи ли си е?

Прямотата му бе смущаваща.

— Мисля, че сега не е най-подходящото време за…

— Нека да влязат — прекъсна я майка ѝ. — Покани ги в кабинета. Кефрия, не можем да си позволим лукса да подбираме съюзниците си. Тази вечер аз съм готова да изслушам всеки план, който предлага да обедини семейството ми. Без значение колко късно пристигат авторите му.

— Както желаеш, майко — сковано отвърна Кефрия и се отдръпна от прага. Чужденката се осмели да я погледне с разбиране. Тази жена дори миришеше странно, да не говорим за странния оттенък на кожата и косата ѝ.

Кефрия нямаше нищо против самите чужденци. Много от тях бяха и очарователни, и смайващи. Ала тази майсторка на накити я смущаваше. Може би това се дължеше на начина, по който тя механично се представяше като равна с обкръжението, в което се окажеше в момента.

По пътя към кабинета тя се постара да не мисли за противния слух, касаещ отношенията между сестра ѝ и тази жена.

Роника Вестрит не споделяше нейните резерви. Макар и преоблечена за сън, тя се държеше с пълното достойнство на домакиня, дори повика Рейч и ѝ заръча да приготви чай за гостите.

— Алтея още не се е прибрала — обясни възрастната жена, с което изпревари Брашъновото повторно питане. — Чакам я…

— Закланото прасе беше много груба шега — отвърна той с притеснен вид. — Интересно дали нещо по-лошо не го очаква у дома. — Морякът рязко се надигна. — Вие вероятно не сте чули, но тази вечер целият град е настръхнал. Мисля, че ще е добре да отида да потърся Алтея. Имате ли кон?

— Имаме само една стара… — поде Роника, но в този момент край вратата долетя шум. Брашън изчезна в коридора с пъргавина, издаваща притеснението му.

— Алтея е. Тя води някакво момче със себе си — заяви той и забърза да я посрещне, сякаш той беше домакинът на този дом. Кефрия се спогледа с майка си. В очите на Роника имаше единствено объркване, но Кефрия се наскърбяваше от чудатото му поведение. Нещо в този човек не беше наред.

Тя се опита да хване момчето за ръка, за да го заведе до вратата, но то се сви. Бедното дете. Колко ли лошо се бяха отнасяли с него, за да започне то да се бои от самия допир?

Алтея отвори вратата и му направи знак да я последва.

— Всичко е наред. Никой няма да те нарани, ела.

Тя говореше бавно и успокояващо. Дори не беше сигурна, че момчето я разбира. То не беше изрекло и думица по целия път насам. Дълъг и уморителен път, през който ѝ бяха правили компания единствено мрачни мисли. Тази вечер тя се бе провалила. На заседанието бе говорила предварително и вероятно бе допринесла за ранното му разпускане. Съветът бе отказал да изслуша близките ѝ. Обстоятелствата най-сетне я бяха принудили да признае в какво се е превърнал Давад Рестарт. Но това не беше най-лошото: Алтея се боеше, че има и други Търговци, поели по същия път. А нейният прибързан език я беше обрекъл с момче, за което тя не можеше да се грижи.

Сама си беше виновна.

В момента тя копнееше единствено за една гореща вана и дълъг сън, само че най-напред трябваше да се погрижи за детето. Поне нямаше какво друго да се обърка тази нощ.

Тогава тя си припомни, че ѝ предстоеше да се сблъска с майка си и Кефрия заради думите, които бе изрекла на събранието. Настроението ѝ посърна допълнително.

Момчето се беше изкачило по стълбите, но не прекрачваше прага. Алтея разтвори вратата широко и пристъпи вътре.

— Хайде, ела — подкани го тя.

— Слава на Са, че си добре!

Тя трепна и рязко се обърна към мъжкия глас, разнесъл се зад нея. Брашън се приближаваше по коридора, сияещ от облекчение. В следващия миг той вече се въсеше и започваше да я кори, като че имаше насреща си някакъв неумел матрос.

— Имаш голям късмет, че не са ви нападнали. Просто не можах да повярвам, когато чух, че си си тръгнала с каретата на Давад Рестарт. Защо си взела страната на подобна отрепка, при положение, че всички… Богове, ама че смрад…

Брашън спря на крачка от нея, сгърчи лице и повдигна ръка да защипе носа си.

— Н’ с’м яз! — възмутено изписука момчето. В думите му се долавяше характерното звучене на жител на Шестте херцогства. — Тя см’рди. Цял’та йе ома’ана с лайна.

Алтея го изгледа смразяващо, а детето сви рамене.

— Н’ис’ина йе тъй. Тряа се окъпеш — рече то.

Това беше последната капка. Алтея насочи избухването си към Брашън.

— Ти какво търсиш тук? — грубо запита тя. По-грубо от възнамеряваното.

Очите на младия Трел обиколиха петната по робата ѝ, преди да се върнат върху лицето.

— Притеснявах се за теб. Макар че явно е било напразно — и този път импулсивността ти не е имала последствия. Но това не е единствената причина за идването ми. Става дума за нещо много важно. За Вивачия. Двамата с Янтар имаме план. Сигурно той ще ти се стори глупав, вероятно няма да ти хареса, но аз мисля, че замисълът има шанс да проработи.

Той говореше бързо, с изстрелвани думи.

— Ако ме изслушаш и го обмислиш, ще откриеш, че това е единственият начин да я спасим. — Той отново я погледна в очите. — Само че това може да почака. Момчето е право, най-напред трябва да се измиеш. Миризмата наистина е неприятна. — Брашън леко се подсмихна.

Тези му думи много се доближаваха до прощалната му забележка от Кандило. Нима той наистина ѝ се подиграваше в този момент? И смееше да ѝ говори така фамилиарно в собствения ѝ дом? Тя се навъси насреща му. Брашън понечи да каже нещо, но се оказа изпреварен от хлапето.

— Свинските лайна най-гадно см’рдът — весело потвърди момчето. — Н’ ѝ да’ай д’ те оцапа — загрижено се обърна то към Брашън.

— Няма такава опасност — отвърна Алтея и към двамата. Сетне тя погледна Брашън в очите. — Сам ще намериш пътя към изхода.

Той я гледаше зяпнало. На момчето тя можеше да прости: то беше още дете, попаднало в чужда страна и незавидна ситуация. Но Трел с нищо не можеше да извини държанието си. А след ден като днешния Алтея нямаше каквото и да било намерение да го слуша. Тя беше изцедена, изцапана и изгладняла.

В кабинета на баща ѝ светеше, от вътрешността му долитаха гласове. Тя отново си помисли за сблъсъка с майка си и Кефрия.

Пред прага на кабинета Алтея бе успяла да призове маска на спокойствие върху лицето си. Тя влезе вътре, осъзнаваща, че миризмата на свинска карантия я обгръща като невидима аура.

— Върнах се, добре съм. Водя дете със себе си, Давад го използваше като конярче… Зная, че в настоящия момент не можем да си позволим още гърла за хранене, но просто не можех да оставя това момче там.

Лицето на Кефрия бе застинало в ужас. Алтея замлъкна, забелязала Янтар. Тя пък какво правеше тук?

Момчето стоеше на прага, широко разтворило белезникавите си очи. То местеше поглед от лице на лице, но мълчеше. Алтея опита да го хване за ръката, за да го издърпа вътре, а то се дръпна. Девойката се засмя пресилено:

— Заради мръсотията е. Той не искаше да язди с мен, затова се забавих толкова. Двамата дойдохме пеш.

Кефрия стоеше загледана в нещо над рамото на Алтея. Последната се обърна и видя, че Брашън Трел е застанал недалеч от нея, скръстил ръце с упорит вид. Той невъзмутимо посрещна погледа ѝ.

— Ела, момче. Никой няма да ти направи нищо. Как се казваш?

Макар и уморена, Роника смогна да звучи меко. Въпреки това момчето не помръдна.

Алтея реши, че трябва да се оттегли, пък макар и за малко.

— Отивам да се измия и преоблека. Скоро ще се върна.

— Няма да ми отнеме много време да ти кажа идеята ни — натрапчиво възрази Брашън.

Двамата се спогледаха. Алтея отказваше да сведе поглед. Самият той вонеше на дим и киндин. За какъв се мислеше? Тя нямаше да му позволи да я третира по подобен начин под бащиния ѝ покрив.

— Боя се, че съм прекалено уморена, за да те слушам, Брашън Трел. — Учтивостта на тези ѝ думи опасно се доближаваше до хлад. — Освен това смятам, че е прекалено късно за разговори.

Той стисна устни. Казаното от нея го бе засегнало.

Появата на Рейч сложи край на сблъсъка им. Слугинята пристъпи между тях, понесла поднос с чайник и чаши. Имаше и малка чинийка със сладкиши, по-скоро символична проява на гостоприемство. Момчето не помръдна от мястото си, но шумно подуши, привлечено от миризмата им.

— Алтея. — Тонът на майка ѝ съдържаше повече напомняне, отколкото укор. — Лично аз бих искала да чуя предложението на Брашън. Смятам, че трябва да изслушаме всяко възможно решение. Ако си чак толкова уморена, ние ще извиним отсъствието ти. Но аз бих предпочела да се върнеш. — Сега Роника се обръщаше към слугинята. — Рейч, ако нямаш нищо против, ще ни трябват още чаши. Бъди така добра да донесеш и нещо по-питателно за момчето.

Ако съдеше само по тона ѝ, човек би останал с впечатление, че настъпилата ситуация е съвсем обикновена.

Майчината ѝ учтивост жегна съвестта на Алтея. От нея все още се очакваше да се държи като Търговска дъщеря.

— Както желаеш, майко — каза тя, смекчила думите си. — Ей сега ще се върна.

Кефрия се зае да напълни чашите на необичайните (и неканени) посетители. Единствено тя се опитваше да поддържа разговор: майка ѝ се взираше в незапаленото огнище, а Брашън обхождаше стаята. Янтар не полагаше дори символични усилия да се представи като събеседник — тя седеше на пода, недалеч от мястото, където стоеше момчето, и го примамваше с късчета сладкиш, както се мами плахо кученце. Тя правеше това напълно спокойно, без да намира поведението си за невъзпитано или неподходящо.

В един издебнат момент момчето грабна целия сладкиш от ръката ѝ и го натъпка в устата си. Янтар се усмихна гордо.

— Виждаш ли — тихо му каза тя. — Тук хората са добри. Вече нищо не те заплашва.

Алтея удържа на думата си. Малко след повторната поява на Рейч, включваща още чаши и чиния притоплена храна, тя на свой ред пристъпи в кабинета. Несъмнено тя се бе мила със студена вода, за да приключи толкова бързо, реши Кефрия. Сестра ѝ се беше преоблякла в обикновен пеньоар, сплела мократа си коса. Студената вода бе зачервила страните ѝ, което ѝ придаваше едновременно уморен и свеж вид.

Без да казва каквото и да било, Алтея си взе чаша чай и няколко сладки, след което последва примера на приятелката си и също се настани направо на пода. Татуираното момче също се навърташе там, макар и изцяло съсредоточено върху храната си.

Първите си думи Алтея насочи към Янтар.

— Брашън ми каза, че двамата сте изготвили план да си върнем Вивачия. Освен това той каза, че планът нямало да ми хареса, но бил единственият начин. Какъв е този план?

Янтар погледна към спътника си.

— Благодаря ти, че си я подготвил да ни изслуша — сухо каза тя. Подир това сви рамене и въздъхна. — Късно е. Затова мисля, че трябва да бъда кратка и да ви оставя да го обмислите.

Тя плавно се изправи на крака, като издърпана с невидима нишка. И пристъпи в средата на стаята, за да се убеди, че всички ще я слушат. При това се усмихна към момчето, продължаващо да омита чинията си, вглъбено единствено в хапките си.

Янтар леко се поклони. В този момент тя напомняше на Кефрия на актриса.

— Ето какво предлагам. За да си върнем жив кораб, нека използваме жив кораб. — Погледът ѝ докосна всички им. — Парагон, ако трябва да бъда точна. Ние го купуваме, вземаме назаем или отвличаме, събираме екипаж, командван от Брашън, и се отправяме да си върнем Вивачия.

Сред настъпилото смайване тя добави:

— Ако се чудите за моя мотив, то бъдете уверени, че поне половината от него се крие в желанието ми да спася Парагон от насичане. Мисля, че вашият добър приятел Давад Рестарт бе могъл да убеди Лъдчънсови да се разделят с кораба срещу разумна цена. Той изглежда добре запознат с възмутителните предложения, отправяни от спекулантите. Може би той ще поиска да се възползва от този шанс да възстанови репутацията си пред Търговците. С оглед на определени събития, случили се тази вечер, това изглежда още по-вероятно. Е, какво ще кажете?

— Не — изрече Алтея.

— Защо не? — попита Малта, изникнала на прага. Тя влезе в кабинета. Над нощницата си бе обвила дебел вълнен шал; бузите ѝ още розовееха от сън. — Сънувах кошмар. Когато се събудих, чух гласовете ви и слязох да видя какво става — обясни тя. И продължи. — Чух, че е възможно да изпратим кораб, за да спасим татко. Мамо, бабо, с какво право Алтея ни забранява да сторим това? На мен замисълът ми се струва разумен. Защо сами да не спасим татко?

Алтея започна да изрежда основанията си, отброявайки на пръсти.

— Парагон е луд. По-рано той е избивал екипажите си и е възможно да го стори отново. Той е жив кораб, с когото трябва да плават единствено близките му. Той не е плавал от години, дори не е влизал в морето. Освен това ние не разполагаме с парите да го откупим и ремонтираме. И впрочем, ако все пак решим да постъпим така, защо Брашън да е капитан? Защо не аз?

Брашън избухна в смях, странно задавен.

— Стигнахме и до същинското ѝ възражение — отбеляза мъжът. Той извади носна кърпичка, за да попие челото си.

Никой друг не се засмя. В поведението му се забелязваше трескавост, която дори Алтея забелязваше. За разлика от Янтар.

Кефрия реши, че е неин ред да прояви прямота.

— Простете скептичността ми, но аз не разбирам с какви основания вие двамата се замесвате. Защо една чужденка е готова да рискува живота си на борда на обезумял жив кораб? Каква полза би имал Брашън Трел да подема спасяването на човек, който е сметнал уменията му за незадоволителни? Какво ни гарантира, че вие няма да отплавате в съвсем друга посока?

Очите на Брашън блеснаха.

— Аз може да съм лишен от наследство, но не и от чест. — Той поклати глава. — Видно е, че тази вечер откритите думи ще ни служат най-добре. Ти, Кефрия Вестрит, се боиш, че аз ще взема възстановения Парагон и ще го отведа, без да си правя труда да спасявам Вивачия. Да, бих могъл, няма да го отричам. Но не бих го направил. Каквито и неразбирателства да има между мен и Алтея, тя и в този момент би потвърдила моята честност. Зная, че вашият баща би го сторил.

— Самата аз — додаде Янтар — вече ви казах, че желая да предотвратя разчленяването на Парагон. Между двама ни с него съществува дружба. Освен това аз съм приятелка на Алтея. И освен това чувствам, че това е нещо, което съм призована да сторя. Не съм в състояние да го обясня по-ясно. Боя се, че ще трябва да приемете думите ми. Друга гаранция не мога да ви предложа.

В стаята настъпи тишина. Брашън бавно скръсти ръце. Дълбоко навъсен, той се обърна към Алтея и остана загледан, в предизвикателство, което не прибягваше към преструвки. Алтея отказваше да сблъсква волята си с неговата; тя гледаше към майка си. Малта шаваше неспокойно и се стремеше да наблюдава всички.

— Ще се върна утре вечерта — оповести Брашън. Той изчака Алтея да се обърне към него. — Помисли над предложението ни, Алтея. Видях в какво настроение си тръгнаха Търговците днес. Съмнявам се, че ще получите други предложения за помощ, камо ли по-добри. — Следващите му думи, по-тихи, бяха насочени изцяло към нея. — Ако желаеш да говориш с мен преди това, остави съобщение в магазина на Янтар. Тя знае къде да ме намери.

— На борда на Парагон ли живееш? — с одрезгавял глас попита Алтея.

— Там нощувам. Понякога — отвърна мъжът.

— И колко киндин си издъвкал днес? — рязко попита тя, с известно ожесточение.

— Нито трошица. — Брашън си позволи да се усмихне мрачно. — Това е проблемът.

Той погледна към Янтар.

— Мисля, че е време да си вървя.

— Аз смятам, че трябва да остана още малко — извини се тя.

— Както решиш. На вас желая приятна вечер. — Брашън кимна.

— Почакай!

Молбата на Малта прозвуча по-скоро заповеднически. Очевидно тя сама усети това, защото коригира следващите си думи:

— Не си тръгвай още, моля те. Може ли да попитам нещо? За Парагон?

Кефрия никога не бе долавяла подобно напрежение в гласа на дъщеря си. А Брашън погледна към девойката.

— Не е нужно да искаш разрешението ми.

Малта умоляващо изгледа събраните.

— Щом той ни оставя да размишляваме… Както винаги ми казваш, бабо, човек не може да спори с числата. Не можем и да вземаме решения, без да ги познаваме. Затова, преди да обмисляме каквото и да било, първо трябва да се запознаем с тях.

Роника Вестрит оставаше оплетена между шок и одобрение.

— Това е така.

Малта си пое дъх и продължи.

— Леля Алтея смята, че Парагон ще се нуждае от много поправки. Но аз винаги съм чувала, че магическото дърво не изгнива. Много ли поправки ще се наложат?

Брашън кимна.

— Не чак толкова, колкото би се нуждаел кораб от обикновено дърво, но пак ще има значителни разходи. Парагон е стар кораб, по-малка част от него е изградена от обикновен материал в сравнение с по-късните живи кораби. Корпусът му е здрав. Голяма част от останалия материал се намира в изненадващо добро състояние. Мисля, че магическото дърво отблъсква дървоядите, както кедърът отблъсква молците. И въпреки това има нужда от възстановяване и оборудване. Нужни са му нови мачти, нови платна, нови въжета. Също така котви, вериги, лодки, кухненски съдове, дърводелски инструменти, лекарства… Всички онези неща, които корабът трябва да носи, за да се превърне в един малък свят. На много места той отново трябва да бъде калафатен. Много от металните му елементи също трябва да се сменят. Янтар е възстановила голяма част от вътрешността му, но и в това отношение предстои работа.

— Сетне идват разходите по закупуването на хранителни припаси. Ще трябва да разполагаме с отделен запас от стоки или пари, за да можем да откупим кораба и близките ви. Ще трябва да закупим и оръжия, в случай че капитан Кенит откаже да иска размяна. Ако успеем да си позволим бойни машини, още по-добре. Накрая ще се нуждаем от пари, за да платим на моряците.

Алтея успя да намери гласа си.

— Наистина ли смяташ, че ще намериш опитни хора, склонни да работят на борда на Парагон? Явно си забравил за репутацията, която си е спечелил той: репутация на убиец. Освен ако не си готов да заплатиш необичайно високи заплати, защо някой добър моряк би постъпил на работа на подобен съд?

Кефрия усещаше, че сестра ѝ се опитва да сдържа гласа си учтив. Тя подозираше, че интересът на Алтея е бил събуден, въпреки привидния ѝ скептицизъм.

— Да, това ще представлява проблем — съгласи се Брашън. Той отново извади носната си кърпичка и обърса лице. Ръцете му леко потрепваха. — Може да се намерят неколцина, които ще се наемат заради славата. Винаги се намират моряци, чиято дързост надвишава ума им. Аз бих започнал със стария екипаж на Вивачия, онези, които Кайл освободи. Някои от тях може да се наемат заради самата Вивачия или в памет на баща ти. Останалите…

Той сви рамене.

— Има вероятност да се окажем с екипаж от отрепки. Много ще зависи от капитанския помощник. Един добър заместник е способен да изгради добър екипаж от почти всякакви хора, стига да му бъде разрешено да го стори.

— И какво би им попречило да се вдигнат на бунт, когато…

— Числата! — раздразнено се намеси Малта. — Няма смисъл да мислим за вероятности, преди да знаем дали е финансово възможно. — Тя отиде до бюрото на дядо си. — Ще можеш ли да напишеш приблизителната стойност на всичко това?

— Аз не съм специалист — поде Брашън. — За някои неща ще трябва да наемем специалисти и…

— Ако приемем, че изобщо намерим дърводелци, склонни да ремонтират Парагон — хапливо вметна Алтея. — И ако приемем, че Лъдчънсови дадат разрешение. И…

Малта стисна листа, който бе извадила от чекмеджето. Кефрия очакваше, че дъщеря ѝ ще го смачка на топка и ще го хвърли на земята. Но Малта затвори очи за момент и си пое дъх.

— Да, ако приемем. Колко ще струва? И ще успеем ли да съберем подобна сума? Докато не намерим отговор на тези въпроси, безсмислено е да се питаме за друго!

— Тези други неща биха могли да ни попречат също като липсата на пари! — изсумтя Алтея.

— Казвам само — продължи Малта с усилие да остане спокойна, — че трябва да се спираме над факторите по реда, в който те възникват. Ако не ни стигат парите да наемем моряци, няма смисъл да се тревожим дали ще се намерят хора, склонни да плават с нас.

Алтея стоеше загледана в нея. Кефрия сви устни. Сестра ѝ можеше да бъде изключително хаплива. Ако тя се подиграеше на Малта в този момент, когато момичето полагаше подобни усилия да прояви прагматизъм, последвалото избухване би било страховито.

— Права си — неочаквано каза Алтея. Тя се обърна към майка си. — Изобщо останали ли са ни някакви пари? И има ли нещо, което бихме могли да продадем?

— Има няколко неща — тихо каза Роника. Тя разсеяно въртеше пръстена си. — Но не бива да забравяме, че макар живият кораб понастоящем да не се намира в наши ръце, задълженията по изплащането му все още са наша отговорност. Родът Купрус ще очаква…

— Не мисли за това — тихо каза Малта. — Аз ще приема Рейн за свой годеник. Ще насроча дата за сватбата, при условие, че баща ми присъства на нея. Мисля, че това ще ни донесе опрощаване на този дълг, а също и известна финансова помощ, с която да подготвим Парагон.

В стаята настъпи пълно мълчание. На Кефрия се струваше, че тази тишина е осезаема, може би защото тя носеше със себе си разбиране. На мястото на дъщеря ѝ стоеше съвсем друга личност. Глезеното и упорито девойче, което не се спираше пред нищо, за да получи своето, се беше превърнало в млада жена, готова да пожертва всичко, включително себе си, за да спаси своя баща. Тази непоколебима проява на воля бе смайваща. Кефрия трябваше да прехапе устни, за да не изрече гласно мисълта си, че Кайл не е достоен за подобна саможертва. Той никога не би разбрал, че дъщеря му се е лишила от целия си живот. Никой, помисли си тя, не заслужаваше да жертваш живота си заради него.

Тя гледаше към момчето, безмълвно гледащо към непознатите му хора, но откри, че си мисли за брака си. Горчива усмивка трепна на устните ѝ. Една жена вече бе направила подобна саможертва заради Кайл Хейвън.

— Малта, умолявам те, недей да вземаш подобно решение в тези обстоятелства.

Силата в гласа ѝ изненада и нея самата.

— Аз не отричам правото ти да вземеш това решение — продължи Кефрия. — Самата ти склонност да го сториш е доказателство за твоята зрялост. Просто те моля да не прибягваш до това, преди да сме изчерпили останалите варианти.

— Какви останали варианти? — с безнадежден глас попита дъщеря ѝ. — През цялото това време никой не ни се притече на помощ. Кой би ни се притекъл сега?

— Семейство Тенира — тихо предположи Алтея. — Други от притежателите на живи кораби също биха могли…

— Те са прекалено заети със собствените си проблеми — намеси се Брашън. — Извинявай, тази вечер ми е трудно да се съсредоточа. Непрекъснато забравям, че ти не знаеш какво стана после. Имаше стълкновение при данъчния кей. Тенира и още неколцина изместиха Офелия в центъра на пристанището и я разтовариха с малки лодки. Товарът бе раздаден из целия град: Тенира предпочете да го дари, отколкото да плаща неправомерни налози. Но това не попречи на калсидците да се намесят.

— Имаше ли ранени? — сепнато попита Роника.

Брашъновата усмивка не беше дружелюбна.

— Началникът на пристанището никак не остана доволен от двете потопени галери. За съжаление те потънаха досами данъчния пристан. За момента там е невъзможно да спират големи съдове. Кой знае кога ще намерят начин да ги изровят.

— Галерите изгоряха — добави Янтар, едновременно тъжна и удовлетворена. Подир това тя добави с небрежен глас: — Част от кея също се запали. Когато си тръгвахме, някои от складовете на сатрапа още горяха.

Брашъновият тон предизвика Алтея:

— Може да се каже, че съм имал основание да се тревожа за теб в подобна нощ.

— Вие сте били там? — Алтея местеше поглед между него и Янтар. — Всичките тези пожари… надали са случайни. Това е било планирано предварително, нали? Защо не сте ми казали?

— Офелия и аз станахме много добри приятелки — отвърна Янтар.

— Защо не сте ми казали?

— Може би защото това не е било място за една Търговска дъщеря — сви рамене Брашън и кисело додаде: — Може би Граг се тревожи достатъчно за теб, за да не е искал и теб да арестуват.

— Граг е арестуван?

— Беше арестуван. За кратко. Телата на калсидските стражи, които трябваше да го отведат, скоро бяха намерени, а Граг го нямаше. — Той се подсмихна. — Но зная, че той е добре. Сигурен съм, че скоро ще получиш вести от него. Той няма да остави любимата си в незнание.

— Ти откъде знаеш толкова много? Как така си се озовал там?

Личеше, че Алтея се разгневява. Обстоятелство, което се струваше неразбираемо на Кефрия. Защо сестра ѝ чак толкова се разстройваше за това? Нима ѝ се искаше да е присъствала на този бунт, вместо да отвежда Търговеца Рестарт до дома му?

— Видях група ядосани Търговци да напускат събранието преждевременно и ги последвах. А когато разбрах намеренията им, аз се присъединих към тях. По примера на мнозина други. — Брашън помълча. — По-късно дочух за случилото се с каретата на Давад Рестарт. Някои изразяваха желанието си да поставят него на мястото на прасето. Ако бях там, никога нямаше да ти позволя да тръгнеш сама. Просто не проумявам с кой акъл Тенира…

— Вече ти казах, че не се нуждая от помощта ти! — кипна Алтея. — Ничия помощ не ми е нужна.

Брашън скръсти ръце.

— Тъй ли било? В такъв случай не разбирам защо по-рано днес на събранието ти молеше за помощ?

— Не ми е нужна помощ от теб! — с фучене уточни жената.

— Но на мен е нужна — намеси се Кефрия и си позволи да извлече известно удоволствие от раздразнението на сестра си. Него тя посрещна със спокоен взор. — Ти явно си забравила, че аз съм Търговката в това семейство. И аз нямам намерение да отхвърлям единствената предложена ни помощ. — Кефрия премести погледа си върху Брашън. — Каква е първата крачка, която трябва да направим? С какво да започнем?

Мъжът посочи с глава към Малта:

— Тя е права. За начало ще се нуждаем от пари. — Той погледна към Роника. — А съпругата на капитана ще трябва да накара Давад Рестарт да изложи в добра светлина предложението ни на Лъдчънсови. Подкрепата на други семейства, притежаващи живи кораби, също ще помогне. Алтея би могла да поговори за това с любимия си. Аз се познавам с някои от корабите, ще разменя няколко думи с тях. Ще се изненадате какво влияние притежава един подобен съд над семейството си.

Брашън замълча, разтриващ слепоочията си. Той бавно прибра носната си кърпичка.

— Алтея е права с опасенията си за екипажа. С набирането му също ще се заема веднага. Ще оповестя из кръчмите, че набирам екипаж от дръзки хора. Онези, които ще се отзоват, ще очакват, че става дума за пиратство. Те може и да се откажат, когато научат, че става дума за Парагон, но…

— Яз ш’ дода. Яз ш’ плавам с вас.

Момчето се изчерви под всичките тези погледи, но въпреки това продължаваше да гледа към лицето на Брашън. Чинията му блестеше като измита. Храната бе укрепила и духа му.

— Това предложение ти прави чест, момче, но ти си още малък — отвърна Брашън с онази едва доловима липса на сериозност, която възрастните използват в разговорите си с деца.

Момчето го изгледа възмутено.

— Яз ловех риба з’едно с татко. Морето н’ ме плаши. — То сви рамене. — Предпочи’ам д’ плавам, отколк’т’ д’ рина конски лайна. Конете см’рдът.

— Ти вече си свободен. Можеш да отидеш където си искаш. Не би ли желал да се върнеш у дома, при близките си? — меко го попита Кефрия.

Лицето му застина. За момент момчето отново изглеждаше безмълвно. Сетне то повдигна рамене.

— Там и’а само пепел и кости. Предпочи’ам д’ се в’рна в морето. Туй си е моят живот. Нал’ веч’ с’м свободен?

Той се оглеждаше предизвикателно, очакващ да чуе противното.

— Да, ти си свободен — увери го Алтея.

— Тогава ш’ оти’а с него. — Момчето посочи с брадичка към Брашън, който бавно поклати глава.

— Ето ви друга идея — неочаквано се намеси Малта. — Да си купим екипаж. Из града съм виждала моряци с татуирани лица. Какво ни пречи да си купим моряци?

— Робството е непростима практика — сухо изтъкна Алтея. — Но аз познавам неколцина роби, които биха били склонни да поемат риска да избягат. Те са били отвлечени от пиратските острови. Може да склонят да рискуват, ако в замяна получат възможност да се приберат. Някои от тях дори може да познават тамошните води.

— Можем ли да се доверим на роби? — колебливо попита Кефрия.

— На борда те няма да са роби — каза Брашън. — Ако трябва да избирам между ловък беглец и ленив моряк, без колебание ще избера беглеца. Получилият втори шанс винаги е благодарен.

Той замълча, замислен над собствените си думи.

— И как така реши, че ти ще отговаряш за набирането на хора? — протестира Алтея. — Ако ще използваме този план, искам аз да подбера екипажа, с който ще плавам.

— Наистина ли възнамеряваш да отидеш с тях? — смая се Кефрия.

— А нима ти си очаквала друго? Щом ще спасяваме Вивачия, аз трябва да присъствам. — Алтея също се взираше изумено в сестра си, защото бе учудена от нуждата да обяснява струващото ѝ се за очевидно.

— Но това е непристойно! — продължи Кефрия. — Парагон ще бъде несигурен съд, с произволно събран екипаж, отправящ се в опасни води, вероятно и към сражение. Какво ще си помислят хората за нас, ако ти позволим да плаваш на борда на подобен кораб?

В очите на Алтея блесна упорство.

— Тревожа се повече за онова, което хората биха си помислили, ако допуснехме други да поемат рисковете по връщането на семейния ни кораб. Как бихме могли да казваме, че става дума за нещо изключително важно, а в същото време да твърдим, че то не оправдава присъствието на член от семейството ни?

— Аз мисля, че тя наистина трябва да присъства на борда.

Тези Брашънови думи смаяха всички. Те бяха насочени към Кефрия, с което той признаваше, че крайното решение е нейно.

— Ако не изтъкнете по недвусмислен начин, че това е начинание на рода Вестрит, няма как да си спечелите подкрепата на друг от Търговските родове. Те биха сметнали, че един жив кораб бива връчен в ръцете на един некадърен, лишен от наследство Търговски син и една чужденка. И ако — когато, надявам се — си върнем Вивачия, тя ще се нуждае от Алтея. Отчаяно силно. — Той предпазливо я погледна. — Но аз не смятам, че тя трябва да присъства на борда като капитан или част от екипажа. Моряците ще бъдат сурови хора, екипаж, който да бъде усмиряван с твърда ръка. И юмрук, поне в началото. С нас ще се съгласят да плават само хора, които не са способни да уважават човек, който не е готов да ги пребие. По тази причина ти не би могла да станеш техен капитан. Не би и могла да работиш редом с тях, защото те няма да те уважават. Те биха те изпробвали във всеки един момент. Рано или късно ти би пострадала.

Алтея присви очи насреща му.

— Не ми е изтрябвало покровителството ти, Брашън Трел. Ти явно си забравил, че аз вече доказах способностите си, а те не се основават единствено на груба сила. Баща ми винаги казваше, че онзи, който трябва да поддържа дисциплината със сила, е лош капитан.

— Може би защото е смятал, че това е задължение на неговия заместник. — След тези думи Брашън промени гласа си. — Баща ти беше отличен капитан с прекрасен кораб, Алтея. Дори и ако плащаше съвсем малко, той пак би намерил свестни моряци, склонни да работят за него. Ала нашите обстоятелства са малко по-различни.

Той неочаквано се прозина, което го смути.

— Уморен съм — заяви морякът. — Ще трябва да се наспя, преди да продължим с приготовленията. Поне вече знаем какви трудности ни очакват.

— Има един проблем, който изобщо не засегнахме — намеси се Янтар. Всички се извърнаха към нея. — Нямаме основания да приемем, че Парагон ще се съгласи да ни помогне. Той има много свои страхове. В известно отношение той е уплашено момче. И също тъй често е гневен мъж. Мисля, че е от изключително значение да придобием съгласието му. Опитаме ли се да го принудим, няма как да успеем в планираното начинание.

— Според теб трудно ли ще го убедим? — попита Роника Вестрит.

Янтар сви рамене.

— Не зная. Парагон е непредсказуем. Дори и ако в началото той склони, на следващия ден или седмица по-късно е възможно да си промени мнението. Това е нещо, което трябва да имаме предвид.

— С този проблем ще се заемем, когато стигнем до него. За начало трябва да накараме Давад Рестарт да убеди Лъдчънсови да ни подкрепят.

— С това ще мога да се справя — каза Роника с известна хладина в гласа. За момент Кефрия изпита състрадание към Давад. — Утре по обед възнамерявам да имам отговора му. Не виждам причина да отлагаме.

Брашън въздъхна.

— В такъв случай се разбрахме. Ще се върна утре следобед, за да продължим. Приятна вечер, Роника, Кефрия. Приятна вечер, Алтея.

В последното сбогуване тонът му бе леко променен.

— Приятна вечер, Брашън — отвърна Алтея със сходен оттенък.

Янтар също се сбогува с тях. Когато Алтея се надигна да изпрати гостите, момчето също се надигна. Кефрия бе връхлетяна от моментно раздразнение заради импулсивността на сестра си.

— Не забравяй, че трябва да намериш място за спане на момчето — обърна се тя към Алтея.

Детето поклати глава.

— Ня’а спа тука. Отиа’м с него. — И то кимна към Брашън.

— Нищо подобно — отвърна морякът с тон, който не търпеше възражение.

— Нал с’м свободен? — възрази момчето. — Н’ мо’еш д’ ме спреш.

— Не бъди толкова сигурен — заплашително отвърна морякът. И добави с по-мек глас — Момче, аз не мога да се грижа за теб. Аз нямам дом, разчитам единствено на себе си.

— Яз с’шо — спокойно настоя момчето.

— Според мен трябва да го вземеш със себе си, Брашън — каза Янтар. Върху лицето, ѝ бе изникнал странно замислен израз. В следващия момент тя се усмихваше кисело. — Би било лош късмет да прогониш първия си моряк.

— Точно тъй — наперено потвърди хлапакът. — Н’ мо’а д’ уважа’ам чойек, дет’ н’ му стиска. Земи ме, ня’а с’жаля’аш.

Брашън присви очи и за пореден път поклати глава. Но когато той напусна стаята, а момчето тръгна подире му, той не го прогони. Янтар ги последва, леко усмихната.

— Смятате ли, че те ще успеят да доведат татко? — тихо попита Малта, когато роднините останаха сами.

Докато Кефрия се опитваше да намери отговор, майка ѝ отвърна:

— Вече почти никакви пари не са ни останали. Няма смисъл да се отказваме от този риск. Ако начинанието успее, то ще спаси семейството ни. Ако се провали, просто ще потънем по-бързо. Това е всичко.

Кефрия смяташе, че едно дете не бива да бъде разстройвано с подобна прямота. Ала за нейна изненада Малта кимна.

— Аз си мислех същото — рече момичето.

За пръв път от една година насам тя се обръщаше към баба си с учтив тон.

Глава двадесета

Морско разбойничество

Когато плячката изникна пред нея, всички съмнения се стопиха като мъглите на летен ден.

Усещанията на Уинтроу, всички негови тревоги и внимателно подреден морал се отрониха от нея като люспите боя по време на събуждането ѝ. Съзрял платното на преследвания кораб, наблюдателят от мачтата ѝ нададе вик, пробудил нещо отдавнашно в нея: беше време да се отправи на лов, подир жертвата си. Пиратите на борда ѝ подеха крясъка на наблюдателя. Самата Вивачия също се присъедини към тях — нейният вик звучеше като писъка на ястреб, спускащ се към жертвата си.

Срещу тях платното на преследвания съд израстваше: той се стараеше да избяга от Мариета. По-малкият съд, командван от Соркор, насочваше плячката към Вивачия. До неотдавна последната бе изчаквала зад прикритието на един нос.

Екипажът ѝ я тласкаше напред по неосъзнаван до този момент начин. Нейните мачти се огъваха под напрежението да удържат дъха на вятъра. Пукотът на платната и стремителният вятър, обливащ лицето ѝ, разбудиха в нея спомени, които не принадлежаха на нито един от животите на погиналите връз палубата ѝ човеци. Тя повдигна ръце, свила пръсти към бягащия кораб. Някакъв устрем разбуди яростта на тялото ѝ, макар лишено от сърце и кръв. Тя се приведе напред, придавайки този устрем на дъсчената си снага. Това ѝ спечели шумното възхищение на екипажа.

— Виждаш ли? — победоносно извика Кенит, вкопчен в перилата на носа, край пенести пръски. — Това е в кръвта ти, дръзка моя! Знаех си! За това си създадена ти, а не да се тътриш с товари, както някоя селянка пренася кофа с вода. След тях! Виж, те те забелязаха! Погледни как трескаво изменят курса си! Само че това няма да ги отърве.

Уинтроу стоеше до капитана, също вкопчен в парапета. Ожесточението на насрещния морски вятър бе насълзило очите му, но въпреки това юношата мълчеше. Той бе стиснал зъби, прехапал неодобрението си между тях. Но въпреки това оживените удари на сърцето му го издаваха. Кръвта му кипеше заради устрема на преследването. Цялата му душа очакваше с нетърпение залавянето. Пред себе си той можеше да скрива този ентусиазъм, но не можеше да го укрие от нея.

Кенит и Соркор не бяха избрали тази жертва произволно. Слуховете за Мърморещ бяха достигнали до помощника още преди седмици. И когато капитанът не бе показал признаци на последващо влошаване, Соркор сподели тези вести с него. Капитан Ейвъри, собственик на Мърморещ, се бе хвалил в столицата, а също и в други пристанища, че никой пират, без значение колко дързък и справедлив, няма да му попречи да търгува с роби. В един разговор с Вивачия Кенит бе определил тази му постъпка като глупава. Беше всеизвестно, че капитан Ейвъри превозва само изключително скъпи роби — образовани хора, подходящи за наставници, икономи и управители. Същата взискателност той проявяваше и към неживите стоки, които пренасяше: само от най-скъпите благоухания, напитки и сребърни украшения. Неговите клиенти в Калсид очакваха само най-доброто от него, без да се поколебаят да платят подобаващо.

Макар че корабът му представляваше изкусителна цел, при други обстоятелства Кенит не би се спрял на него. Защо да се занимава с бърз и въоръжен отлично кораб с дисциплиниран екипаж, при положение, че морето е пълно с по-лесна плячка? Само че Ейвъри бе проявявал прекалено голяма дързост, и бе я проявявал прекалено често. Подобна наглост не биваше да се подминава: Кенит също си имаше репутация, която да поддържа. И капитан Ейвъри бе сглупил да отправи предизвикателство.

Докато двете с Мариета притискаха плячката си, Вивачия си припомни думите на Уинтроу от миналата нощ. Той прямо бе обвинил Кенит.

— Той преследва този кораб, за да се сдобие със слава, а не защото се интересува от съдбата на пренасяните с него роби — рече той. — Другите подобни кораби пренасят много повече жив товар, при много по-ужасни условия. За Ейвъри съм чувал, че той не оковава робите си, а ги оставя да се движат свободно из отредените им помещения. Освен това той не пести храната, та стоката му да пристигне в добро състояние и да му донесе добра печалба. Кенит ще нападне кораба му не от ненавист към робството, а в името на собствения си интерес.

Вивачия не отвърна веднага.

— Той не чувства подобни неща в моментите, когато размишлява за предстоящата битка — каза фигурата. И не се впусна в подробности, защото самата тя не бе напълно сигурна за състоянието на Кенит. В душата му оставаха заключени неща, които той не споделяше с никого. Затова тя неусетно промени темата. — А пък аз не мисля, че тези роби ще се радват по-малко на свободата си от хора, държани в окови и недоимък. Да не се опитваш да кажеш, че робството е приемливо, стига робът да получава добро отношение, като някакво скъпо домашно животно?

— Не, разбира се! — побърза да се възмути Уинтроу. Оттам насетне за Вивачия беше лесно да промени разговора в удобна посока.

Едва днес тя успя да назове емоциите, които отекваха у Кенит при споменаването на Мърморещ. Това беше вълнението от предстоящия лов. Малкият кораб, който бягаше пред тях тъй бързо, за Кенит представляваше неустоимо изкушение: тъй както някоя преливаща от живот котка би се впуснала подир пеперуда. Прагматикът в него не би се спрял на този съд, ала въпреки това Кенит не бе могъл да устои на предизвикателството.

Разстоянието между двумачтовия Мърморещ и Вивачия се смаляваше; в противоположност, вълнението на Уинтроу продължаваше да расте. Той многократно бе предупредил Кенит, че на борда на Вивачия не бива да бъде проливана кръв. Бе се опитал да обясни на моряка, че корабът завинаги би носил спомените на избитите, но не бе успял да предаде същинското бреме на тези дири. Ако Кенит не се вслушаше в него, ако допуснеше битката да прелее върху нейните палуби или, още по-лошо, ако избереше да екзекутира пленници на борда ѝ, корабът нямаше да успее да го понесе. По-рано, когато Уинтроу бе отишъл да го моли да не използва Вивачия за пиратство, Кенит го бе изслушал с отегчен вид, а после сухо се бе осведомил за причината, поради която някой би избрал да залавя жив кораб, ако не за да го използва с подобна цел. Уинтроу избра да свие рамене и да замълчи. Последващи молби само биха накарали Кенит да демонстрира властта си над момчето и кораба.

Моряците от Мърморещ бяха отрупали мачтите и работеха с трескаво отчаяние. И ако Мариета бе единственият им преследвач, те щяха да успеят да избягат. Ала живият кораб не само бе по-бърз от двумачтовия: Вивачия се намираше в позиция да изтласка плячката си в канала. За един кратък момент на Уинтроу му се струваше, че Мърморещ ще успее да се изплъзне и да навлезе в открити води. Но това не се случи. От борда на преследвания кораб долетя гневна заповед; съдът трябваше да намали скоростта си, за да не се вреже в брега. Само след минути Вивачия и Мариета го бяха притиснали от две страни. От Мариета полетяха абордажни куки, врязали се в палубите на пленения кораб.

Екипажът на Мърморещ пренасочи усилията си към отбрана. Моряците бяха добре подготвени: те запратиха огнени стрели, които се пръснаха върху палубата на Мариета, за да започнат да разливат пламъци. Междувременно отбранителите нахлузваха леки брони и приготвяха оръжията си с движения, които издаваха умение. Някои от другарите им, окачили лъкове на гърбовете си, бързо заемаха позиции сред въжетата.

Някои от пиратите от екипажа на Мариета се заеха да гасят пламъците с помощта на влажни платнища. Други отвърнаха на огъня, като задействаха катапултите. Дъжд от камъни се изсипа върху палубата на притиснатия кораб. И през цялото това време двата съда се приближаваха все повече и повече под опъна на въжетата. Край близкия борд на Мариета се бяха струпали нетърпеливи пирати, горящи от желание да се хвърлят на абордаж. По численост те надвишаваха моряците от Мърморещ.

Край бордовете на Вивачия също се бяха струпали пирати, но в качеството си на завистливи зрители. Те надаваха викове и насърчаваха другарите си. Онези от пиратите, които разполагаха с арбалети, се покатериха и започнаха да обстрелват Мърморещ. Това беше единственото им участие в битката, но и то се оказа смъртоносно. Бранителите трябваше през цялото време да помнят, че зад тях се намира и втори противник: съскащи стрели пронизваха онези, които си позволяха да забравят.

Кенит задържаше Вивачия досами сблъсъка, с нос, насочен към двата съда. Той стоеше на предната палуба, стиснал перилата, и говореше с тих, напътстващ глас. На моменти вятърът донасяше откъслечни думи до Уинтроу, но дочутото се оказваше достатъчно, за да потвърди, че тези думи са предназначени за Вивачия.

— Виж, онзи там, с червената кърпа, който първи скочи на чуждия борд. Това е Съдж. Той, негодникът му с негодник, на всяка цена иска да е първи. А на една крачка след него е Рог. Това хлапе боготвори Съдж, някой ден това ще докара смъртта му…

Фигурата кимаше в отговор на думите му и продължаваше да наблюдава случващото се. Тя бе стиснала юмруци, леко раздалечила устни във вълнение. Във възприятията ѝ Уинтроу долавяше смутено вълнение. Емоциите на екипажа, смесица от копнеж, завист и вълнение, се разливаха около нея. Кенитовата гордост към хората му се долавяше като отделна нишка.

Тази гордост бе основателна: с целенасочеността на мравки пиратите заливаха борда на Мърморещ и изтласкваха бранителите. Вятърът и вълните приглушаваха крясъците и проклятията. По нищо не личеше Вивачия да осъзнава, че стрелите, изхвърчащи откъм собствения ѝ такелаж, пронизваха човешка плът. От тази дистанция клането представляваше пъстроцветен спектакъл. В него имаше блясък, драма и напрежение. Някакъв моряк полетя към палубата на Мърморещ. Той се блъсна в една рея, изхлузи се и продължи да пада. Уинтроу потръпна, когато тялото се стовари върху палубата, а Вивачия дори не трепна. Тя бе насочила цялото си внимание към предната палуба, където капитанът на нападнатия съд се сражаваше със Соркор. Шпагата на капитан Ейвъри проблясваше като сребърна игла. Неговият противник бе по-едър и използваше две оръжия. Точно в този момент той отбиваше удара с късия меч в лявата си ръка и на свой ред атакува с меча в десницата си. Между двамата съперници танцуваше смърт. Очите на Вивачия сияеха.

Уинтроу хвърли бърз поглед към Кенит. Пиратският капитан бе разчел добре. От това разстояние Вивачия можеше да наблюдава вълнението на битката, без да се налага да влиза в съприкосновение със съпътстващите го ужаси. Кръвта не се лееше по нейната палуба, а вятърът отнасяше дима и крясъците на умиращите и ранените. Бавно, но сигурно пиратите завладяваха все по-голяма част от палубата — като разширяващо се петно. Нищо не оставаше скрито от Вивачия, но в същото време тя оставаше само зрителка. Вероятно Кенит искаше да я накара да привикне към насилието.

— Отсреща умират хора — обяви Уинтроу. — Живи същества, умиращи сред ужас.

Вивачия го погледна само за момент. Кенит беше този, който отвърна.

— Те сами са виновни за онова, което ги сполита — изтъкна той. — Те сами са избрали да се занимават с това, знаейки, че съществува вероятност да умрат. Не говоря само за собствените си хора, които храбро се хвърлят срещу смъртта. Моряците от Мърморещ очакваха да бъдат нападнати. Те предизвикаха това. Със своето перчене те подканиха тази съдба. Спомни си, че те имат леки брони, мечове и лъкове. Щяха ли да носят подобни неща на борда си, ако не очакваха сблъсък? Ако не знаеха, че заслужават да бъдат предизвикани? — Кенит се засмя гръмко. — Не — сам си отговори той. — Случващото се насреща не е клане, а сблъсък на воли. Дори би могло да се каже, че това е конкретна проява на вечния конфликт между справедливостта и нечестието.

— Там умират хора — упорито повтори Уинтроу. Той се опита да вложи увереност в думите си, но осъзна, че неговата увереност отстъпва пред убедителните думи на пирата.

— Хората непрекъснато умират — съгласи се пиратът. — Дори и в този момент, докато двамата с теб стоим на тази палуба, ние вече чезнем, вехнещи като летни цветя. Вивачия ще надживее всички ни, Уинтроу. Смъртта не е нещо лошо. Нима Вивачия не е приела в себе си няколко живота, за да се събуди? Запитай се: дали с всеки изминал ден тя наблюдава как живеем, или вижда как умираме? Всеки от тези отговори е верен. Болка и насилие съществуват — те са част от съществуването на всички създания и сами по себе си не са лоши. Сляпата свирепост на наводнение откъртва дърво от речния бряг, но почвата и водата, които приливът донася със себе си, компенсират. Двамата с моята дама се борим за справедливостта. За да отнесем злото, ние трябва да връхлетим устремно, дори и ако този устрем бъде придружен от болка.

Гласът му бе тих и плътен като далечен гръм. И също тъй сепващ. Уинтроу знаеше, че някъде из тази привидно безукорна логика се крие непоследователност. Достатъчно беше да открие някоя от дирите ѝ, за да разтроши целия аргумент.

Той укрепи позициите си с една прочетена мисъл:

— Една от разликите между доброто и злото се крие в различието, че доброто е в състояние да изтърпи съществуването на злото и пак да просъществува. А злото винаги бива неминуемо победено от доброто.

Кенит се усмихна с разбиране и поклати глава.

— Уинтроу, ти дори не се вслушваш в нещата, които изричаш. Сам помисли над думите си. Що за добро би търпяло злото и би допускало то да се разгръща? Ето кое: доброто, което се грижи за удобството и безопасността си. Така то престава да бъде истинско добро и се превръща в заслепено самодоволство. Нима ние трябва да обърнем гръб на страданието в трюма на онзи кораб, казвайки: „Ние тук сме свободни хора, те ще трябва да се оправят сами“? Съмнявам се, че на това са те учили в манастира.

— Нямах това предвид! — възмути се Уинтроу. — Доброто изтърпява злото по начина, по който един камък изтърпява дъжда. Това не се равнява на съгласие или…

— Струва ми се, че битката приключи — прекъсна го Кенит.

Край бордовете на Мърморещ излитаха тела. Този път никакви змии не изникнаха от водата: бърз и чист, този кораб не бе придобил подобен кортеж. Знамето му бе скъсано и на негово място се издигна червено-черният Гарванов стяг. Едновременно с това люковете бяха отворени и робите започнаха да излизат на палубата.

Кенит погледна през рамо.

— Ета, накарай ги да приготвят лодката. Възнамерявам да прегледам поредното ни завоевание. — Той погледна към Уинтроу. — Искаш ли и ти да дойдеш, момче? Може да ти се стори полезно със собствените си очи да видиш благодарността на онези, които спасихме. Възможно е да си промениш мнението за нещата, които правим.

Уинтроу бавно поклати глава.

Пиратът се засмя, а подир това продължи със сериозен глас.

— Все пак ще дойдеш с мен. Възнамерявам да те обуча.

Юношата подозираше, че в действителност капитанът иска да му попречи да разговаря насаме с Вивачия за гледката, на която бяха станали свидетели току-що. Вероятно Кенит искаше тя да размишлява само над неговите думи.

Той стисна зъби, но въпреки това се обърна, за да се отправи към лодката. Все щеше да изтърпи.

Той остана шокиран, когато Кенит го прегърна през рамо. Отстрани изглеждаше, че пиратът търси опората му, но не това намерение се криеше в този жест.

— Научи се да губиш, Уинтроу. Освен това ти не губиш нищо, а в действителност печелиш онова, на което аз мога да те науча. — С широка усмивка пиратът го увери. — А има много неща, на които съм способен да те науча.

По-късно, когато двамата вече се намираха на борда на лодката и се отправяха към завладяния кораб, Кенит се приведе към ухото му.

— В един момент дори камъкът отстъпва под постоянните капки на дъжда. В тази загуба няма нищо срамно за него.

Той го потупа по рамото и се намести доволно. Личеше, че гори от нетърпение да стъпи на борда на завоеванието си.

Вятърът донасяше до нея откъслечните звуци на флейта. Алтея вече бе оставила гората зад себе си и се спускаше по скалите. Тя се бе уговорила да се срещне с Брашън и Янтар по пладне при Парагон — тримата възнамеряваха да му съобщят новината заедно.

През цялото време тя се измъчваше от напрежение. Как ли щеше да реагира корабът?

С напредването ѝ звуците се усилваха; те бяха прекалено произволни и неумели, за да се нарекат музика. Най-вероятно някое дете се учеше да свири на плажа.

Покрай тревогите си тя дори не бе осъзнала, че подобен дълбок звук не би могъл да долита от обикновена по големина флейта. По тази причина Алтея остана смаяна при вида на пастирската свирка, която Парагон надуваше.

Съсредоточаването подреждаше образа му по съвсем нов начин. Бръчките бяха изчезнали от челото му, положението на раменете вече не издаваше отбрана. Той изглеждаше съвсем различен от подозрителния кораб, с когото тя се бе сприятелила преди години. За момент Алтея изпита ревност, че Янтар е съумяла да породи подобна промяна.

Нямаше съмнение, че огромната флейта е дело на бижутерката. Алтея поклати глава, признаваща този си недостатък: през всичките години познанство никога не ѝ беше хрумвало да му подарява нещо. Янтар му подаряваше играчки и дрънкулки, неща, които да предоставят занимавка за ръцете и ума му. Докато през цялото това време Алтея бе гледала на него единствено като на провалил се жив кораб. Тя бе привързана към него и го смяташе за личност, а не за предмет. И въпреки това гледаше на него по неизменим начин: кораб, който не се бе оказал достоен за оказаното му доверие; опасен съд, който никога повече нямаше да навлезе в морето. Янтар бе достигнала до онази част от него, представляваща оживено, макар и още незряло дете. На това се дължеше настъпилата промяна в духа му.

Алтея забави крачките си. Заради музиката си корабът не бе доловил приближаването ѝ.

Неговата фигура изобразяваше брадат воин със сурово лице, което нечия жестока ръка впоследствие бе обезобразила, отсичайки очите. Но в този момент лицето му изглеждаше по-скоро момчешко. Точно заради това му спокойствие младата жена се поколеба.

Тя пристигаше, за да му отнеме това простичко удовлетворение. И за да иска от него да стори онова, от което Парагон най-силно се плашеше. Какво щеше да означава тази промяна за него? За първи път тя същински се замисляше за начина, по който това пътуване би му се отразило.

Мисълта за Вивачия прогони и колебанието, и съчувствието. Парагон беше жив кораб, създаден да плава. Щом тя притежаваше възможността да го върне в отредената му стихия, той трябваше да изпитва благодарност.

Не ѝ се искаше да мисли за развой, в който той отново се обръща срещу екипажа си.

Тя надушваше миризмата на приготвяна храна: с напредването на лятото Янтар готвеше предимно на брега. На борда на кораба тя бе внесла промени, някои от които Алтея одобряваше, а други я изпълваха с ужас. Капитанската каюта блестеше, лакирана и смазана. Месингът блестеше. Опустошените шкафове и лавици бяха грижовно възстановени. Помещението ухаеше на ленено масло, терпентин и пчелен восък. Вечер, когато тя запалеше фенер, цялата каюта заблестяваше с цветовете на мед и злато.

Повод за ужас ѝ даваше отворът, който тя бе оформила в пода, за да придобие достъп до трюма. И Брашън, и Алтея реагираха по сходен начин на това изменение. Янтар им обясни, че се нуждаела от по-лесен достъп до запасите си, само че това не ѝ донесе разбиране. Никоя капитанска каюта нямаше капак на пода. Дори и залостен и прикрит с килим, неговото съществуване пак дразнеше Алтея.

Янтар бе възстановила и други части на кораба. Печката в камбуза бе почистена и излъскана. Макар че жената готвеше предимно на брега, съдовете и продуктите тя съхраняваше тук. Интересно как ли бе привикнала към наклона на палубата?

Целият кораб бе почистен от пясъка. Ивиците мъх и водорасли, довлечени от вятъра и успели да се прикрепят, също бяха отстранени. Димът на пречистващи треви бе отстранил и насекомите, и влагата. Врати, прозорци и капаци прилепваха плътно.

Всички тези неща Янтар бе сторила преди съставянето на плана за Парагон. Това беше интересна подробност, само че Алтея не можеше да размишлява за нея сега.

— Парагон! — повика го тя.

Фигурата отпусна флейтата и се усмихна към нея.

— Алтея, дошла си да ме видиш?

— Да. Брашън и Янтар тук ли са?

— Къде другаде? — весело каза той. — Вътре са. По някаква причина на Брашън му скимна да проверява механизма на кормилото ми. Янтар също е с него. Двамата скоро ще се върнат.

— Флейтата ти е много хубава. Нова ли е?

Той придоби смутен вид.

— Не точно. Имам я от няколко дни, но още не съм се научил да свиря. Янтар каза, че това не е от значение, стига на мен да ми е приятно и звукът да ми харесва. И въпреки това аз искам да се науча.

— Тя е права. Освен това с течение на времето ще се научиш.

Крясъците на излитащи чайки накараха Алтея да извърне глава. В края на плажа бяха изникнали две жени, отправили се към кораба. Следваше ги тлъстичък мъж.

Девойката се навъси. Тримата пристигаха прекалено рано; тя още не бе успяла да повдигне въпроса пред Парагон. В тази ситуация му предстоеше да открие, че въпросът е бил решен без него…

Тя трябваше да намери Брашън и Янтар, преди да са достигнали останалите.

— Какво подплаши чайките? — попита корабът.

— Някакви излетници… Бих искала да пийна чаша чай. Ще имаш ли нещо против, ако се кача на борда и помоля Янтар да използвам котлето ѝ?

— Винаги си добре дошла. Сигурен съм, че тя няма да има нищо против.

Подир това той безгрижно възобнови свиренето си. Алтея се почувства като предателка. Тя се покатери по въжената стълба (част от Брашъновия дял към обновлението) и се отправи към кърмата. Точно слизаше в трюма, когато дочу гласовете им.

— Струва ми се в добро състояние — казваше Брашън. — Само че е трудно да се определи, тъй като корабът е заседнал. Едва в свободно състояние ще можем да определим… Въпреки това едно смазване няма да му навреди. Клеф ще се заеме с това.

Макар и разтревожена, Алтея не можа да не се усмихне. Според самия Брашън момчето представляваше изключителна досада. И въпреки това то вече бе навлязло в ролята на юнга. Брашън му възлагаше всички дребни и лесни задачи, за които останалите нямаха време. А момчето не бе излъгало с твърдението си, че мореплаването не му е чуждо: то напълно се бе приспособило към живота на борда, макар и на заседнал в пясъка кораб. От своя страна Парагон бе свикнал с него бързо, дори по-бързо, отколкото хлапакът привикваше към живата фигура. Защото Клеф все още избягваше да разговаря пряко с Парагон. И още по-добре, реши Алтея, предвид тайната, която те укриваха от кораба.

Давад Рестарт не се оказа лесен за убеждаване. Пред Роника той отхвърляше каквото и да било знание за сделки, свързани с Парагон. Но тя бе непримирима в настояването си, че той знаел за различните предложения. Нещо повече, майка ѝ бе настояла, че единствено Давад е в състояние да уреди тези тъй деликатни преговори.

Когато той най-накрая призна, че е действал като посредник при преговорите за продажбата на Парагон, Алтея напусна стаята, тласната от отвращението си. Та този човек беше Търговец, роден и раснал сред същите традиции като нея. Как бе могъл дори да си помисли за подобна постъпка? Как можеше да падне толкова ниско, че да съветва близките на Парагон да се съгласят на подобна постъпка? В името на парите и престижа пред новодошлите спекуланти той бе предал наследството си.

Към отвращението ѝ се примесваше и болка. Това беше същият човек, който я бе вземал на гърба си като малка, който ѝ беше давал сладкиши, а на шестнадесетия ѝ рожден ден ѝ бе изпратил цветя — същият този човек се бе оказал предател.

Роника и Кефрия бяха довършили преговорите, които Алтея мислено бе преименувала на плащане на откуп. Самата тя не взе никакво участие. Тя отбягваше Давад, защото усещаше, че няма да смогне да се държи учтиво с него, а в същото време не искаше да го наскърби.

Тя преодоля остатъка от стълбата и обяви, едновременно със стъпването си:

— Другите идват. Майка вече се вижда от плажа. Боя се, че Търговецът Рестарт също се е присламчил. Надявам се, че той ще прояви благоразумието да задържи устата си затворена, но се съмнявам. Вие вече говорихте ли с Парагон?

През цялото време Алтея оставаше загледана в Янтар. Така беше по-лесно. Между нея и Брашън нямаше вражда, но нямаше и разбиране.

— Още не! — със стреснат вид отвърна приятелката ѝ. — Исках ти също да присъстваш. Не очаквах, че останалите ще пристигнат толкова рано.

— Подранили са. Но ние бихме могли да изпратим Клеф да ги пресрещне и да им каже да почакат, докато им дадем знак.

Янтар се замисли за момент.

— Не. Мисля, че колкото по-скоро приключим, толкова по-добре. Той ще крещи и ще се цупи, но аз подозирам, че и тайно ще се радва. — Тя въздъхна леко. — Да вървим.

Алтея последва приятелката си обратно по стълбата, Брашън се изкатери последен. Вън те завариха Клеф да седи на един камък пред кораба. Лицето на хлапака бе зачервено от смях; той все още се опитваше да си поеме дъх. Повод за кикота му бяха специфичните звуци, които Парагон отправяше с помощта на флейтата си: удивително реалистично подобие на изпускане на газове. Той духваше, възпроизвеждайки подобието, а после избухваше да се смее, подкрепян от дребния си събеседник. При излизането на тримата корабът повдигна ръка пред устата си, за да прикрие смеха, а хлапакът продължи да се превива и кикоти.

Алтея спря. Брашън също се засмя. Парагон извърна глава в тази посока и се ухили.

— Ето ви и вас.

— Да, ето ни и нас — потвърди Янтар. Тя се приближи към фигурата и се протегна нагоре, за да докосне ръката му. — Парагон, искаме да говорим с теб за нещо важно. За нещо много важно.

Веселието изчезна от лицето му, а на негово място изникна колебание.

— За нещо лошо?

— За нещо добро — продължи Янтар с успокояващ глас. — Поне така смятаме ние.

Тя погледна към двамата си спътници, сетне се извърна към плажа. Алтея проследи взора ѝ. Майка ѝ и Еймис Лъдчънс скоро щяха да пристигнат.

— За една възможност да сторим нещо добро, с твоя помощ. Без теб не бихме успели.

— Аз не съм дете — рече корабът. — Говори направо. — Личеше, че неспокойството му нараства. — За какво бих могъл да помогна?

Янтар нервно прокара длан през лицето си. Тя отново погледна към Брашън и Алтея, преди да продължи.

— Зная, че не си дете. И освен това зная, че не подходих добре, но това е защото се боя от отказа ти, Парагон. Ето за какво става въпрос. Ти знаеш за Вивачия, живия кораб на Вестритови. Знаеш, че тя е била заловена от пирати. Чувал си ни как обсъждаме това, как се чудим какво бихме могли да сторим. Ето какво. Алтея иска да я спаси. Двамата с Брашън също искаме да отидем.

Тя си пое дъх.

— Ние искаме ти да ни отведеш там. Как ти се струва това?

— Пирати — промълви той. И почеса брадата си със свободната си ръка. — Не зная. Не зная… Аз ви харесвам. Харесва ми да бъда с вас. Никой кораб не бива да остава при пиратите. Те са отвратителни създания.

Алтея отърси част от отвратителната скованост, вцепенила дъха ѝ. Всичко щеше да бъде наред.

— Лъдчънсови съгласиха ли се да ме отведат там?

Брашън нервно прочисти дъх. Янтар погледна останалите двама, ала никой от тях не се отзова на подканата ѝ.

— Те ще ни позволят да те отведем там — рече тя.

— Но тогава кой… Да не искаш да кажеш, че ще плавам без член на семейството си? — смая се корабът. — Никой жив кораб не плава без свой близък.

Този път Брашън се обади:

— Аз ще бъда с теб, Парагон. След всичките тези години на познанство ти си като мой роднина. Това устройва ли те?

— Не. Не, Брашън. — В гласа на кораба се долавяше нервност. — Аз наистина те харесвам, но ти не си мой родственик. Ти си мой приятел, но не и роднина. А аз не бих могъл да плавам без роднина на борда си. — Тук той тръсна глава. — Моите близки не биха допуснали това да ми се случи. То би било все едно да кажат, че се отказват от мен завинаги, че от мен не би имало полза. Не.

Парагон стисна флейтата си с две ръце, но те въпреки това трепереха.

Роника и Еймис Лъдчънс бяха спрели. Еймис стоеше загледана в Парагон, скръстила ръце и стиснала устни. В тези жестове Алтея съзираше и отхвърляне, и отричане. Поне корабът не можеше да ги види…

Зад двете жени Давад пуфтеше в опита си да ги настигне.

— Парагон… — поде Алтея. — Моля те, изслушай ме. Минали са години от времето, в което на борда ти е имало представител на рода Лъдчънс. Извън нашето присъствие, ти си бил сам. И въпреки това ти си оцелял. Защото си различен от повечето живи кораби. Ти имаш усещане за личност, отделно от близките си. Научил си се да бъдеш… независим.

— Оцелях, защото не можех да умра! — неочаквано изрева той. Ръката му повдигна флейтата високо, сякаш в подготовка за удар. Но удар не последва, вместо това, с демонстративно и овладяно движение, Парагон се пресегна през рамото си, за да остави безценния музикален инструмент върху палубата. — Моят живот е болка, Алтея. Живот на ръба на лудостта! Нима мислиш, че аз не зная това? Аз научих, че… Не, аз нищо не научих. Открих единствено, че трябва да продължавам да съществувам. И затова продължавам да съществувам. Разяжда ме празнота, която никога не се насища. Тя поглъща дните ми, ден по ден, миг по миг, и с всеки изминал ден аз ставам все по-малък, но въпреки това никога не угасвам.

Той избухна в налуден смях.

— Ти казваш, че аз имам личност, която е отделна от близките ми? Да, това е така, и още как. Тази личност има нокти и зъби, тя прелива от мъка и гняв. Аз не бих се поколебал да разкъсам целия свят, стига това да ми гарантира, че сред настъпилото Нищо аз също се спра да съществувам!

Тези думи той изричаше с все по-голямо ожесточение, а в края им, когато гласът му бе придобил силата на рев, Парагон отметна глава и изкрещя. Писъкът бе нечовешки висок, непоносимо тъжен. Алтея притисна длани над ушите си.

С периферното си зрение тя видя как Еймис Лъдчънс се обръща и побягва. Роника я догони и сграбчи ръката ѝ. Алтея не можеше да чуе думите на майка си, но по жестовете и по лицето ѝ можеше да предположи. Давад вече беше се изравнил с тях, клатеше глава и бършеше челото си с копринена кърпичка.

Младата жена осъзнаваше какво се бе случило току-що. Еймис Лъдчънс бе променила решението си, с което Алтея бе изгубила единствения си шанс да спаси Вивачия. Тя не би се чувствала тъй съкрушена, ако можеше да си внуши, че Парагон е спечелил, само че това беше невъзможно. Лъдчънсови нямаше да продадат родовия си кораб, но нямаше и да плават с него. Парагон щеше да остане завинаги на този бряг, гаснещ сред лудостта си.

Дали и на самата Алтея не предстоеше подобна съдба?

Янтар бе застанала съвсем близо до Парагон. Опасно близо. Тя бе отпуснала ръка на корпуса му и тихо разговаряше с него. Той не ѝ обръщаше внимание, заровил брадато лице сред дланите си. А раменете му се тресяха като на неутешимо дете.

Клеф също се бе приближил, удивено загледан в ридаещата фигура. Той бе захапал долната си устна, стиснал юмруци.

— Парагон! — изкрещя Еймис Лъдчънс.

Фигурата повдигна глава и се ослуша.

— Кой е там? — рязко попита той. И прокара ръка по бузите си в опит да изтрие несъществуващите сълзи. Видно беше, че той не иска да издава мъката си пред непознати.

Жената изрече името си. То прозвуча като оправдание. Кичури от сивеещата ѝ коса бяха изскочили изпод шапчицата ѝ, шалът ѝ се развяваше. Тя не каза нищо повече, а остана да изчаква реакцията на кораба.

Парагон бе придобил смаян вид. Едва третият му опит да изрече нещо се оказа успешен.

— Защо си дошла?

Гласът и тонът му бяха изненадващо сдържани, принадлежащи на мъж, а не на момче. От него се излъчваше мъка.

Следващият дъх му донесе още повече спокойствие. С него той продължи:

— Защо, след всичките тези години, идваш да говориш с мен?

Явно това му поведение я покърти повече от каквито и да било крясъци.

— Те вече са ти казали, нали? — запита Еймис.

— Какво да са ми казали?

Жената се напрегна.

— Аз те продадох.

— Невъзможно е да ме продадеш. Аз съм част от семейството ти. Нима би могла да продадеш дъщеря си? Или сина си?

Еймис Лъдчънс поклати глава.

— Не — прошепна тя. — Не бих могла. Не бих могла, защото ги обичам, те също ме обичат. — Жената повдигна очи към него. — Докато за теб това не се отнася.

Подир това тя избухна неочаквано.

— Откакто се помня, ти си срамът и бремето на семейството ми. Аз дори не съм била родена по времето на последните ти пътувания, но трябваше да израсна сред мъката на мама и баба. Ти си изчезнал, отнасяйки със себе си мъжете от нашето семейство. Защо? За какво си искал да ни накажеш? Достатъчно е било просто да не се върнеш. Тогава поне близките ми биха могли да се чудят. Поне биха могли да си представят, че корабът е потънал или се е разбил на някой остров, където екипажът още е жив. А ти си избрал да се върнеш, за да покажеш на семейството ми, че отново си убил мъжете, намирали се на борда ти, и си оставил жените да скърбят.

— Ти се намираш на този бряг от тридесет години! Тридесет години постоянен укор към семейството ми, символ на нашия позор. Всеки кораб, който навлиза или напуска пристанището, те вижда заровен тук. В града няма човек, който да не притежава собствено мнение за причините за случилото се. И повечето от тези мнения хвърлят вината върху нас. Според тях ние сме алчни, себични, неразумни, безсърдечни. Някои казват, че сме си заслужили онова, което ни е сполетяло. Във всеки случай докато ти си тук, ние не можем да си простим, нито да забравим. Много по-добре би било, ако те няма. Тези хора са склонни да те вземат, а ние сме повече от склонни да се отървем от теб.

Нейните отровни думи заливаха всички им. Алтея стоеше смаяна под този порой на злост. А жената продължаваше да крещи, изцъклила очи в настървението си. Може би Парагон не беше луд, а просто демонстрираше родова черта…

— Преди теб ние бяхме влиятелно семейство. Ти трябваше да представляваш върха на нашия напредък, парагонът на нашия успех. Вместо това ние пръснахме богатствата си, за да те изплащаме, а в замяна ти ни донесе единствено отчаяние и мъка. Защо мълчиш? Няма ли поне да се защитиш, да отречеш? Хайде, говори, славни корабе! Защо? Защо се обърна срещу тях? Какво те накара да избиеш нашите мечти, нашите надежди, нашите мъже?

Най-сетне тя замлъкна, изтощена от крясъците си и силата на проявеното чувство. До нея Роника Вестрит изглеждаше отвратена. Но най-стряскащо бе изражението на Давад Рестарт. Той имаше смутен вид, ала въпреки това в очите му светеше увереността на човек, получил доказателство за дълго оспорваната си правота.

— Дъждовната река — тихо каза той. — Нищо добро не е дошло от водите на Дъждовната река. Отровна магия, коварна болест. Това е всичко, което…

— Млъкни — просъска Янтар. — Млъкни и си върви. Той вече знае. Ето, вземи, всичко е твое. Всичко което имам, в замяна за него. Както обещах.

Тя свали от врата си кожена връв с нанизан ключ и я хвърли към краката на Давад. С чист звън ключът отскочи от един камък и се вряза в пясъка. Търговецът с мъка се приведе, за да го прибере.

Алтея разпозна едрия ключ от магазинчето на Янтар.

Еймис Лъдчънс все така оставаше загледана в кораба. По сбръчканите ѝ бузи личаха сълзи, но тя не ридаеше, а безмълвно се взираше в Парагон, стиснала устни.

Парагон бе скръстил ръцете си, а главата си бе отметнал по посока на морето, към хоризонта. Той също бе стиснал челюсти. В този момент той приличаше на фигура от обикновено дърво.

Давад хвана Еймис Лъдчънс за ръката и я задърпа.

— Да вървим, Еймис, ще те заведа до дома. После ще отида, за да се погрижа за обезопасяването на магазина. Току-що ти успя да извлечеш добра полза от лоши условия. Като всички ни. Желая ти приятен ден, Роника, поздрави и на теб, Алтея. И помнете, че тези преговори не започнаха с мен.

— Ще запомним — сухо каза Алтея. Тя не остана да ги съпровожда с поглед.

Не, тя се бе загледала в застиналия кораб, разяждана от вина. Тя просто бе приела за даденост, че Еймис Лъдчънс ще убеди Парагон да тръгне с тях. Защо? Та упоритостта на Лъдчънсови бе пословична. Какви основания бе имала Алтея да смята, че Еймис няма да я прояви към изоставения кораб?

Всичко започваше да ѝ се струва една огромна лудост — не просто случилото се току-що, а и цялото начинание. Да се отправи на борда на обезумял кораб, за да намери и да си върне семейния съд. Това беше начинание за глупак. Само безумец би повярвал, че подобно дело има шанс да успее.

— Тя си отиде, Парагон — тихо го повика Янтар. — Всичко ще бъде наред. Това е за добро. Ти ще бъдеш с хора, които се грижат за теб. Отново ще се озовеш сред вълните, където е мястото на един кораб. И ще се завърнеш като герой. Тогава целият град ще осъзнае ценността ти, дори и семейството ти. Парагон?

Клеф предпазливо пристъпи иззад Брашън, доближи се до кораба и срамежливо отпусна ръка върху корпуса му.

— Поняко’а — каза момчето, обърнало глава към фигурата над него — чойек сам тря’а д’ си биде с’мейство. Когат’ никой друг н’ ти йе останал.

Парагон не каза нищо.

Мърморещ се намираше сред най-добрите съдове, пленявани от Кенит, и то на челно място. По време на издигането си върху палубата пиратът можа да затвърди това по-рано образувало се впечатление.

На борда на завладяния съд Ета вече го чакаше, готова да му подаде патерицата. Кенит я пое с двойно задоволство: това не само бе първата му значителна победа след оздравяването, а и Уинтроу получаваше възможност да я оцени. Удивлението на стоящото до него момче бе почти осезаемо. Да, нека хубавичко огледа скъпия кораб и да си промени мнението за капитан Кенит. Нима младият Уинтроу смяташе, че има насреща си някакъв еднокрак негодник, годен да преследва единствено вмирисани робски кораби? Нека разглежда, за да се убеди, че Кенит е един от най-добрите пирати, някога плавали из тези води.

Това му задоволство намери израз във великодушие към провелите абордажа и особено към Соркор. Когато заместникът, още с окървавени ръце, забърза да докладва, Кенит го смая, като дружески го потупа по рамото и обяви:

— Отлична работа и първокачествено изпълнение! Има ли заложници?

Соркор се усмихна широко, зарадван от рядката похвала.

— Само от офицерския състав, капитане. Бяхте прав: техните хора бяха колкото моряци, толкова и бойци. Никой от тях не пожела да се предаде, макар че на два пъти им дадох шанс. Жалко е, че не се съгласиха. Сред тях имаше умели момчета. Но в крайна сметка на палубата останаха единствено онези, които дойдоха с мен. — И Соркор се усмихна в отговор на шегата си.

— А къде са офицерите?

— В трюма, заключени. Заместник-капитанът отнесе два лоши удара по главата, но ще се оправи. Долу има и прекрасна плячка… Робите са добре. Някои от тях още са сепнати от внезапната промяна, но бързо ще се осъзнаят.

— Загуби? — запита Кенит, който вече накуцваше по палубата на пленения съд.

Соркоровата усмивка посърна.

— По-сериозни от очакваното, сър. Както казах, имахме насреща си опитни бойци, които отказваха да се предадат. В боя изгубихме Клифто, Марл и Бъри. Кимпър остана без едно око. Има и още неколцина ранени, но по-леко. На Опал му порнаха лицето, чак зъбите му се виждат. Той щеше да полудее от болка, затова го изпратих обратно на Мариета.

— Опал. — Кенит се замисли за момент. — Прати го на борда на Вивачия. Уинтроу ще се погрижи за него, той е умел лечител. Но аз забелязвам, че ти не каза нищо за себе си, Соркор.

Едрият пират се ухили и махна с ръка към окървавения си ляв ръкав.

— Той имаше само едно оръжие, а пак успя да ме пореже. Срамувам се от себе си.

— Това не означава, че и ти не заслужаваш лечение. Къде е Ета? Ета, момичето ми, погрижи се за раната на Соркор. Уинтроу, ти ела с мен. Да разгледаме набързо онова, което спечелихме днес.

Никак не беше набързо: Кенит преведе момчето из всички складови помещения. Той му показваше гоблени и килими, обвити в платнище. Разгръщаше пред него бъчви с кафе на зърна и сандъчета с чай, дебели снопчета омайни билки, пренасяни в глинени съдове, и лъскави макари златна, червена и пурпурна нишка. Кенит обясни, че всички тези неща са осигурени от търговията с роби. Макар и красиви, те бяха заплатени с чужда кръв. И освен това се осведоми дали е справедливо хора като Ейвъри и поддръжниците му да задържат приходите от недостойните си дела?

— Докато робството носи печалба, търговия с роби ще има. Тъкмо алчността бе накарала баща ти да се включи в тази игра. Тя се оказа и негово падение. А аз възнамерявам да доведа падението на всички, които търгуват с жива плът.

Уинтроу бавно кимна. Кенит не беше сигурен, че изразеното съгласие е искрено, но пък това нямаше значение. Докато той можеше да изрежда справедливи причини за постъпките си, момчето трябваше да се съгласи с него. Така за Кенит щеше да бъде по-лесно да привлече Вивачия на своя страна.

Той прегърна юношата през рамо и предложи:

— Да се връщаме обратно. Исках да ти покажа тези неща и лично да чуеш от Соркор, че сме предоставили на тези негодници шанс да оцелеят. Какво друго бихме могли да сторим?

С тези думи Кенит смяташе, че е довел до успешен край целта си. Уви, при завръщането обратно на палубата го чакаше проблем — под формата на три робини, които забързаха към него. Ета не им позволи, а пристъпи пред тях, отпуснала ръка върху ножа си. Трите останаха да треперят под погледа на капитана.

— Имаме малък проблем — обърна се Ета към него. — Тези трите настояват, че не искат да бъдат освобождавани. Искат да бъдат откупени заедно с капитана и заместника му.

— И на какво се дължи това им нежелание? — запита Кенит с хладен, но учтив глас, и същевременно огледа робините. Всички те бяха красиви жени, млади, с гладка кожа. Татуировките им бяха съвсем бледи и дребни, почти незабележими в светлината на слънцето.

— Глупавите кучки смятат, че е по-добре да си останат робини, отколкото сами да изградят бъдещето си в Заграба. Свикнали са да бъдат държанки на богати мъже.

— Аз съм поетеса, а не курва — гневно се обади една от жените. — Капитан Ейвъри ме закупи специално за Сеп Кордор. Той е заможен благородник, който се ползва с репутацията на добър господар. Ако отида при него, той ще се грижи за мен и ще ми позволи да се занимавам с изкуството си. Ако остана с вас, кой знае с какво ще трябва да се захвана, за да се прехранвам. Дори и ако по някакво чудо продължа да творя, що за публика бих имала в едно средище на отрепки?

— Явно би предпочела да съчиняваш стихове пред змиите? — безгрижно предложи Ета. Тя изтегли ножа си и допря върха му до корема на жената.

Поетесата не трепна. С отметната глава тя продължаваше да се взира към Кенит.

— Вие двете също ли пишете стихове? — обърна се капитанът към другите робини. Те поклатиха глави.

— Аз съм тъкачка — отвърна едната с дрезгав глас.

— Аз владея лечебен масаж — каза другата в отговор на Кенитовия поглед.

— Нека да позная… и трите сте предназначени за Сеп както там му беше името?

Веселият тон на Кенит накара очите на Ета да заблестят. Тя леко увеличи натиска върху ножа си, за да накара първата робиня да отстъпи. Другите две кимнаха.

— Тъй. — Пиратът престана да им обръща внимание и махна с ръка. — Ето какво прави робството, Уинтроу. Един богаташ купува талантите им за своя собствена угода. Той ги купува, а те дори не знаят, че са курви. Никоя от тях не прояви достатъчно гордост да ни каже името си. Те вече са станали собственост на своя господар — пристигането в дома му е само формалност.

— Какво ще правим с тях? — подвикна Ета подире му.

Кенит въздъхна.

— Те желаят да си останат робини. Така да бъде, отведи ги при останалите, за които ще поискаме откуп. Сеп Кордор вече е платил за тях. Възможно е да плати повторно. — В този момент той бе споходен от вдъхновение. — Парите, които получим от тях, ще разделим сред онези от робите, които избраха свобода. Това ще им помогне да започнат новия си живот.

Макар и изненадана от чутото, Ета все пак успя да кимне, преди да отведе робините. Кенит се обърна към Уинтроу.

— Както виждаш, аз не използвам принуда. Няма да принуждавам нито теб, нито Вивачия. Мисля, че ти и сам виждаш: аз не съм противният пират, за когото ме смяташе.

Двамата се отправиха обратно към въжения стол, довел капитана на борда. По пътя Кенит отново заговори:

— Някога представял ли си си какво би било да притежаваш собствен кораб? Някакъв бърз и повратлив съд, като този?

Уинтроу не отговори веднага, а най-напред се огледа.

— Този кораб е прекрасен, но аз не бих се чувствал щастлив като капитан. Ако получех свободата си, бих се завърнал в манастира.

— Свободата си…? Уинтроу, тази татуировка върху лицето ти не означава нищо за мен. Нима ти все още смяташ себе си за роб? — престори се на смаян Кенит.

— Не. Една татуировка не ме прави роб — съгласи се Уинтроу. За момент той затвори очи. — Моята собствена кръв е тази, която ме приковава към Вивачия почти със същата неизменност като верига. Връзката между двама ни става все по-силна с всеки изминал ден. Струва ми се, че пак бих могъл да я напусна и да открия цялост в живот, отдаден на Са. Ала това би била себична постъпка, дело, което завинаги би оставило в нея празнина. Не бих могъл да намеря спокойствие, докато зная, че съм я оставил.

Пиратът наклони глава.

— И си сигурен, че тя никога не би приела мене вместо теб? Защото аз искам онова, което би направило и двама ви щастливи. За теб това означава завръщане в манастира, стига то да не съкруши духа на кораба.

Момчето бавно поклати глава.

— На борда ѝ трябва да присъства някой от семейството ни. Човек, който е свързан с кораба. Само това би спасило Вивачия от лудост.

— Разбирам — меко каза Кенит. — Това ни поставя в трудно положение. — Той утешително потупа събеседника си по рамото. — Но може би аз ще измисля нещо, което ще удовлетвори всички ни.

Трите кораба не останаха дълго на мястото на битката: Кенит искаше да ги отдалечи. Той обясни на Ета, че откупът бива изплащан най-бързо, когато искането му бива предшествано от период на несигурност. По тази причина Мърморещ щеше просто да изчезне за известно време. И по тази причина той, обграден от Вивачия и Мариета, се отправяше към Заграба.

В пиратското градче Кенит възнамеряваше да изтъкне плячката и пленниците си. Сетне, след около месец, той щеше да изпрати съобщение до Калсид, че корабът и оцелелите подлежат на откупуване. За товара той щеше да се погрижи лично.

Ета не бе пропуснала да разгледа платовете и да си избере мостри. Сега тя отново приглаждаше тъканта, обгърнала скута ѝ, и вдяваше още конец.

Беше нощ. Кенит лично бе застанал на кормилото: факт, който Ета се стараеше да забрави. Предвид цялото време, което той бе прекарал в разговори с кораба, в този момент му се полагаше почивка. Изминалият ден се бе оказал тежък за всички им.

Съгласно нареждането, тя се погрижи да зашие раната на Соркор. През цялото време едрият помощник стоеше неподвижно, стиснал зъби в болезнена усмивка. Тази работа никак не беше приятна, но поне той не крещеше като клетия Опал.

Опал бе доведен на борда на Вивачия, за да бъде излекуван. През цялото време, докато биваше приковаван на палубата, той се мяташе като осъден. Върхът на меч бе разкъсал бузата му в белег, оголващ и носа. Този разрез трябваше да бъде зашит, иначе той нямаше да може да се храни нормално. По онова време вечерта още не се бе спуснала; екипажът окачи фенер над него.

Сред робите от Мърморещ имаше хирург, който по молба на Уинтроу Кенит бе наредил да повикат. Въпреки това Опал отказваше да позволи на когото и да било да докосне раната му. Когато Уинтроу се опита да задържи бузата, за да може хирургът да я зашие, юнгата изпищя и не спря да мята глава, докато останалите не се отказаха. Хирургът реши, че трябва да му пусне кръв, за да намали силата на болката — този процес се повтори, докато Опал не отмаля. Известно време Ета наблюдаваше, а Кенит стоеше при носа и обясняваше процеса на кораба. Болката, която момчето изпитваше, той обясни като необходима за излекуването му. Кенит я сравни с убийствата по нужда, с които той очистваше водите от превозвачите на роби. Уинтроу се навъси при тези му думи, но не каза нищо, прекалено зает с кръвопускането. Към цялата операция той бе пристъпил с голяма грижливост и бе застлал дебел слой платнище, за да не попада кръвта върху палубата на живия кораб.

В един момент дрезгавите викове на Опал заглъхнаха, а лечителите му отново посегнаха към иглите. От този момент нататък той никога нямаше да притежава предишната си красота, но поне щеше да се храни нормално. Това беше първият му абордаж; жалко, че беше го споходил лош късмет.

Ета привърши с последните бодове от подгъва. Тя разкъса конеца, изправи се и освободи полата си. Дрехата се свлече край краката ѝ, обгръщайки ги с червенина. Тя пристъпи в новата си творба, издърпа я нагоре и я пристегна около кръста си.

Тя не знаеше същинското название на тази тъкан. Платът се отличаваше с грапава текстура, която пръстите ѝ усещаха по удивителен начин. Цветът му бе зелен, но при движение разливаше светлината върху себе си. Но най-приятен бе самият допир. Тя повторно приглади полата по бедрата си. Платът леко прошумоля. Усещането определено щеше да се хареса на Кенит — в онези моменти, които той си позволеше да се съсредоточи върху него.

В последно време въпросните моменти бяха далеч по-редки от очакваното…

Тази мисъл я накара да поклати глава към образа си в огледалото. Неблагодарница. Съвсем неотдавна той бе лежал безсилно, изгарян от треска. Тя трябваше да се радва, че той изобщо е възстановил мъжките си желания — бе чувала, че някои осакатени ги изгубват.

Ета взе една от четките си и започна да я прокарва през косата си. Тя я пускаше дълга, скоро щеше да стига раменете ѝ. Тя си представи ръцете му, заровени в нея, и тежестта му, притискаща тялото ѝ. Първите тръпки не закъсняха. В предишния си живот тя никога не бе си помисляла, че някога ще изпитва подобно усещане; че някога ще копнее за чуждия допир, вместо да се моли той да приключи по-бързо.

Но пък тя не бе си представяла, че ще доживее да ревнува от един кораб. Глупаво…

Тя повдигна глава, за да напарфюмира шията си. Парфюмът, на който се спря пробно, беше нов, също донесен от Мърморещ. Сладостна и остра миризма. Да, него щеше да използва.

Ета реши, че трябва да има повече вяра на Кенит. Сякаш той не си имаше достатъчно проблеми, та трябваше да се съобразява и с ревността ѝ? Да, глупава ревност. Това беше кораб, а не жена.

Тя се зае да подрежда каютата. Любимият ѝ винаги рисуваше или пишеше нещо. Ета обичаше да го наблюдава — в моментите, в които той ѝ разрешеше. Обичаше, защото ѝ беше приятно да вижда тази проява на умение. Писецът му се движеше с бързина, чертаещ символи.

Ета се спря да разгледа някои от разгърнатите на масата свитъци, преди да ги прибере. Как ли Кенит запомняше значението на всички тези символи? Явно това беше мъжко умение…

Откъм палубата долетя заповедният глас на Бриг. Почти веднага след това котвата започна да се спуска. Значи корабът спираше за през нощта. Още по-добре.

Тя тръгна да търси Кенит. За начало се отправи към предната палуба. Там откри Уинтроу, седнал на дъските край Опал.

Ета погледна към ранения юнга. Шевовете притискаха краищата на раната един към друг; те не бяха особено красиви, но вършеха работа.

Тя приклекна, за да докосне челото му. При това получи възможност отново да чуе приятното шумолене на полата си.

— Кожата му е много студена — отбеляза жената.

Уинтроу погледна към нея. Той изглеждаше по-блед и от Опал.

— Зная — отвърна юношата и се постара да завие по-плътно своя пациент. По-скоро на себе си, той добави: — И изглежда толкова слаб. Сигурен съм, че хирургът стори всичко по силите си. Но ми се иска нощта да беше по-топла.

— Защо не го отнесеш долу?

— Мисля, че за него е по-добре да остане тук.

Ета наклони глава.

— Вярваш, че корабът ти ще го излекува?

— Не и тялото му. Но тя е способна да подхрани духа му, а от своя страна това помага на тялото.

Жената се изправи бавно, но задържа погледа си върху него.

— Мислех, че това е работа на твоя Са — отбеляза тя.

— Така е.

В този момент тя можеше да му се подиграе, да се поинтересува защо му е бог, след като си има вълшебен кораб. Вместо това Ета каза:

— Върви да се наспиш. Изглеждаш изтощен.

— Изморен съм, но ще остана с него. Не ми се струва удачно да го оставям сам.

— Къде е лекарят?

— На борда на Мариета. Там също има ранени. Тук той стори всичко, което зависеше от него. Сега всичко зависи от Опал.

— И от твоя кораб. — Този път тя не можа да се сдържи. — Виждал ли си Кенит? — додаде жената, докато се оглеждаше.

Уинтроу погледна към носа. Ета се нуждаеше от миг, за да различи силуета на Кенит, защото той се намираше в сянката, обгърнала и фигурата.

Ета се поколеба. Тя нямаше навика да го безпокои, когато той разговаряше с кораба. Но след като изрично се беше поинтересувала за него, тя не можеше просто да се оттегли. Затова подмина Уинтроу и болния и с небрежен вид застана на носа.

Известно време Ета запази мълчание, загледана в очертанията на близкия бряг. За място на нощувка Кенит бе избрал заливчето на един от малките острови. Мърморещ се поклащаше наблизо; отвъд него личаха очертанията на Мариета. От корабите долитаха малко светлини, ала тези отблясъци потрепваха във водата. Вятърът бе стихнал до лек повей сред въжетата. Толкова близо до брега уханието на дървета и треви се примесваше с дъха на солената вода.

— Днес атаката мина добре — заговори Ета.

— Да не намекваш, че не съм видял?

В думите на Кенит тя долови известна хапливост.

— Ще използваш ли същата тактика отново? С този канал?

— Може би. — Тонът и лаконичният отговор сложиха край на усилията ѝ да поведе разговор.

Фигурата мълчеше, ала самото ѝ присъствие смущаваше Ета. Искаше ѝ се да се намираха на борда на Мариета. Там тя можеше да се приближи до Кенит и да го накара да усети присъствието ѝ. Този кораб беше като някаква възрастна придружителка. Дори и в уединението на капитанската каюта Ета усещаше чуждо присъствие.

В търсене на утеха тя отново прокара ръка по полата си.

— Преди да бъдем прекъснати — каза Вивачия, — с теб обсъждахме плановете за предстоящите дни.

— Да — отстъпи Кенит. — Призори ще отплаваме към Заграба. Нужно ми е подходящо място, където да оставя Мърморещ до изплащането на откупа. Освен това искам да стоваря освободените роби колкото се може по-скоро. Още едно основание да поемем натам.

Двамата не ѝ обръщаха внимание. Ревността на Ета кипна, но тя остана.

— А ако се натъкнем на други кораби? — продължи фигурата.

— Тогава ще бъде твой ред — тихо каза Кенит.

— Не съм сигурна, че съм готова. Все още не зная, защото… Всичката тази кръв. Всичките тези страдания. Човеците са изключително податливи на болка.

Кенит въздъхна.

— Не биваше да пренасям Опал на борда. Просто се тревожех за него, исках го близо до себе си. Не очаквах, че ти ще имаш нещо против.

— Нямам — побърза да го увери Вивачия.

Кенит продължи, подминал репликата ѝ:

— На мен също не ми беше приятно да наблюдавам страданията му. Но що за човек бих бил, ако просто им обърнех гръб? Нима бих могъл да презра човек, който се е изложил на риск заради мен? В продължение на четири години моят кораб бе единственият дом, който Опал познаваше. Днес той поискал да участва в битката… Как ми се иска Соркор да не му беше позволил! Зная, че момчето е искало да ме впечатли.

Той замълча за момент.

— Бедният хлапак. Макар и млад, той пак е готов да рискува всичко в името на онова, в което вярва. — Следващите му думи бяха изречени с още по-голямо усилие. — Боя се, че ако се стигне до най-лошото, аз ще съм отговорен за смъртта му. Ако не бях подемал тази кауза…

Тук Ета не можа да се сдържи. Тя никога не бе чувала Кенит да изрича подобни думи. Не беше подозирала, че той таи подобна болка в себе си. Тя пристъпи по-близо до него и го хвана за ръката.

— Мили, не е справедливо да се измъчваш заради това — тихо каза тя. — Не бива да се нагърбваш с такава отговорност.

За момент той застина, като наскърбен. Фигурата я изгледа остро. Тогава Кенит се обърна към нея и, отново смайващ, отпусна глава върху рамото ѝ.

— А кой би го сторил? — морно попита Кенит. — Кой, ако не аз?

Сърцето ѝ се изпълни с нежност към силния мъж, който неочаквано диреше подкрепата ѝ. Ета повдигна ръка към тила му и го погали по косата.

— Всичко ще бъде наред. Ще видиш. Мнозина те обичат и ще те следват. Не бива да поемаш цялото бреме върху раменете си.

— Какво ли бих правил без тях? Без тях бих бил загубен. — При тези думи раменете на Кенит трепнаха за момент, като от хлип. Той прикри това с кашлица.

— Капитане — разтревожено се обади Вивачия, — аз не исках да кажа, че не споделям идеалите ти. Казах само, че не съм сигурна дали съм готова да…

— Всичко е наред. Не, наистина няма проблем. — Тонът му, макар и учтив, пак я прекъсна. — Все пак двамата с теб се познаваме отскоро. Нямам основания да искам от теб да поемаш моите рискове. Желая ти лека нощ, Вивачия. — Той си пое дъх. — Мила ми Ета, боя се, че ще се нуждая от помощта ти, защото кракът отново ме наболява.

Молбата му допълнително затрогна Ета.

— Разбира се. След такъв ден ти се нуждаеш от почивка. На борда на Мърморещ имаше масажно масло, аз взех малко. В каютата ще го затопля и ще те намажа.

Той тежко се облегна на нея.

— Ти дори нямаш представа за силата, която ми дава твоята вяра в мен — призна Кенит. Неочаквано той спря и преди жената да е изразила объркването си, капитанът обгърна брадичката ѝ с пръсти и изви лицето ѝ към себе си, за да я целуне.

Вълнението ѝ се отзова веднага — изникнало не само в отговор на допира на устните му и обгърналите я силни ръце, а и заради безгрижието, с което Кенит демонстрираше привързаността си към нея. Дланите му бяха напуснали кръста ѝ; полата прошумоля под допира.

С тази си постъпка Кенит я бе издигнал пред всички, за да демонстрира чувствата си. Ета се чувстваше прославена. Най-накрая той отдръпна лице, но не прекъсна прегръдката си. В ръцете му тя трепереше като девица.

— Уинтроу — тихо каза Кенит. Ета се обърна и видя, че юношата ги наблюдава удивено. — Ако с Опал настъпи някаква промяна, нали ще дойдеш да ми кажеш?

— Тъй вярно — прошепна Уинтроу. Той се взираше и в двамата; удивлението в очите му приличаше на глад.

— Да вървим, Ета. Точно сега се нуждая от близостта ти. Нуждая се да усетя вярата ти в мен.

Това прямо признание я замая още повече.

— Аз винаги стоя до теб — увери го тя, взе патерицата му и му помогна да слезе на средната палуба.

— Кенит — подвикна Вивачия подире му. — Аз вярвам в теб. След време ще бъда готова.

— Не се съмнявам — учтиво отвърна той. — Лека нощ, корабе.

Цяла вечност им отне да прекосят палубата и още толкова, докато Ета най-сетне затвори вратата на кабината след себе си.

— Сега ще загрея маслото — рече тя и понечи да приближи съда до пламъка.

Но Кенит докуца до нея, взе маслото от ръцете ѝ и го остави встрани. За момент той остана загледан в нея, навъсен, сякаш имаше пред себе си проблем, който трябваше да бъде разрешен. Ета го погледна неразбиращо.

Кенит застопори патерицата си и повдигна ръце към шията ѝ. Прехапал устна, капитанът се зае да развързва панделката, която пристягаше блузата ѝ. Ета повдигна ръце, за да го стори сама, ала те се оказаха изблъскани встрани — със смайваща нежност.

— Остави на мен — тихо каза той.

Ета потръпваше под допира, отстраняващ възли и закопчалки. Кенит сам сваляше дрехите ѝ, една по една — нещо, което той правеше за първи път.

Когато тя остана гола, Кенит взе съда с масло и потопи пръсти в него.

— Харесва ли ти така? — неуверено я попита той. Пръстите му оставиха лъскава диря върху гърдите и корема ѝ. Ета рязко си пое дъх заради лекотата на допира, който я помазваше. А Кенит сведе глава, за да целуне шията ѝ. И нежно я поведе към леглото. Ета се подчини, макар и все още объркана от странното му поведение.

Той легна край нея и я докосна. През цялото време той не откъсваше очи от лицето ѝ, наблюдаваше всяка реакция.

— Кажи ми какво да направя, за да ти доставя удоволствие — прошепна Кенит в ухото ѝ.

Това признание я смая. Излизаше, че това е първото му съприкосновение с жена, защото никога преди той не се бе интересувал от друго, освен от собственото си удоволствие. Новата, непозната роля, в която Кенит се бе поставил, се оказваше изключително възбуждаща за нея. Той я остави да насочва ръцете му; възможността за подобно влияние я замайваше.

Кенит не беше от учениците, които схващат бързо. Неговият допир бе колеблив, но сладък като цветен нектар. Ета избягваше да се взира в лицето му; тя се боеше, че не би могла да сдържи риданията си — нещо, което той не би разбрал. Вместо това тя изцяло се предостави на неговите проучвания. И наблюдаваше как той се учи, насочван от промените в дишането ѝ и тихите възклици, които тя не можеше да сдържа. Върху лицето му започна да се оформя усмивка; очите му заблестяха още по-силно. Почти осезаемо бе разбирането, до което той достигаше: способността да ѝ доставя подобно удоволствие сама по себе си представляваше вид господство. С укрепването на това разбиране неговият допир стана по-уверен, но нито веднъж не преля в грубост. Когато най-накрая той сля тялото си с нейното, Ета стигна до края почти веднага след това. Този път дълго сдържаните сълзи прокапаха. Кенит ги попи с целувки и започна отново.

Тя изгуби представа за времето. Когато цялото ѝ тяло се насити дотолкова, че докосванията му започнаха да доближават болка, тя тихо се примоли:

— Моля те, Кенит, спри.

Той се усмихна бавно и се отдръпна. Прохладен въздух обгърна телата и на двама им.

Неочаквано Кенит протегна ръка и с два пръста докосна черепа, прикрепен към пъпа ѝ. Ета трепна. Пръстенът от магическо дърво я предпазваше от зарази и болести.

— Този талисман може ли да се маха? — попита той.

— Да. Но аз съм внимателна, никога…

— И тогава ти би забременяла.

Дъхът ѝ отново секна.

— Да, бих — предпазливо потвърди тя.

— Това е добре. — С доволна въздишка Кенит се отпусна до нея. — Може да поискам да имам дете. Ако поискам да ми родиш дете, ти ще го сториш, нали?

Беше ѝ трудно да говори. Все пак тя съумя да прошепне:

— Да…

Посред нощ Кенит бе събуден от тихо почукване по вратата.

— Какво има? — дрезгаво попита той. Жената до него продължаваше да спи.

— Аз съм, капитане, Уинтроу. Опал е мъртъв. Той току-що умря.

Това не беше добре. Цялата идея беше, че Опал можеше да издържи болката и да оцелее. Той трябваше да представлява примерен урок за Вивачия.

Кенит мълчаливо поклати глава. А сега какво? Имаше ли начин да се възползва от променената ситуация?

— Капитане? — отчаяно се примоли Уинтроу.

— Недей да се измъчваш, Уинтроу. Просто приеми случилото се — посъветва пиратът с тих глас. — В крайна сметка ние сме обикновени смъртни. — Той въздъхна и вложи тревога в гласа си. — Върви да поспиш, момче. Утре ще имаме достатъчно време за скръб.

Капитанът помълча за момент.

— Зная, че ти опита, Уинтроу. Недей да виниш себе си.

— Да, капитане.

Подир миг стъпките на момчето се отдалечиха и Кенит отново се отпусна в кревата.

Тъй. Какво щеше да каже на кораба утре? Нещо, свързано със саможертва, нещо, което да накара Опал да изглежда благороден и вдъхновяващ, а не просто починал. Правилните думи щяха да дойдат сами, стига той да се отпуснеше и да се довереше на късмета си.

Той сключи пръсти под тила си и въздъхна. Гърбът го болеше по непростим начин. Кой да очаква, че тази жена ще се окаже толкова издръжлива?

— Вивачия се пръска от ревност. Но ти целеше точно това, нали?

Кенит леко извърна лице към талисмана си.

— Щом знаеш толкова много, защо задаваш въпроси?

— За да чуя как признаваш що за леке си ти. Нищо ли не изпитваш към Ета? Никак ли не се срамуваш от това, което ѝ причини току-що?

— Да се срамувам? — възмути се пиратът. — Ръцете ми нито веднъж не ѝ причиниха болка. Напротив, аз ѝ дадох нощ, която тя никога няма да забрави. — Кенит се протегна в опит да успокои мускулите си. — И то на немалка цена за самия себе си — кисело додаде той.

— Ах, какво изпълнение — саркастично промърмори дървеното личице. — Да не би да си се опасявал, че корабът няма да узнае, ако Ета не крещи от удоволствие? Уверявам те, Вивачия те усеща във всеки един момент. Твоите усилия я наскърбиха, не удоволствието, което Ета изпитваше.

Кенит легна на една страна и попита с по-тих глас:

— Интересно. В каква степен усещаш кораба?

— Тя се пази от мен — неохотно призна талисманът. — Но пак има много неща, които мога да усетя. Тя е прекалено голяма, обгръща ме. За нея е невъзможно изцяло да скрие съзнанието си от мен.

— А Уинтроу? Него можеш ли да усетиш чрез нея? Как се чувства той тази нощ?

— Искаш да ми кажеш, че не си разбрал нищо от начина, по който той дойде да ти съобщи? Той беше покъртен от смъртта на Опал.

— Не от смъртта на Опал — нетърпеливо отвърна Кенит. — Аз го видях как ни гледаше, когато целунах Ета пред Вивачия. Това ме изненада. Той има ли някакви чувства към курвата?

— Не смей да я наричаш така! — изръмжа личицето. — Ако те чуя отново да я наричаш така, повече нищо няма да ти кажа.

— Той харесва ли Ета? — настояваше Кенит.

Талисманът отстъпи:

— Той е наивен. Възхищава ѝ се. Но се съмнявам, че я намира за привлекателна. — Той замълча в размисъл. — Твоята проява го накара да се замисли. Той ще я сравни със смъртта на Опал.

— Тази смърт беше нещастно съвпадение — промърмори Кенит. Той притихна, размишляващ над начините, по които би могъл да изостри вниманието на Уинтроу към Ета. За начало щеше да я накара да носи повече бижута. Момчетата винаги обръщаха внимание на бляскавите неща. А и това щеше да я накара да изглежда като скъпо притежание.

— Защо по-рано я попита за бебе? — неочаквано попита талисманът.

— Просто нещо, което ми мина през ума. Едно дете би могло да бъде полезно. Зависи как ще се развие Уинтроу.

— Не разбирам за какво говориш. Но подозирам, че ако разбирах, щях да се отвратя.

— Аз пък не виждам основания за отврата — отвърна Кенит и се приготви да заспи.

— По какъв начин едно дете би могло да ти донесе полза? — поинтересува се личицето. След като не получи отговор, то добави: — Няма да замълча, докато не ми отговориш.

Кенит въздъхна раздразнено.

— Детето би успокоило кораба. Ако Уинтроу стане прекалено неотстъпчив, ако започне да се намесва в плановете ми, детето би ми позволило да го заменя.

— И защо едно твое дете… — неразбиращо поде личицето. То бе прекъснато от кискането на унасящия се Кенит.

— Глупости. — Той се протегна и се намести по-удобно, обърнал гръб на Ета. — Не мое, а на Уинтроу. За да може то да се счита за потомък на семейството на кораба.

След тези думи Кенит въздъхна доволно. Една нова мисъл го накара да се навъси.

— Разбира се, едно бебе на борда би създавало известни проблеми. Би било по-лесно, ако Уинтроу се научи да приема съдбата си. Това момче притежава огромен потенциал. То умее да мисли. От мен се иска единствено да го науча да мисли като мен. Може би трябва да го отведа пред оракула на Чуждите. Те биха могли да го убедят, че това е негова орис.

— Аз бих могъл да поговоря с него — предложи дървеното лице. — Може би ще успея да го убедя да те убие.

Кенит прихна, оценил шегата, и отново заспа.

Глава двадесет и първа

Възстановяване

Единствено ветрецът, долитащ откъм морето, правеше работата поносима. На небето не се забелязваха никакви облаци, нямаше какво да спира немилостивите слънчеви лъчи. Когато Брашън погледнеше към водата, отражението го заслепяваше. Струваше му се, че очите му възприемат не светлина, а директна болка. Имаше само едно нещо, което можеше да задълбочи смръщването му: вялите движения на работниците, пристъпили към дело без желание и ентусиазъм.

Той затвори очи за момент, в опит да обмисли делото в нова перспектива. Корабът, на чиято наклонена палуба Брашън стоеше в момента, бе издърпан на брега преди двадесет години, изоставен на произвола на стихиите. Единствено на специфичния му материал се дължеше неговото дълголетие. Бурите и водите на прилива го бяха изтласкали назад. Изминалите години бяха струпали пясък около корпуса му. Парагон лежеше с кил, обърнат към водата, наклонен над плажа. Само най-високите вълни на прилива го достигаха понастоящем.

Решението изглеждаше измамно лесно: пясъкът трябваше да се изрине. Под корпуса щяха да поставят дъски, върху които съдът да се плъзга. На върха на строшената му гротмачта щяха да сложат противотежест, която да наклони кораба още повече. А в края на месеца, по време на прилива, щяха да доближат до брега шлеп, от който да спуснат въже до Парагон. Хората от борда на шлепа щяха да изтеглят кораба, а онези на сушата щяха да избутват по предварително положения дъсчен път. И така съдът щеше да достигне водата. Прикрепената към мачтата му тежест щеше да го задържи наклонен и да му позволи да преодолее плитчините. Веднъж озовеше ли се в по-дълбоки води, корабът щеше да бъде изправен.

Когато изпълнеха всичко това, щяха да мислят за бъдещето.

Брашън въздъхна. Човек можеше да опише цялата операция с няколко изречения. А цяла седмица труд с нищо не бе доближила края ѝ.

Около целия кораб сновяха работници с ръчни колички и лопати. С вчерашния прилив бе докаран нужният дървен материал; понастоящем той изчакваше на брега, привързан. Близо до тях бяха стоварени стволове — ако всичко минеше добре, с тяхна помощ Парагон щеше да достигне водата.

Ако всичко минеше добре. Имаше дни, в които подобен развой изглеждаше непостижим.

Новите работници се движеха тромаво заради горещината. Сред горещия въздух отекваха чукове. Те работеха бавно, защото под пясъка имаше каменист слой. На някои места скалата можеше да бъде натрошена, за да позволи поставянето на дъски под кораба. На други работниците се опитваха да повдигнат корпуса с помощта на лостове. И всяко подобно раздвижване разместваше стария съд.

Подир толкова години на сушата, и то под наклон, беше несъмнено, че някои от дъските ще са се разместили. Поне доколкото Брашън можеше да види, корпусът не бе засегнат особено зле, но същинският преглед щеше да последва при разравянето на кораба. А когато съдът най-сетне се озовеше във водата, заел полагащата му се позиция — нещо, за което Брашън се молеше — щеше да започне същинската работа. Целият корпус трябваше да се изравни, преди отново да бъде насмолен. След това трябваше да бъде издигната нова мачта…

Брашън трябваше да прекъсне тези мисли: ако си позволеше да мисли толкова напред, щеше да се обезкуражи окончателно. Измъчената му глава можеше да се съсредоточава върху не повече от една задача и само един ден.

По навик той прокара език под долната си устна, напразно търсещ късче киндин. Раните от наркотика вече зарастваха. Тялото му се отърсваше от зависимостта по-бързо от духа му. Брашън все още копнееше за горчивия вкус, с настойчивостта на жажда. Преди два дена той бе разменил обицата си за едно парче — постъпка, за която впоследствие само бе съжалявал. Това не само бе забавило възстановяването му, а и киндинът се оказа долнокачествен, способен да донесе единствено подигравателно облекчение.

Дори и сега единствената причина за въздържанието му се криеше в неговото безпаричие: Брашън не разполагаше и с късче сребро. Единствените пари, които притежаваше, бяха парите, поверени му от Роника Вестрит. Миналата нощ той се събуди, изпотен, с пулсираща глава. До сутринта повече не можа да заспи, измъчван от спазми в крайниците си. И през цялото време той се взираше в поверената му кесия. Какво лошо щеше да има, ако той вземеше няколко монети, за да утоли крещящата нужда? Това пак би послужило на каузата: киндинът щеше да му помогне да стои буден по-дълго и щеше да му предостави енергия.

Близо до зазоряване Брашън разтвори кесията и преброи монетите. В крайна сметка той ги изсипа обратно и отиде в камбуза, за да си свари поредния чай от лайка.

Там той завари Янтар. Жената забеляза състоянието му, но не каза нищо. Това беше типично за нея: тя беше привикнала към неговото присъствие и просто не му обръщаше внимание. Тя все още стоеше настанена в капитанската каюта, но Брашън не бе влизал в спор. След като пуснеха Парагон по вода, щеше да има предостатъчно време за това. За момента той бе окачил хамака си в трюма.

— Парагон, недей!

Смаяният вик на Янтар се сля с пукот на дърво. Разнесоха се сепнати гласове. Изтръгнатият от мислите си Брашън се затича към предната палуба и я достигна точно навреме, за да чуе как една греда се разбива в скала на брега. Всички работници се отдръпваха от кораба. Те подвикваха едни към други и сочеха към хвърлената греда — и към браздата, която тя бе прокарала в пясъка при приземяването си.

Безмълвен и с безизразно лице, Парагон отново скръсти масивните си ръце и остана загледан с невиждащия си поглед към водата.

— Проклятие! — кресна Брашън и огледа работниците. — Кой му позволи да вземе гредата?

Отвърна му един възрастен работник с пребледняло лице:

— Ние я поставяхме, когато той просто се пресегна и ни я изтръгна от ръцете… В името на Са, как я е усетил, че е там?

В гласа му се долавяше суеверен страх.

Брашън стисна юмруци. Той не беше изненадан, тъй като това далеч не беше първата подобна проява на Парагон. Още от първия ден корабът изнамираше начини да забавя работата. Покрай избухвания и демонстрации на сила не беше чудно, че работниците се задържаха малко.

През цялото това време Парагон не беше разменил и една дума с Брашън.

Брашън се приведе над парапета. С периферното си зрение той забеляза пристигащата Алтея.

— Връщайте се на работа! — кресна той към работниците, които продължаваха да се взират и тихо да разговарят помежду си. Той посочи към захвърлената греда. — И я донесете обратно.

— Без мен! — заяви един работник. Той обърса лицето си и захвърли чука си в пясъка. — Той като нищо можеше да ме убие. Той не вижда къде хвърля нещата, а и да можеше, пак нямаше да го е грижа. Той е убивал и преди, всеки знае това. Моят живот ми е по-скъп от една надница. Аз си тръгвам. Плати ми изработеното.

Други работници също се присъединиха към колегата си.

Брашън прескочи парапета и се спусна на брега. По нищо не пролича болката, пронизала главата му. Със заплашителна походка той се приближи към работниците, макар че в този момент далеч не се намираше в състояние да подкрепи заплахата с дела, ако се наложеше.

— Ако искаш да получиш пари, ще приключиш цялата работа, за която си се цанил — процеди той, доближил лице до първия дезертирал. — Тръгнеш ли сега, няма да получиш нищо.

Подир това Брашън бавно огледа останалите, с надеждата, че блъфът му ще проработи. Ако и тези работници си отидеха, той се съмняваше, че ще успее да намери други хора. Тях той бе набирал от кръчмите — това бяха хора, които работеха само колкото да съберат за вечерната почерпка. Дори при това положение Брашън бе успял да ги привлече единствено с обещанието за по-високо заплащане от обичайното.

Тъй като работниците започнаха да мърморят недоволно, Брашън кресна:

— Изборът си е ваш. Аз не съм ви наел за половин или четвърт ден работа, няма да плащам частично. Връщайте се на работа.

— Хубаво, аз ще работя — каза един. — Но не и на място, където той да може да ме докопа или притисне.

Брашън плю.

— Тогава върви да работиш при кърмата, храбрецо. Двамата с Янтар ще копаем при носа, щом никой от вас не смее да го стори.

Парагон се подсмихна.

— Някои предпочитат да умрат бързо, други се застъпват за бавната смърт. Има хора, за които е без значение, че техните деца се раждат без крака и слепи като този прокълнат кораб. Вземайте си чуковете и продължавайте да работите. Какво ви интересува утрешният ден? — С по-тих глас той додаде: — И с какво основание очаквате да живеете толкова дълго?

Брашън се извъртя към фигурата.

— На мен ли говориш? — остро попита той. — Затова ли мълча толкова дълго?

За частица от мига лицето на Парагон се промени. Брашън не можа да разбере чувството, изникнало насреща му, можа да усети единствено, че то го изпълва с мъка. В следващия миг то изчезна, заменено от надменен израз. Фигурата отново застина.

Брашън не издържа. Той сграбчи една от кофите с вода за пиене, която работниците бяха оставили край носа, и с цялата си сила я плисна в лицето на Парагон.

Целият кораб потръпна, фигурата изрева от гняв. Водата се стичаше по брадата ѝ и капеше по гърдите. А Брашън захвърли изпразнената кофа.

— Не се преструвай, че не ме чуваш. Аз съм твой капитан и няма да търпя неподчинението ти. Ничие неподчинение. Ти ще плаваш, Парагон, вкарай тази мисъл в дървената си глава. По един или друг начин аз ще те издърпам до водата и ще ти облека платна. Ти, разбира се, имаш избор, само че те съветвам да избираш бързо, защото търпението ми свършва. Ти би могъл да навлезеш във водата неохотно, нацупен като лигаво хлапе, и всички кораби в пристанището да видят срама ти. Или пък би могъл да отплаваш с високо вдигната глава, показвайки, че въобще не те е грижа за нещата, които всички са изричали по твой адрес. Ти имаш шанс да им докажеш, че грешат. Да ги накараш да се задавят с всяка противна клюка, която са изричали по твой адрес. Ти би могъл да отплаваш по подобаващия на един жив кораб начин и да ни помогнеш да вкиснем настроението на пиратите. Или пък би могъл да докажеш, че всички те са били прави още от самото начало, а аз съм бил глупак. Казвам ти това, защото е единствената сфера, в която ти имаш избор. Не ти се пада да решиш дали ще плаваш или не, защото аз съм капитан и вече съм решил това. Ти си кораб, а не саксия. Ти си създаден да плаваш и точно това ще правиш. Разбрахме ли се?

Корабът стисна зъби и скръсти ръце. Брашън се извърна и грабна втора кофа. Нейното съдържание също полетя към лицето на фигурата.

— Разбрахме ли се? — повторно изрева Брашън. — Отговаряй, проклетнико!

Всички работници го наблюдаваха застинали. Те бяха сигурни, че всеки миг ще станат свидетели на смъртта му.

Алтея стискаше ръката на Янтар, чиито очи пламтяха от гневно възмущение. Единствено допирът на приятелката ѝ я задържаше. Тя понечи да извика, но Алтея ѝ направи знак да мълчи. Майсторката на накити стисна юмруци, но въпреки това замълча.

— Да, разбрахме се — отвърна най-накрая Парагон. Думите му бяха насечени, невъзмутими. Но въпреки това той бе отговорил. Брашън бе отбелязал победа, макар и незначителна.

— Хубаво — отвърна Брашън с изненадващо спокоен глас. — Оставям те да размишляваш над избора си. Мисля, че ти си в състояние да ме накараш да се гордея с теб. Самият аз ще се върна към работата си. Възнамерявам ти да напуснеш залива в същия вид, в който си отплавал за първи път. — Той помълча. — Може пък да успеем да ги накараме да съжаляват и за нещата, които са изричали по мой адрес.

Той се обърна към Алтея и Янтар, ухилен. Никоя от жените не отвърна на веселието му. Останало без ответ, то бързо напусна лицето му. Брашън въздъхна и поклати глава.

— Това е единственият начин, който ми е известен. Аз възнамерявам да отплавам с него. Ще правя и ще казвам каквото е нужно, за да изпълня тази си цел — обърна се той към тях. И тъй като двете продължаваха да мълчат неодобрително, той добави. — Струва ми се, че вие също се нуждаете от размисъл: явно не сте сигурни дали искате да успеем. Ще можете да размишлявате, докато работим край носа. Вечерта може и да наема нови работници, които не се страхуват от него, но за това ще мисля впоследствие. Сега не искам да губим деня.

Брашън посочи към хвърлената греда.

— Трябва да я донесем. — Подир това той продължи с най-тихия си глас. — Ако той реши, че се страхувате от него… ако реши, че подобно държание ще го отърве… Всички ние сме загубени. Включително и той.

Тъй продължи един дълъг и уморителен ден. Гредите бяха масивни. В пристъп на някакво извращение Брашън не щадеше нито жените, нито себе си. Той не спираше да работи, макар да му се струваше, че черепната му кухина е изпълнена с кипящо главоболие. Той и двете жени непрекъснато разкопаваха сухия пясък и го откарваха настрана. Скалите, на които се натъкваха, неизменно се оказваха скрепени в слоеве или съвсем малко по-големи от посилното за отместване от сам човек.

Той измъчваше тялото си, за да го накаже за неспирния киндинов глад. Ако Алтея или Янтар бяха помолили за почивка, те нямаше да я получат. Но Алтея по никакъв начин не отстъпваше на упоритостта му, а Янтар бе смайващо издръжлива. Двете жени поддържаха наложеното от Брашън темпо. Освен това те включваха и Парагон в разговора си, като отказваха да се впечатлят от упоритото му мълчание.

Усилията на двете жени и тяхната липса на страх накараха работниците да се засрамят. Неколцина от тях започнаха да се приближават към носа, за да им помагат. В един момент при тях пристигна Джек, приятелката на Янтар, и за известно време прибави и своите мускули към усилията им.

Клеф също се суетеше около тях, колкото в услуга, толкова и в ущърб. Брашън обиждаше хлапето също тъй често, колкото и го хвалеше, но Клеф не се трогваше, привикнал да слуша обиди. Той работеше неуморимо, по-скоро обременяван от възрастта си, отколкото от липса на умение. По всичко личеше, че той ще стане добър моряк. И най-вероятно Брашън щеше да го вземе със себе си. Хлапакът му беше нужен.

Останалите работници ги наблюдаваха тайно. Явно засрамени, те започнаха да работят по-усърдно. Брашън не бе подозирал, че подобна сбирщина може да притежава гордост. Макар и изненадан, той използва възможността да ги пришпори.

В стаята беше страшно задушно. Прозорците бяха отворени, но това не променяше нищо: вън нямаше никакъв вятър. Малта защипа яката на роклята си, за да отстрани влажната тъкан от кожата си.

— Спомням си, че тук пиехме леден чай. А готвачът ви винаги правеше от онези малките лимонови пастички…

Дело звучеше по-тъжна за обстоятелствата на приятелката си от самата Малта. В известен смисъл Малта се дразнеше, че гостенката ѝ изтъква тези недостатъци по подобен начин.

— Времената се промениха — уморено отвърна Малта. Тя се приближи до прозореца и се приведе навън, загледана към градината. Розовите храсти цъфтяха оживено, ликуващи от липсата на дисциплина. — Ледът е скъп.

— Вчера татко купи два блока — небрежно заяви Дело и разгърна ветрилото си. — Тази вечер ще имаме сладолед за десерт.

— Това е чудесно.

Гласът на Малта беше безизразен. Що за търпение очакваше Дело от нея? Най-напред тя бе цъфнала с нова рокля, с ветрило и шапка, специално пригодени за този тоалет. Ветрилото бе изработено от ароматна хартия, предназначена да донася приятно ухание редом с прохлада — последен писък на модата. Сетне Дело се бе поинтересувала дали имало някакви вести за кораба и дали пристигнало искане за откуп.

— Да излезем в градината на сянка — предложи Малта.

— Още не. — Дело огледа стаята, търсеща подслушващи слуги. Малта с мъка сдържа въздишката си. В този дом отдавна нямаше прислуга, която да слухти.

А приятелката ѝ с демонстративна потайност измъкна кесийка изпод колана на роклята си. Със снижен глас тя обясни:

— Керуин ти изпраща това. В помощ за трудните времена.

В първите мигове Малта можа да се присъедини към вълнението, което Дело извличаше от този драматичен момент, или поне да се доближи до него. Но в следващия усещането изчезна. Когато тя бе узнала за изчезването на баща си, ситуацията бе ѝ се струвала вълнуваща и изпълнена с трагедия. В онзи момент тя не бе се поколебала да драматизира ситуацията до крайност. Но подир това бяха започнали да се изреждат дни, пълни с притеснение и стрес. Никакви добри вести не идваха. Градът не се беше струпал зад каузата им. Да, хората изразяваха състрадание, но се ограничаваха само с този израз. Неколцина дори бяха изпратили букети, придружени от съболезнования. Тя бе помолила Рейн да дойде, но той не се бе вслушал. Никой не се отзоваваше.

Ден подир ден задушаващото отчаяние нарастваше. И Малта бавно осъзнаваше, че случилото се е нещо съвсем реално, нещо, което може би указва последните мигове на семейното им богатство. Тези мисли не ѝ позволяваха да заспи. В редките моменти, когато все пак успееше да се унесе, сънищата не донасяха отмора — в тях нещо я дебнеше, решено да я покори на волята си. Тези кошмари представляваха злоради образи, чрез които някой неумолимо подкопаваше надеждите ѝ. Вчера сутринта Малта се бе събудила със задавен вик, оставяйки зад себе си видение, в което трупът на баща ѝ бавно биваше изтласкван на сушата. Това я накара да осъзнае, че е напълно възможно баща ѝ вече да не се намира между живите. Тогава всички техни усилия се оказваха напразни. От този момент тя изгуби надежда и досега не бе успяла да си я върне.

Девойката мълчаливо прие кесията и седна. Киселото изражение на приятелката ѝ показа, че Дело е очаквала по-пламенна реакция. За да не задълбочава възмущението ѝ, Малта се престори, че разглежда кесийката. Тя бе изработена от плат, пристегната с позлатена връв. Най-вероятно Керуин я беше закупил специално за нея. Малта опита да извлече известно удоволствие от този факт, ала мислите за Керуин вече не бяха придружени с предишното вълнение. Той беше отказал да я целуне. А тя все още не беше преодоляла това разочарование.

И сякаш за капак, то бе последвано от друго, още по-горчиво. Малта бе очаквала, че мъжете притежават влияние. А ето че първия път, в който тя бе поискала от един да използва това влияние за нея, той бе разочаровал доверието ѝ. Керуин Трел беше ѝ обещал помощ, а какво беше направил? На последното събрание той непрекъснато се взираше в нея. Сигурно половината присъстващи бяха забелязали. Това взиране поглъщаше цялото му време. Той не си направи труда да шукне, когато Алтея се обръщаше към Търговците за помощ. Дори баща си не подкани. Просто се взираше в нея с жални очи. Никой не беше ѝ помогнал. И никой нямаше да ѝ помогне.

Освободиш ли ме, аз ще ти помогна. Обещавам ти.

Думите от последния сън с Рейн отекнаха в главата ѝ. Прониза я болка, опънала невидимата си нишка в челото ѝ. В този момент ѝ се искаше единствено да се отпусне и да лежи неподвижно.

Дело прочисти гърло, с което я изтръгна от болезнения унес. Малта развърза кесията, която до този момент бе забравила в ръката си, и изсипа съдържанието ѝ в скута си. Вътре имаше малко монети, няколко пръстена.

— Керуин здравата ще загази, ако татко разбере, че тези пръстени са у теб — кисело обясни Дело. — Този, сребърният, му го даде майка, защото той се учеше добре. — Тя скръсти ръце и неодобрително изгледа приятелката си.

— Той няма да разбере — мрачно я увери Малта. Ама че дете беше Дело. Тези пръстени почти не си заслужаваха усилията да бъдат продавани. Приятелката ѝ несъмнено смяташе, че тази кесия представлява великолепен дар, но Малта беше на друго мнение. Тя беше прекарала цялата сутрин над счетоводните книги, та знаеше, че изсипаното в скута ѝ с мъка щеше да стигне за едноседмичните надници на двама работници. Дали и незнанието на Керуин не се доближаваше до онова на сестра му? Малта все още мразеше да помага в изчисляването на сметките, но този неприятен труд ѝ беше помогнал да разбира от разходи. Тя все още си спомняше раздразнението, сполетяло я в момента, когато бе осъзнала, че е прахосала за глупости парите, оставени ѝ от баща ѝ. С тях тя би могла да си купи десет, че и дузина рокли. Тези две златни монети бяха притежавали много по-висока стойност от съдържанието на тази жалка кесийка. Да можеше Малта още да разполага с тях… Тяхното наличие значително щеше да ускори пускането на кораба по вода. Не, това момче просто не осъзнаваше мащаба на нейния проблем. Това я разочароваше също като липсата на целувка от брат му.

— Той защо не каза нищо на събранието? — гласно се почуди тя. — Той знае какво е заложено на риск. Знае какво означава това за мен, но не каза нищо.

Дело се нацупи.

— Той стори всичко, което можеше. У дома той разговаря с татко. Тате каза, че ситуацията била много заплетена и че ние не бивало да се намесваме.

— Какво е сложното? — остро попита Малта. — Баща ми е бил отвлечен, а ние трябва да отидем да го спасим. Нуждаем се от помощ!

Дело скръсти ръце и наклони глава.

— Този проблем засяга семейство Вестрит. Родът Трел не би могъл да го разреши вместо вас. Ние си имаме свои връзки и интереси, които трябва да следим. Ако вложим пари в търсенето на баща ти, каква би била нашата полза?

Малта я изгледа смаяно, с искрена болка.

— Дело… Говорим за живота на баща ми… За единствения човек, който истински е загрижен за мен! Тук не става въпрос за приходи.

— В един момент всичко опира до приходи — заяви Дело. Подир това лицето ѝ неочаквано омекна. — Това каза татко на Керуин. Двамата спориха, Малта. Беше ужасно. За последно чух двама мъже да си крещят по такъв начин по времето, когато Брашън все още живееше у дома. Той непрекъснато спореше с татко… Или по-скоро стоеше невъзмутим, докато татко ревеше насреща му… Много неща не си спомням; тогава бях малка, освен това те бързо ме отпращаха да си вървя в стаята. И един ден татко ми каза, че вече само Керуин е мой брат, че Брашън повече няма да живее с нас.

Гласът на Дело трепна за момент.

— Тогава крясъците спряха… При нас не е като при твоето семейство, Малта. Вие спорите и си крещите отвратителни неща в лицата, но след това оставате задружни. Никой не се оказва изхвърлен завинаги, дори леля ти Алтея. В моето семейство не е така. При нас няма място за тези неща. — Тя поклати глава. — И ако Керуин бе продължил да настоява, в този момент аз нямаше да имам нито един брат.

Гостенката я погледна настойчиво.

— Моля те, недей да искаш от брат ми да ти помага. Умолявам те…

Малта остана покъртена от думите ѝ.

— Съжалявам — смотолеви тя. До този момент не беше ѝ хрумвало, че нейните експерименти с Керуин биха засегнали друг, освен него. В последно време всичко изглеждаше много по-сложно и заплетено… В първия момент, когато бе чула за изчезването на баща си, тя не бе могла да повярва, че това е истина. Тя просто се бе възползвала от случая, за да утоли желанието си за драма. Беше влязла в ролята на съкрушената дъщеря, но в действителност бе вярвала, че баща ѝ всеки миг ще се прибере у дома. Нямаше как пирати да са заловили баща ѝ в действителност. Просто не беше възможно храбрият, красив Кайл Хейвън да попадне в плен.

Но осъзнаването бавно се бе просмукало. В началото Малта се опасяваше, от факта, че тя няма да получи очакваното възмездие, което по-рано бе приписвала на завръщането на баща си. Едва наскоро тя осъзнаваше истинската трагедия.

Тя събра пръстените и монетите в шепата си и ги изсипа обратно в кесийката, за да я пристегне и протегне към Дело.

— Върни я на брат си. Не искам да му създавам неприятности.

Освен това тази кесийка беше почти безполезна, но Малта нямаше намерение да споменава това.

— Не мога — ужасено отвърна Дело. — Той ще се досети, че съм ти казала нещо, и страшно ще ми се разсърди. Моля те, Малта, задръж я, за да мога да му кажа, че съм ти я дала. Освен това той ме помоли да му изпратиш бележка или някакъв знак.

Малта я погледна мълчаливо. В последно време тя имаше впечатлението, че идеите и плановете ѝ просто са пресъхнали. Тя знаеш, че би трябвало да се надигне и да направи една крачка, която да придружи с думите:

— Останали са ми толкова малко неща, които ми принадлежат… повечето от тях продадох, за да събера пари за откупа на баща си.

По-рано това би ѝ се струвало тъй романтично. В първия ден, когато тя изпразни кутията си бижута върху масата, тя се чувстваше като героиня от някакъв роман. Тя подреждаше гривните, обиците и огърлиците, също както правеха баба ѝ, леля Алтея и майка ѝ. В онзи момент изглеждаше, че четирите изпълняват някакъв женски ритуал; тихите мърморения се превръщаха в ритуални думи. Това е златно, това е от сребро, това е старомодно, но камъните са добри. И всичко това бе придружено с кратки истории за произхода — истории, които всички те добре познаваха.

— Спомням си, когато татко ми подари този пръстен: това беше първият ми пръстен. Вече и на малкия ми пръст няма да се побере.

— Тези кристали все още ухаят толкова приятно — казваше баба ѝ. А Алтея добавяше:

— Спомням си деня, в който татко ти ги избра. Помня, че го попитах за причината, поради която купува уханни кристали, след като не харесва стоките от Дъждовната река. Той ми каза, че ти страшно много си искала тези накити.

Така продължаваха да си споделят историите, да подреждат бижута, превърнали се в спомен от по-добри времена. И никоя от тях не бе трепнала, никоя от тях не бе укрила нищо — дори сълзите си. Малта бе понечила да прибави и даровете от Рейн, но останалите я спряха с обяснението, че ако тя откаже предложението му, всички тези неща трябва да бъдат върнати.

Споменът от този ден бе едновременно мъчителен и удовлетворяващ, което беше странно. През този ден Малта за първи път се бе почувствала истински зряла.

Ала в последвалите го дни тя се сблъскваше единствено с празната кутия за бижута, взираща се в нея откъм масичката. Тя все още разполагаше с неща, които можеше да носи — детски украшения, цветни топлийки и черупки, а освен това разполагаше и с даровете на Рейн. Само че не можеше да си ги сложи, докато останалите жени от семейството се разхождаха без украшения.

Малта се изправи и се приближи към бюрото. От него тя се сдоби с мастилница, перодръжка и лист тънка хартия, на който написа бързо:

Скъпи приятелю, благодаря ти, че в този труден за мен момент ти изразяваш подкрепата си. С искрени пожелания…

Тези думи ѝ напомняха за формалните благодарности, които тя състави до хората, изразили подкрепа към семейството им чрез съболезнователни букети. Бележката тя подписа с инициалите си, сгъна я и я подпечата с восък.

Докато подаваше бележката на Дело, Малта се чудеше на себе си. Само седмица по-рано тя би съставила въпросното послание с изключителна грижа, изпълвайки го с многозначителни думи, криещи далеч по-дълбок смисъл. Тя се усмихна тъжно:

— Думите са празни. Аз чувствам много повече, отколкото смея да доверя на хартията.

Тъй. Това щеше да му даде известни надежди. За повече не ѝ оставаха сили в този жежък ден.

Дело прие писъмцето и го мушна в ръкава си.

— Мисля, че е време да се прибирам — рече тя подир още един оглед на стаята.

— Днес не бях особено добра домакиня — призна Малта. — Ще те изпратя.

Пред вратата чакаха кочияш и двуколка, в която бе впрегнато пони. Това беше нещо ново. Очевидно родът Трел се подготвяше да представи Дело на летния бал. Малта също щеше да бъде представена тогава. Двете с майка ѝ използваха плата от няколко стари рокли, за да ѝ ушият нова дреха. Пантофките ѝ щяха да бъдат нови, също като ветрилото и шапката. Поне така се надяваше тя, защото вече нищо не се знаеше със сигурност. Освен лошото, разбира се: най-вероятно тя щеше да се вози в каретата на Рестарт. Но точно сега не ѝ се мислеше за тези унижения…

На прага Дело я прегърна и я целуна по бузата. В това ѝ движение отсъстваше рутина; най-вероятно то беше нещо, научено отскоро. Нормално, с горчилка си помисли Малта. Много от дъщерите на заможните семейства получаваха уроци по етикет в периода, предшестващ въвеждането им в обществото. Това беше поредното от нещата, които Малта никога нямаше да има.

Девойката затвори входната врата докато Дело още ѝ махаше за сбогом с новото си ветрило. Това представляваше дребно отмъщение, но пак я накара да се почувства по-добре.

Тя отнесе кесийката обратно в стаята си и изсипа съдържанието ѝ върху леглото. То си оставаше същото.

Малта замислено свъси вежди. Имаше ли начин да прибави тази незначителна капка към парите за възстановяването на кораба, без да се налага да обяснява произхода им? За момента не ѝ хрумваше нищо… Девойката се ограничи да прибере пръстените и монетите обратно и да прибере кесията в сандъка край леглото си. Самата тя се отпусна върху кревата, за да помисли.

Толкова много работа ѝ предстоеше в този задушен ден… Трябваше да почисти задния двор, да събере билки за сушене. И роклята ѝ за бала все още не беше завършена… Но точно сега тя просто не можеше да се насили да се занимава с нея, не и след като бе видяла новите дрехи на приятелката си. Малта бе сигурна, че всички на бала щяха да забележат, че нейната рокля е съшита от стари платове.

По-рано тя беше си мечтала за първия си летен бал. В тези мечти тя носеше смайваща рокля и пристъпваше в залата хванала баща си под ръка. Спомен, който я накара да се усмихне горчиво и да затвори очи. Сякаш някой я беше проклел — всичко, за което тя си бе мечтала, ѝ биваше отнето завинаги.

Малта се зае да изброява мислено връхлетелите я разочарования. За бала тя нямаше да има прекрасна рокля, нямаше да отиде със собствена карета. Баща ѝ, красивият и дързък капитан, нямаше да я придружава. Керуин я беше разочаровал. Оказваше се, че той дори не знае кога да целуне едно момиче. Рейн не се беше отзовал на повика ѝ…

Тя мразеше живота си. Живот, чиято пленничка се оказваше тя, притисната край невъзможни проблеми. Струваше ѝ се, че се задушава, а горещината на деня определено допринасяше за тези неприятни усещания.

Девойката понечи да се обърне на другата страна. Тогава тя откри, че това е невъзможно; главата ѝ срещна препятствие. Повдигнатите ѝ ръце доловиха влажно дърво. Тази влажност се бе образувала от собствения ѝ дъх.

Малта отвори очи, но се оказваше обградена с мрак. Тя беше пленена, но никой не се интересуваше от пленничеството ѝ.

Тя трескаво започна да изтласква преградата.

— Пуснете ме да изляза! Помогнете ми!

Тя блъскаше с ръце, лакти, крака и колене, но нищо не поддаваше. Тези ѝ усилия само усилиха отвратителното усещане. Единственият въздух, вдишван от нея, бе неприятно топъл и влажен от дъха ѝ. Тя се опита да изкрещи, но дъхът не ѝ стигаше.

— Това е сън — каза си тя, докато си заповядваше да застине. — Това е сън. Аз се намирам върху собственото си легло, в безопасност съм. Само трябва да се събудя. Да се събудя.

Малта напрегна клепачите си. Те не помръдваха. Тя не бе способна дори да доближи ръце към лицето си — отвратително усещане, учестило дишането ѝ. Тя изскимтя неволно.

Сега разбираш ли защо трябва да ме освободиш? Помогни ми. Накарай го да ме освободи, а аз ще ти помогна. Аз ще доведа баща ти и кораба. От теб се иска само да го накараш да ме освободи.

Тя познаваше този глас. Бе го чула да отеква в кошмарите ѝ откакто бе споделила втория сън с Рейн.

— Пусни ме — помоли се тя. — Позволи ми да се събудя.

Ще го накараш ли да ми помогне?

— Той казва, че не може — с мъка промълви Малта. — Той би ти помогнал, стига да можеше.

Накарай го да открие начин.

— Не мога.

Друг, още по-гъст саван я обгръщаше. Тя щеше да припадне; щеше да се задуши в съня си. Беше ли възможно това? Възможно ли беше човек да припадне в съня си? Да умре в съня си?

— Пусни ме! — тихо проплака Малта. — Моля те. Аз не притежавам власт над Рейн. Не мога да го принудя.

Гласът се засмя, плътен и дълбок.

Не говори глупости. Той е просто мъж, докато ние с теб сме кралици. Наша съдба е да властваме над мъжките от своите видове. Така е устроен светът. Ти знаеш как да получиш онова, което искаш. Поискай го. Освободи ме.

Малта полетя сред мрака — притискалите я ограждения бяха изчезнали. Тя размаха ръце, които не откриваха нищо. Чернотата продължаваше да прелита край нея, неподвижна, илюзорно променяща се заради усещането за движение. В следващия момент девойката се стовари върху някаква мека повърхност.

Тя отвори очи, за да установи, че се намира в стаята си, върху леглото. Денят бе все така горещ; през отворения прозорец грееше слънце.

Помнѝ.

Някой изрече думата досами нея, тя я чу. Макар в стаята да нямаше други.

Пристигането на вечерта донесе със себе си откритието, че днешният ден е по-успешен от всички предхождали го дни. И въпреки това Брашън се чудеше за бройката работници, които щяха да се завърнат утре.

Е, той не можеше да ги вини. Дори сам вече не разбираше причината, накарала го да остане. Нито негов кораб, нито негов роднина бяха изложени на риск. Когато се запиташе за причината, накарала го да остане, той можеше да си отговори единствено с мрачното осъзнаване, че не разполага с нещо друго, с което да се занимава. Пролетна вечер изчезна от пристанището на втората вечер след бягството на Брашън: капитан Фини бе надушил нещо гнило и бе предпочел да сведе загубите си до минимум, като просто избяга. Но Брашън така или иначе не възнамеряваше да се връща към този живот.

Много рядко той признаваше пред себе си истината — че работата по възстановяването на Парагон му предоставяше единствения начин да се намира в близост до Алтея. Много рядко, защото гордостта не му позволяваше. Самата Алтея му обръщаше по-малко внимание, отколкото отделяше на Клеф. Към хлапето тя поне се усмихваше…

Брашън хвърли бърз поглед към нея. Косата ѝ лепнеше от пот. Тя носеше широки панталони от бял плат и туника от същата тъкан. Песъчинки бяха полепнали по одеждите ѝ и по влажната ѝ кожа.

Той задържа очите си върху нея по-дълго от възнамеряваното: видя как тя се отправя към кофите с вода и пие жадно, преди да наплиска лицето и врата си. Рязко връхлетелият копнеж едва не го задави.

Брашън се постара да успокои обзелия го плам, като си припомни, че тя е негласна годеница на Граг Тенира. Виж, Тенира не беше лош моряк. Някой ден той щеше да бъде богат човек. С него Алтея щеше да бъде щастлива. Много по-щастлива, отколкото ако бе продължила взаимоотношенията си с един лишен от наследство Търговски син.

Той поклати глава и захвърли чука си на земята.

— Достатъчно за днес! — извика той. И без това слънцето доближаваше залез.

Алтея и Янтар се оттеглиха в камбуза, а Брашън се зае да плаща на работниците. Той не се раздели с тефтера си след приключването на това задължение, а остана да пресмята и да клати глава. Роника Вестрит му бе дала пълна свобода с парите по възстановяването на кораба. А Алтея с изненада бе открила, че той притежава познания на корабостроител, каквито тя не бе очаквала от един помощник-капитан. Тази ѝ реакция му бе доставила удоволствие, разбира се, но по никакъв начин не облекчаваше самата му работа: ограничените средства налагаха избор между най-добрите материали и най-добрите работници. Е, тази дилема често се оказваше улеснена от обстоятелството, че желаните от Брашън работници не желаеха да се доближават до кораба. Парагон отдавна си бе спечелил репутация, а неотдавнашното му поведение само я бе обновило и затвърдило. Повечето от дърводелците се оправдаваха с обяснението, че самите те не са суеверни, но останалите им клиенти биха се отвърнали от човек, работил на подобен кораб. Формулировката на отказите им не беше от значение, защото всички те водеха до едно следствие: забавяне. А времето беше най-големият враг на начинанието им. С всеки изминал ден щеше да става все по-трудно да открият Вивачия. Имаше и друго затруднение — работата трябваше да е съобразена с прилива. В края на настоящия месец се очакваше изключително висок прилив и Брашън се надяваше, че тези води ще се окажат достатъчни, за да повдигнат Парагон.

Най-дразнещо от всичко беше, че голяма част от работата, която те можеха да свършат и сами, можеше да бъде изпълнена едва подир по-значителните етапи. Задачите бяха навързани една с друга.

При качването си на борда той не завари жените в камбуза — тихите им гласове го отведоха до кърмата. Там те бяха седнали една до друга, поклащащи крака — двама юнги, впуснали се в разговор. Янтар бе пристегнала златистата си коса на опашка. Тази промяна не се отразяваше добре на лицето ѝ — скулите и носът ѝ изглеждаха прекалено остри, за да принадлежат на женствен лик. Седящата край нея Алтея представляваше противоположност: макар и нацапала бузата си с катран, нейният профил изглеждаше смайващо. Нейната женственост не беше податлива; тя сливаше в себе си заплаха и изкусителност, без дори да го осъзнава.

И в този момент на Брашън му се прииска никога да не я беше докосвал. Не само заради последвалото влошаване на отношенията им — най-лошото беше, че той не бе способен да я погледне, без да си припомни вкуса на кожата ѝ и откровението на тялото ѝ. Той трябваше да затвори очи за момент, преди да поднови пътя си към кърмата.

Двете жени стискаха чаени чаши, от които се издигаше дим. Между тях бе оставен тумбест керамичен съд.

Брашън напълни предназначената за него чаша, но остана прав, отказал се от краткотрайния копнеж да седне между тях. Янтар се взираше към хоризонта. Алтея замислено прокарваше върха на пръста си по ръба на чашата и разглеждаше вълните. Разговорът им бе утихнал при появата му.

Янтар усети настъпилото смущение.

— И утре ли ще започнем рано?

— Не — лаконично отвърна Брашън. Глътката чай възвърна част от словоохотливостта му. — По-скоро подозирам, че сутринта ще търся нови работници.

— Пак ли? — простена Алтея. — Какво е станало този път?

Брашън понечи да отговори, но в последния миг стисна зъби и поклати глава.

— Поне приемам, че е говорил с вас? — с надежда попита Алтея, заела се да разтрива слепоочията си. Тези думи тя отправи към Янтар.

— Не с нас — отвърна приятелката ѝ унило. — Но на работниците наговори много неща. Предимно обиди. Впоследствие той насочи темата към децата им, които щели да се родят сакати, задето бащите им работили край прокълнат кораб. Не му липсваше красноречие — с мрачна възхита добави Янтар.

— Оригинално. Поне днес хвърли само една греда.

— Може би утре възнамерява да промени това — изтъкна Брашън.

Тримата замълчаха. Отново Янтар я наруши:

— Какво излиза, че вече сме се предали?

— Още не. Още не съм обмислил колко безнадеждно е всичко. — Мъжът се намръщи и се обърна към Алтея. — Ти къде беше сутринта?

Тя не си направи труда да го поглежда.

— Макар да нямаш право да ме питаш: отидох да навестя Граг — обясни тя с хладен глас.

— Мислех, че Тенира все още се укрива. Покрай наградата за залавянето му и прочие.

Брашъновите думи бяха безразлични, дори престарано безразлични. Той отпи поредна глътка чай и се загледа в морето.

— Така е. Но той успя да ми изпрати съобщение, така че отидох да го видя.

Брашън леко сви рамене.

— Това поне разрешава един проблем. Когато ни свършат парите, ще го предадеш на служителите на сатрапа. С наградата ще можем да наемем поредната партида работници. — Той се ухили широко.

Алтея не обърна внимание на думите му; тя говореше с Янтар:

— Граг каза, че много му се иска да ми помогне, но неговата ситуация е сложна. Близките му не получиха очакваните приходи от товара на Офелия. Те са решили да не търгуват в Бингтаун или Джамаилия, докато сатрапът не отмени несправедливите налози.

— Офелия не отплава ли преди няколко дни? — осведоми се Брашън.

Този път Алтея му отговори.

— Да. Томи сметна за най-разумно да я изведе от пристанището, преди да са дошли още калсидски галери. Освен това данъчните служители на сатрапа заплашваха да конфискуват кораба. Те твърдят, че само сатрапът ще определя местата, където живите кораби имат право да търгуват. Стоките от Дъждовните земи се продават само в Бингтаун или в столицата. Съмнявам се, че те биха могли да следят за спазването на това правило, но Томи предпочете да не чака неприятностите да дойдат сами. Семейство Тенира ще продължи да отстоява принципите си, но Офелия няма да бъде излагана на риск.

— На негово място — замисли се Брашън — аз бих я отвел в Дъждовната река. Така само друг жив кораб би могъл да ме последва. — Той наклони глава встрани. — Това е планът, нали? Граг ще бъде отведен там тайно, на борда на друг жив кораб, за да се присъедини към близките си. Познах ли?

Алтея го погледна косо, но не каза нищо. Брашън се наскърби:

— Нямаш ли ми доверие?

— Обещах да не казвам на никого. — И тя се загледа във водата.

— Смяташ, че аз бих се раздърдорил?

Той се ядосваше истински. Що за човек смяташе тя, че е той? Нима Алтея действително очакваше, че би паднал толкова ниско заради съперничеството си с Граг?

— Не става дума за недоверие, Брашън — обясни тя с изчерпващо се търпение. — Дадох дума да мълча и възнамерявам да я спазя.

— Разбирам. — Поне тя отново разговаряше директно с него. Това го накара да зададе измъчващия го въпрос. — Той поиска ли да те вземе със себе си?

Алтея се поколеба.

— Той знае, че трябва да остана тук. И разбира, че трябва да отплавам с Парагон. — Тя се почеса по брадичката, сетне прокара пръсти по лепкавото петно върху бузата си. С раздразнение младата жена добави: — Иска ми се да можех да накарам Кефрия да проумее това. Тя продължава да пили пред майка, че това не било подобаващо. Тя не одобрява моето присъствие тук. Дразни се от начина, по който се обличам, когато идвам тук да помагам. Не зная какво би одобрила тя — може би да остана вкъщи и печално да кърша ръце.

Брашън усети, че тя се опитва да смени темата. Това само му придаде нова настойчивост.

— Да, Граг знае, че трябва да търсиш Вивачия. Но той пак ти е предложил да тръгнеш с него, нали? Пак е искал да го придружиш. Най-вероятно трябва да се отзовеш на поканата му. Да заложиш на сигурното, на победителя. Никой от Търговците не вярва, че ще успеем. Точно по тази причина никой не ни предлага помощ. Те си мислят, че нашето начинание представлява загуба на време и пари. Обзалагам се, че Граг е изброил множество разумни основания ти да ни изоставиш. Включително факта, че ние никога няма да успеем да отделим тази руина от плажа.

И Брашън стовари петата на ботуша си върху корпуса. Беше го изпълнил гняв, внезапен и яростен.

— Не го наричай така! — процеди Янтар.

— И престани да хленчиш! — не пропусна да се включи Алтея.

Побеснелият Брашън впери очи в нея и повиши глас.

— Но той е точно това: руина! Купчина отломки! Чуваш ли, Парагон? За теб говоря!

Думите му отекнаха из скалите зад тях. Парагон не отговори.

Янтар се взираше остро в него.

— Това с нищо няма да помогне — остро каза тя и изсумтя през носа си.

— Вместо да си търсиш с кого да се заядеш, защо не вървиш да си изпросиш малко киндин? — хапливо попита Алтея. — Всички знаем, че това е същинският ти проблем.

— Нима? — Брашън остави чашата си. — Аз пък зная какъв е твоят проблем.

Гласът на Алтея стана съвсем тих и мек в заплахата си.

— Защо не ни осветлиш със знанието си?

Брашън приближи лице до нейното.

— Твоят проблем е, че миналата зима ти най-сетне осъзна какво си. Оттогава ти се опитваш да го отречеш. Това осъзнаване те изплаши, затова ти избяга вкъщи да се опиташ да го забравиш.

Подобни думи Алтея изобщо не беше очаквала; тя остана безмълвна. Брашън едва не се ухили в отговор на смайването ѝ.

— И за да е напълно ясно — с по-тих глас продължи той, — нямам предвид нещо, случило се между двама ни. Говоря за онова, което се случи в теб самата.

— Брашън Трел, ти говориш безсмислици! — бързо изрече Алтея.

— Така ли? — Този път той се ухили. — Янтар знае за какво говоря. Още откакто се върнах в града видях, че тя знае за това. Разбрах го по лицето ѝ, когато тя ме погледна. Смешно е, че ти си избрала да говориш с нея, но не и с мен. Както и да е, казах ти, че не това е проблемът. Става дума за това, че ти не си Търговска дъщеря. Да, ти носиш кръвта на Ефрън Вестрит, в това няма съмнение. Но ти по никакъв начин не си обвързана с този проклет градец и традициите му. Баща ти не харесваше цената на търгуването по Дъждовната река, затова просто спря да плава по нея. Вместо това той си създаде собствени връзки и откри други неща, с които да търгува. Ти си се метнала на него. Вече е късно това да бъде отстранено. Ти не си в състояние да се промениш. Способна си единствено да спреш да се преструваш.

— Ти не би могла да си свиеш семейно гнездо и да се превърнеш в женската половинка на Граг Тенира. Ако направиш подобен опит, това ще съкруши сърцата и на двама ви. Ти никога няма да останеш у дома и да отглеждаш децата му, докато той плава. Ти обичаш да говориш за семейството, за дълга и за традицията, но причината, поради която ти се отправяш да търсиш Вивачия, е, че ти искаш да имаш свой собствен кораб и възнамеряваш да сториш всичко, което се иска от теб, за да си го получиш. Стига да се престрашиш да напуснеш Бингтаун отново, разбира се.

Всички тези думи просто се изливаха от него. В края на тази тирада Брашън осъзна, че се е задъхал. През цялото време Алтея се взираше безмълвно в него.

Толкова му се искаше да я повдигне в прегръдките си. Да я целуне. Но тя най-вероятно би му счупила челюстта.

Най-сетне тя успя да се окопити.

— Грешиш — заяви Алтея, само че зад думите ѝ отсъстваше увереност. Янтар прикри усмивката си в чашата с чай. Алтея все пак забеляза мимиката ѝ, защото я изгледа остро, а в отговор другата просто сви рамене.

Брашън се почувства засрамен. Без да си прави труда да отива до въжената стълба, той се прекачи над парапета и скочи в пясъка. Подир това се отправи към носа на кораба.

Клеф бе спретнал дребно огнище, на което приготвяше вечерята. Това беше само едно от многобройните му задължения: на кораба винаги се намираше работа за него. Нему се падаше да осигурява прясна вода за работниците (задължение, което той днес бе изпълнил двукратно заради Брашъновия изблик на гняв). Той остреше инструменти, изпълняваше дребни поръчки, а когато наближеше вечер, търчеше до дома на Вестритови, за да вземе хранителни продукти. Роника Вестрит им бе заявила, че са добре дошли на трапезата ѝ, но Янтар учтиво бе отказала, обяснявайки, че не би искала да остави Парагон сам. Брашън се бе присъединил към оправданието ѝ — за него беше трудно да скрива смущението си; условията на подобно хранене биха се оказали непосилни за него.

Велики Са, как му се искаше да засмуче късче киндин. Съвсем малко късче, колкото да успокои тръпките на копнеж, пълзящи по кожата му.

— Какво има за вечеря? — обърна се той към момчето.

Клеф го изгледа вторачено, но не отговори.

— Не се прави на интересен, хлапе! — предупреди го Брашън, чийто гняв още не беше отминал.

— Рибя чорба, с’р. — Навъсеният Клеф се зае да трополи с дървената лъжица из котела. — Той н’ йе руина — предизвикателно промърмори хлапакът.

Ето какво беше разстроило хлапето. Брашън отвърна с по-мек глас.

— Точно така, Парагон не е руина. Затова не трябва да се държи като руина. — Той извърна глава към фигурата, мълчаливо издигаща се над тях, и продължи, по-скоро обръщащ се към нея. — Той е адски добър кораб. Скоро той ще си припомни това, заедно с целия град.

Клеф се почеса по носа и отново разбърка котлето.

— Той лош к’смет ли носи?

— Той лош късмет ли носи — уморено го поправи Брашън. — Просто самият той е имал лош късмет, още от самото начало. Когато имаш лош късмет, а после го затрупаш със собствените си грешки, понякога ти се струва, че никога няма да се измъкнеш изпод него. — Той се засмя сухо. — Говоря от собствен опит.

— Ти лош к’смет ли си и’ал?

Произношението на момчето бе възмутително.

— Говори по-ясно, хлапе. Щом ще плаваш с мен, ще трябва да говориш разбираемо.

Клеф изсумтя, но повтори въпроса си с по-слаб акцент.

— Някои имат и по-лош късмет от моя, но повечето хора са по-големи късметлии — този път отвърна Брашън.

— Смени си ризата. Тъй ка’аше татко: кат’ н’ ти в’рви, смени си ризата.

Макар да не му беше весело, Брашън се усмихна:

— Единствената риза, която имам, се намира на гърба ми. Интересно какво ли говори това за късмета ми?

Алтея рязко се надигна и изля чашата си извън борда.

— Отивам вкъщи — обяви тя.

— Довиждане — с неутрален тон отвърна Янтар.

Другата жена стовари длан по перилото.

— Знаех си, че някой ден той ще го захвърли в лицето ми. Знаех си. През цялото време се опасявах от това и с право.

Янтар я погледна объркано:

— Какво да захвърли?

Двете бяха сами на борда, но въпреки това Алтея снижи глас:

— Че съм спала с него. Той знае, че би могъл да ме унищожи с тези думи. Достатъчно е да се изперчи пред подходящия човек. Или по-точно пред неподходящия човек.

Очите на Янтар пламнаха.

— Чувала съм хората да изричат глупави неща, когато са уплашени или наскърбени, но твоите думи се подреждат сред най-глупавите. Този мъж никога не е помислял да използва въпросния спомен като оръжие. Освен това той не е от онези, които се перчат. Нито би поискал да те нарани.

Настъпи неловко мълчание, в края на което Алтея призна:

— Права си. Понякога си мисля, че просто си търся причина да му се гневя. — Тя скръсти ръце. — Но защо му трябваше да изрича подобни неща? Защо трябва да ме разпитва по подобен начин?

Янтар остави въпросите неотговорени; вместо това тя зададе свое питане:

— Защо това те разстройва толкова?

Алтея поклати глава.

— Всеки път, когато започна да се наслаждавам на това, което правим, той… Днес имахме отличен ден, Янтар. Работихме здраво, работихме добре заедно. Също като някога. Аз зная как той работи и как мисли. Като да танцуваш с умел партньор. И точно когато бях започнала да си мисля, че отношенията между нас отново ще се уравновесят, той трябваше да…

Алтея замълча, но Янтар я подкани:

— Трябваше да…?

— Да ми зададе подобен въпрос. Да изрича подобни неща.

— Да изрича неща, различни от: „Помогни ми за тази греда!“ и „Подай ми чука!“ — невинно се осведоми приятелката ѝ. Алтея се подсмихна тъжно.

— Именно. Нещо, което ми напомня как разговаряхме, когато бяхме приятели. Тези времена ми липсват. Иска ми се да можех да се върна в тях.

— Какво те спира да върнеш духа им?

— Не би било подобаващо. — Тя се навъси. — Сега Граг се намира в живота ми. И освен това…

— Освен това?

— Освен това подобно сближаване би могло да се превърне в предпоставка за нещо повече. А дори и да не доведеше, Граг не би одобрил дружбата ми с Брашън.

— Граг не би одобрил да си имаш приятели?

— Знаеш какво имам предвид. — Алтея продължаваше да се мръщи. — Граг не би одобрил дружбата ми с Брашън. По-рано двамата с него бяхме близки приятели… които не се притесняват да се отпуснат един край друг. Знаеш.

Янтар тихо се засмя.

— Алтея, много скоро ние ще отплаваме с този кораб. Нима очакваш да използваш въздигнати маниери с човек, с когото ще работиш всеки ден?

— Когато отплаваме, той няма да е Брашън, а ще е капитанът. Той не пропусна да ми натрие носа с това. С капитана никой не фамилиарничи.

В настъпващия мрак Янтар я изгледа изпод вежди.

— Тогава защо се притесняваш? Времето ще изцели всичко.

— Може би аз не искам да бъда изцелена. Не и по такъв начин — със съвсем тих глас отвърна Алтея. Тя се загледа в ръцете си. — Може би приятелството на Брашън значи за мен повече от мнението на Граг.

Янтар сви устни.

— В такъв случай трябва отново да започнеш да му говориш. И то неща, по-сложни от: „Ето ти чука“.

Глава двадесет и втора

Променени чувства

Вивачия кипеше. Уинтроу имаше усещането, че се намира край врящ съд, който всеки момент заплашва да излее съдържанието си. А най-лошото бе, че той по никакъв начин не можеше да я успокои. Тя не само не се успокояваше, а ожесточено отблъскваше всички подобни опити.

И така близо месец. Уинтроу усещаше в нея отмъстителната целенасоченост на дете, на което е било казано, че е прекалено малко за определена дейност. Вивачия бе решена да се докаже, и то не просто пред Кенит: нейният гневен ентусиазъм обхващаше и Уинтроу. В дните подир смъртта на Опал решителността ѝ се бе затвърдила. Тя бе избрала да се занимава с морско разбойничество. Опитите на юношата да я разубеди само изостряха решението ѝ. И още по-смущаващо, тя се отчуждаваше от него с всеки изминал ден. В стремлението си да установи връзка с Кенит тя пренебрегваше Уинтроу.

Самият капитан виждаше състоянието ѝ; той осъзнаваше чувствата, които бе пробудил в нея. Той не я пренебрегваше, а напротив — с нея пиратът разговаряше любезно и изключително учтиво. Но бе престанал да я ухажва, насочил цялото си подобно внимание към Ета. Жената разцъфваше под грижите му, пламнала. Понастоящем тя крачеше с походката на тигрица; всички погледи се обръщаха след нея. На борда имаше още няколко жени (Кенит бе позволил на някои от бившите робини да останат), ала никоя от тях не притежаваше женствеността на Ета. Тази разлика объркваше Уинтроу, защото той се затрудняваше да посочи някаква конкретна промяна, настъпила в нея. Тоалетът ѝ не се беше променил. Кенит бе ѝ подарил нови бижута, но тя ги носеше рядко, най-често предпочиташе да се ограничава до една дребна обица с рубин. Не, промяната бе по-скоро вътрешна: също както отървалият се от сажди въглен не променя нищо в себе си. Тя не бе изменила задълженията си: все така се катереше по въжетата с ловкостта на пантера; все така разговаряше и се шегуваше с екипажа, докато кърпеше платна. И езикът ѝ си оставаше все така хаплив и остър. Но когато тя погледнеше към Кенит, дори и от другата страна на палубата, животът в нея се изостряше. А капитанът не оставаше безразличен към възхитата. Той никога не я подминаваше, без да я докосне. Дори суровият Соркор започваше да се изчервява, когато ги видеше прегърнати.

В тези моменти Уинтроу ги наблюдаваше единствено с удивление и завист. На всичкото отгоре всеки път, когато Кенит го уловеше да ги гледа, пиратът повдигаше вежда към него или му смигваше.

Променените обстоятелства се отразиха и на екипажа. Юношата бе очаквал прояви на ревност и недоволство от начина, по който капитанът изтъква дамата си. Вместо това те изглеждаха още по-горди от своя предводител: изглежда смятаха, че по някакъв чудат начин неговата жизненост и властта му над съблазнителната жена говорят в тяхна полза. За пръв път сред пиратите съществуваше тъй висок дух. Новите членове на екипажа се бяха слели изцяло. От остатъчното недоволство на робите нямаше и следа: защо да си правят труда да оспорват кораба, когато можеха да станат част от подобен екипаж?

От смъртта на Опал насам Вивачия бе станала свидетелка на още три нападения. И в трите случая пиратите нападаха дребни товарни съдове, които не превозваха роби. Всеки път нападението протичаше по един и същи начин. Каналът, който Кенит и Соркор, бяха избрали, бе отлично пригоден за подобни набези. Соркор изчакваше на юг; той започваше преследването на избрания кораб. Вивачия изчакваше в края на канала: нейна задача беше да изтласка преследвания съд към сушата. Щом това станеше, пиратите от Мариета се впускаха в абордаж, за да получат плячката си. Това те правеха лесно, защото тези товарни корабчета бяха управлявани и защитавани зле.

На Кенит трябваше да се признае, че той не избиваше тези екипажи. Не му се налагаше — те се предаваха почти безкръвно. В допълнителна проява на великодушието си капитанът не ги вземаше за заложници, за да иска откуп. Той просто вземаше най-доброто от стоката им и ги пускаше да си вървят, като сурово им заръчваше да разказват как Кенит от Пиратските острови нямало да търпи търговци на роби да плават през водите му.

Той не се определяше като крал. Още бе рано.

Така и трите корабчета бяха преживели срещата си с него. И посланието му щеше да се разпръсне бързо.

Вивачия се сърдеше и дразнеше на бездействието си. Кенит бе престанал да разговаря на сериозни теми с нея — досущ като дете, което не бива включвано в разговорите на възрастните. Повечето от вечерите си пиратът прекарваше на борда на Мариета, заедно със Соркор и любимата си. Там те изготвяха плановете си и честваха победите. А когато капитанът и дамата му се оттеглеха, Ета неизменно носеше последните дарове, връчени ѝ от Кенит. Развеселени от изпитото вино, двамата се усамотяваха в каютата си.

Уинтроу подозираше, че Кенит прави всичко това умишлено, за да събуди любопитството и ревността на Вивачия. Но той не сподели това си подозрение с нея; тя не би изтърпяла подобни думи от него.

Животът, който пиратите водеха между нападенията, почти можеше да се нарече мързелив. Кенит никога не позволяваше на екипажа си да изпада в опасно бездействие, но хранеше хората си добре с припасите от ограбените съдове и им предоставяше свободно време и за игри, и за веселие. В тези забавления той включваше и Уинтроу, като за целта често го канеше в каютата си. Но двамата не играеха на карти или зарове, а неизменно се занимаваха с игри, изискващи мисъл. Това обстоятелство изпълваше младия жрец с неспокойното усещане, че пиратът го преценява. Понякога играта оставаше забравена между тях, защото Кенит го разпитваше за философията на Са.

Второто от ограбените корабчета носеше на борда си книги. Кенит бе ненаситен читател; той веднага се възползва от това съкровище, което сподели и с Уинтроу.

Момчето не можеше да отрече, че тези интерлюдии са приятни. Понякога Ета оставаше при тях — и по време на играта им, и по време на разговора. Уинтроу се бе убедил, че тя притежава буден ум, който по нищо не отстъпваше на Кенитовия, макар и не толкова начетен. Жената не изоставаше от тях, докато биваха обсъждани общи неща. Едва когато двамата започнеха да разговарят за възгледите на определени философи, тя се смълчаваше и в крайна сметка се оттегляше. Един следобед Уинтроу се постара да я включи в разговора — в този ден той откри неумението ѝ. Откри го, когато се опита да ѝ подаде книгата, която двамата с Кенит обсъждаха.

— Аз не мога да чета, така че не си прави труда — гневно заяви тя, отказвайки да приеме книгата. Няколко мига тя продължи да масажира раменете на Кенит, зад когото се бе настанила. След това неочаквано се надигна и се отправи към вратата. Ръката ѝ се отпускаше върху дръжката, когато Кенитовият глас я спря.

— Върни се, Ета.

Тя се извърна с лице към него. За пръв път, откакто я познаваше, Уинтроу забелязваше предизвикателен блясък в очите ѝ.

— Защо? — сухо попита тя. — За да се убедя колко съм неграмотна?

За момент спазъм на гняв сгърчи лицето на Кенит. Уинтроу видя как пиратът изглажда чертите си и повдига ръка към жената.

— Защото аз искам това от теб — отвърна той с мек глас. Ета се подчини, макар да гледаше към книгата, която капитанът държеше, като към съперница. — Искам да я прочетеш — продължи пиратът, протягайки книгата.

— Не мога.

— Искам да го сториш.

Ета стисна зъби.

— Не мога да чета! — кипна тя. — Никой не ме е учил, никога не съм имала учител. Освен ако не броиш мъжа, който ме научи на бъдещия ми занаят, още преди да съм станала жена! Аз не съм като теб, Кенит, аз…

— Тихо! — с остър глас я прекъсна Кенит. И отново протегна книгата към нея. — Вземи я.

Това беше заповед.

Ета я грабна от ръката му и я задържа със съвсем лекия допустим натиск. А Кенит, почти незабележимо усмихнат, се обърна към Уинтроу.

— Уинтроу ще те научи да четеш. Или в краен случай ще ти я прочете. — Сега той отново гледаше към жената. — Докато не приключи с това си възложение, той няма да има други задължения на борда. Колкото и дълго да продължи.

— Екипажът ще ми се смее — възрази Ета.

Кенит присви очи.

— Няма да се смее дълго. Трудно е да се смееш с отрязан език. — Той замълча за момент, сетне се усмихна. — Но ако желаеш да запазиш тези уроци в тайна, така да бъде. Свободна си да използваш тази каюта. Ще се уверя, че никой няма да ви безпокои.

Подир това капитанът посочи към останалите книги, пръснати из помещението.

— Тук има много съкровища, които ти да усвоиш, Ета. Поезия, история, философия. — Кенит се приведе напред, хвана я за ръката и я придърпа към себе си. С другата си ръка той погали лицето ѝ, отмествайки един кичур. — Недей да упорстваш, искам това да ти хареса.

Пиратът хвърли бърз, необичаен поглед към Уинтроу. Почти изглеждаше, че той иска да се увери, че юношата ги наблюдава.

— Надявам се, че това ще достави удоволствие и на двама ви. — С тези думи той помилва лицето ѝ с устни. Ета примижа под допира му. Но очите на Кенит останаха отворени — те отново наблюдаваха Уинтроу.

Юношата изпитваше смущение; струваше му се, че по някакъв необичаен начин той е част от прегръдката.

— Ще ви помоля да ме извините — промълви той и бързо се надигна от масичката. Кенитовият глас го настигна на прага.

— Нали няма да имаш нищо против да помогнеш на Ета, Уинтроу? — осведоми се пиратът. Той продължаваше да държи жената край себе си, с поглед, насочен над главата ѝ.

— Нищо против — отвърна момчето, след като прочисти гърло.

— Отлично. В такъв случай се постарай да започнете скоро. Най-добре още днес.

Този път на юношата му бе спестена нуждата да отговаря — спаси го обичайният вик на наблюдателя:

— Платно на хоризонта!

Облекчението на Уинтроу съвпадна с тропота на нозе, отзовал се в отговор на крясъка.

— Върви на палубата! — нареди Кенит. Младият жрец побърза да се отзове: пиратът още посягаше към патерицата си, когато Уинтроу вече изхвърчаше от вратата и се отправяше към носа.

— Там! Ето го! — крещеше Вивачия и протягаше ръка. Излишен жест. Дори и от това разстояние се усещаше зловонието на превозвача на роби. Смрадта му определено подхождаше на вида: това беше най-мръсният и занемарен съд, който Уинтроу бе виждал. Широки ивици мръсотия върху корпуса указваха местата, от които са били изливани стотици отходни кофи. Корабът бе нагазил дълбоко, очевидно претоварен. По платната му личаха нескопосани кръпки. На моменти той изплюваше вода — това показваше, че в трюма му работеха помпи, най-вероятно задвижвани от роби. Изглежда бе необходимо постоянно усилие, за да се задържа този кораб над водата.

Само малка частица от мислите на Уинтроу се насочваше към особеностите на кораба: той бе преместил вниманието си върху змиите, следващи съда. Противните създания несъмнено усетиха паниката на борда му, защото отделиха гривестите си глави от повърхността на водата и се обърнаха към Мариета. Чудовищата бяха най-малко десетина — люспестите им тела проблясваха на слънцето. Отвратителна гледка.

Вивачия се приведе напред, с пламенно лице. Нейното нетърпение бе трескаво; почти се създаваше впечатлението, че тя дърпа кораба подире си.

— Погледни ги, виж как бягат! — промълви фигурата. Тя вече протягаше ръце към кораба. Междувременно пиратите вдигаха платна, за да се впуснат в преследване.

— Този кораб пренася роби. Кенит ще убие целия му екипаж — тихо я предупреди Уинтроу. — Ако му помогнеш да плени този съд, всички моряци на борда му ще умрат.

За момент тя погледна към него.

— А ако не го сторя, по колко роби ще измират всеки ден от пътуването им? — Тя отново впери поглед в плячката си и продължи с по-суров глас. — Не всички човеци са достойни да живеят, Уинтроу. Нашият метод запазва най-много животи. Ако корабът продължи да плава, цяло чудо ще бъде, ако при пристигането му на борда има оцелели.

Уинтроу бе престанал да я слуша: той смаяно гледаше как преследваният кораб започва да се отдалечава от Мариета. Разстоянието между двата съда нарастваше. Екипажът на робския съд не пропускаше да види нито възможността си, нито новата заплаха, която Вивачия представляваше.

Претовареният съд се насочваше към средата на канала; Мариета се намираше прекалено далеч зад него. Така не можеше да става дума за притискане от две страни. Колкото и невероятно да изглеждаше, прогнилият кораб щеше да им избяга.

Зад тях Кенит избута патерицата си на палубата и с помощта на ръцете си преодоля стълбицата. Подир това той стъпи на крака и намести подпората под мишницата си. Ета не беше с него.

Капитанът се приближи до предното перило и поклати глава.

— Клетите. Корабът се измъква. Уви, робите ще останат неспасени.

Уинтроу си отдъхна: днес нямаше да има убийства.

Тогава Вивачия изкрещя — вик, който изразяваше яростта от изчезваща възможност. Едновременно с това тя набра скорост. И последната дъска от корпуса, и последното късче платно се подредиха в най-подходящия начин. Пиратите започнаха да възклицават възторжено; към тези изблици се прибави и ожесточение, защото разстоянието между Вивачия и преследвания съд намаляваше.

Нейното съсредоточение, отдадено на едничка цел, заплени съзнанието на Уинтроу.

— Удивително, сияйна моя! — възхити се Кенит. Под тази благославяща възхвала Вивачия засия; нейното удовлетворение бе изключително силно.

Капитанът започна да издава нареждания към хората си. Зад него долиташе дрънчене на оръжия, придружено от шегите на хора, които се подготвяха да убиват себеподобни — те сключваха облози и се заканваха. На палубата бяха изнесени абордажни куки, стрелците бързаха да заемат позиции сред въжетата.

Вивачия не обръщаше внимание на ставащото на борда. Това преследване принадлежеше на нея, плячката също. От друго тя не се интересуваше.

Тази ѝ целеотдаденост почти бе изместила съзнанието на Уинтроу. Съвсем смътно той усещаше, че ръцете му остават вкопчени в перилото, а устремният насрещен вятър блъска косите му: Вивачия задушаваше неговата същина с обилието си от енергия. Като насън той гледаше как преследваният кораб израства пред тях. Зловонието се изостри. Щуращите се по палубите му моряци имаха ужасени лица.

Със същата занесеност юношата чу впиването на хвърлените куки и съсъка на първия залп стрели. Писъците на простреляните бяха ужасяващи, изпълнени с агония, но за него звучаха съвсем далечни, като крясъците на високо летящи птици. С много по-голяма яснота той усещаше приближаването на Мариета. А Вивачия нямаше намерение да дели плячката си с друг.

Когато хвърлените въжета се опънаха, Вивачия се извъртя встрани и се опита да сграбчи другия кораб. Зажаднелите ѝ пръсти не достигнаха нищо, ала ожесточеният ѝ израз се оказа достатъчен, за да ужаси екипажа.

— Дръжте ги! Избийте ги! — крещеше тя, без да обръща внимание на заповедите, които Кенит се опитваше да издаде. Нейната кръвожадност се оказа заразителна: в мига, в който разстоянието между двата съда се смали достатъчно, пиратите започнаха да прескачат.

— Тя успя! Нашата красавица успя! Мила моя Вивачия, никога не бях подозирал, че притежаваш подобна стремителност! — не щадеше похвалите си Кенит.

Чисто възхищение към пирата изпълни Уинтроу. Емоцията на кораба напълно заля опасенията му за предстоящата смърт. Фигурата се извърна, за да погледне Кенит в очите. Възхитата, поделяна от погледите им, представляваше взаимната почит на два хищника.

— Двамата с теб ще ловуваме добре — каза Вивачия.

— Наистина ще бъде така — обеща ѝ Кенит.

Юношата се чувстваше изолиран. Той бе свързан с тях, но те не му обръщаха внимание: той не беше от значение пред лицето на онова, което двамата току-що бяха открили един в друг. За него Уинтроу можеше да усети, че ги обвързва в много по-дълбока и първична степен от връзката, която бе допустима за него. Какво ли беше нещото, което пиратът и корабът разпознаваха, че ги обединява? Каквото и да беше то, в себе си жрецът не долавяше подобен отклик. Той можеше единствено да разбере, че става дума за нещо извечно. Може би по-извечно дори и от кръвта, която биваше проливана на онази, съседната палуба.

— Уинтроу. Уинтроу!

Сред обвилата го мъгла той дочу името си и по-скоро инстинктивно обърна глава. Кенит бе усмихнат широко; с глава той сочеше към пленения кораб:

— Тръгвай с мен, момче!

И Уинтроу тръгна подире му — той се озова на непознатата палуба, където все още кипеше битка сред ругатни, писъци и проклятия. Ета неочаквано изникна край тях, стиснала оръжие. Нейните стъпки издаваха, че цялото ѝ тяло се е превърнало в наострено сетиво. Косата ѝ лъщеше под лъчите на слънцето.

Кенит също носеше оръжие (дълъг нож), но Уинтроу крачеше невъоръжен и удивен сред този непознат за него свят. Отделянето от Вивачия бе прочистило ума му от нейното смазващо влияние, само че хаосът, който го обграждаше сега, създаваше почти сходен ефект.

Привикналият Кенит крачеше спокойно, придружаван от Ета — тя стоеше откъм страната на патерицата му, готова да защити любимия си при нужда. Така те напредваха по зацапаната и зловонна палуба. Така те подминаваха хора, вкопчени в борба на живот и смърт, и заобикаляха трупове.

Тялото на един моряк направи особено впечатление на Уинтроу. Той бе прострелян, но смъртта го бе споходила заради сблъсъка с дъските. Неговото лице привлече погледа на юношата: то бе застинало в гримаса, наподобяваща усмивка. И очите бяха присвити като в израз на веселие. А кръвта продължаваше да капе от ухото му и да се стича по брадата му.

Насреща им се приближаваше Соркор — макар и по-бавна, Мариета бе успяла да достигне преследвания съд и да го нападне от другата страна. Изстрадалият му екипаж нямаше никакъв шанс срещу тази двойна атака.

От оръжието в ръката на помощника все още се стичаше кръв; белязаното му лице сияеше със зверско задоволство.

— Почти сме готови, капитане! — весело поздрави той. — Само неколцина останаха на задната палуба. Нито един истински боец нямаше сред тях.

Безумен вик подчерта тези му думи, последван от плясък.

— Ето че станаха с един по-малко — добави Соркор. — Накарах някои от хората ни да започнат да отварят люковете. Долу, бога ми, е същински нужник! Струва ми се, че половината от превозваните са оковани трупове. Колкото и да са оцелелите, ще трябва да ги изведем бързо: това корито се пълни по-бързо и от моряшки мехур!

— Ще имаме ли място за всички, Соркор?

Едрият пират шавна с вежди.

— Най-вероятно. Малко ще попретовари корабите, но когато се върнем при Мърморещ, ще можем да пренесем част от тях на борда му.

— Отлично — кимна Кенит. Той имаше леко занесен вид. — Когато се върнем при Мърморещ, ще поемем към Заграба. Време е повече хора да научат за нещата, които сторихме.

— Определено, сър — ухили се заместникът.

Един окървавен пират се приближи до тях.

— Простете, капитане, готвачът иска да се предаде. Той се е барикадирал в камбуза.

— Убийте го — отегчено му отвърна Кенит.

— Той казва, сър, че знаел нещо, дето щяло да ни убеди. Казва, че знаел къде има съкровище.

Кенит поклати глава в безмълвно отвращение.

— Щом знае за съкровище, защо не е отишъл да го вземе, вместо да пренася роби с това корито? — саркастично подметна Ета.

— Не зная, мадам — извини се пиратът. — Може би защото е стар. Липсват му една ръка и око. Той твърди, че бил плавал с Игрот Дръзки. Точно затова не го убихме. Всеки знае, че Игрот плени цял кораб със съкровища, от който после нищо не се чу. Може би дъртият наистина знае нещо…

— Аз ще се погрижа за него, капитане — раздразнен обеща Соркор и се обърна към моряка. — Къде е той?

— Почакай, Соркор. Смятам, че трябва да поговоря с този готвач.

Кенит звучеше едновременно заинтригуван и подозрителен.

— Затворил се е в камбуза, капитане — смутено обясни пиратът. — Ние започнахме да разбиваме вратата, обаче той има купища ножове там. Адски умело хвърля за едноок.

Уинтроу забеляза промяната, изникнала върху лицето на капитана.

— Хубаво. Ще говоря с него, насаме. Вие се погрижете да изведете робите от трюма. По-живо! Корабът започва да се накланя.

Соркор бе привикнал да изпълнява заповеди; той веднага кимна и се извърна да издава нареждания.

Едва сега Уинтроу осъзна присъствието на робите. Те стояха скупчени на палубата, присвили очи заради светлината, от която бяха отвикнали. Свежият въздух, лишен от гореща задуха, също бе нещо ново за тях: макар и покрити със слой мръсотия, клетниците трепереха.

Тази воня и израженията им го върнаха в нощта, когато робите от Вивачия бяха изниквали на палубата. Някои от тези хора не можеха сами да се задържат на крака. Той почувства състрадание, последвано от непоколебимото разбиране, че Кенит е прав в стремежа си да ги освобождава. Отстраняването на подобно страдание бе правилно. Но методът, чрез който той постигаше това…

— Уинтроу!

В повика на Ета се долавяше известно раздразнение, предизвикано от начина, по който момчето бе застинало в замисъла си. Корабът се накланяше все по-осезаемо с всеки изминал момент — сега не беше времето за размотаване.

Докато прекосяваше палубата със забързани крачки, Уинтроу дочу рева на змиите, последван от плясък: пиратите бяха започнали да хвърлят телата през борда. Доволни подвиквания и смях показаха, че чудовищата са започнали да се боричкат за подхвърляните им хапки.

— Оставете! — долетя гласът на Соркор. — Много скоро те сами ще си получат труповете. Вървете да помогнете на оставащите роби да се изкачат. И по-бързо, искам да се махна от тази развалина колкото се може по-скоро.

Камбузът се помещаваше в една каюта на горната палуба. Пред вратата му се бяха скупчили неколцина пирати, изтеглили оръжия. Те стояха с гръб към Кенит, не забелязваха приближаването му.

Под погледа на Уинтроу един от тях ритна вратата. Иззад нея се разнесоха ругатни, а в образувалата се цепнатина изникна острие.

— Ще насека първия, който се опита да влезе. Доведете капитана си. Ще се предам само на него.

Пиратите отвърнаха с подигравки и се струпаха по-близо. Те приличаха на глутница помияри, наобиколили покатерила се котка.

— Капитанът е тук — обяви Кенит. Хилещите се пирати тутакси придобиха сериозен вид и побързаха да се отдръпнат. — Хайде, вървете! — рязко им нареди той. — Аз ще се погрижа.

Хората му се подчиниха бързо, но с видимо нежелание: те често се обръщаха назад. Това им поведение бе разбираемо; самото споменаване на съкровище бе достатъчно, за да привлече интереса на всеки, а съкровището на Игрот си беше легендарно. Ясно беше, че те биха предпочели да останат и да изслушат тайната, с която готвачът желаеше да откупи живота си.

Кенит не им обърна внимание, а повдигна патерицата си и потропа с нея по вратата.

— Излез — нареди той на готвача.

— Ти ли си капитанът?

— Аз съм. Излез.

Другият доближи око до цепката на вратата за момент.

— Зная нещо, което ще те заинтересува. Ако пощадиш живота ми, ще ти кажа къде Игрот Дръзки е скрил плячката си. Цялата плячка: не просто онова от кораба на сатрапа, а всичко преди това.

— Никой не знае къде Игрот е скрил съкровището си — с уверен тон отвърна Кенит. — Той потъна заедно с целия си екипаж, без оцелели. А ако е имало оцелели, те отдавна са ограбили съкровището.

Със смайваща ловкост капитанът се придвижи напред, заставайки досами рамката на вратата.

— Аз оцелях. Години чаках възможност да го взема, само че никога не се озовавах в подходящата позиция. Все се оказваше така, че ако бях казал на някого, щях да получа единствено нож в гърба. Не всеки човек би могъл да достигне до мястото. За целта е необходим специален кораб. Съд като този, който Игрот имаше някога, и като този, който имаш ти… Сигурен съм, че се досещаш за какво говоря. Има места, до които само един жив кораб би могъл да достигне. Но за момента няма да ти кажа повече. Ако ме оставиш жив, ще те заведа там. Това е условието ми.

Кенит не отговори. Той стоеше застинал край вратата, безмълвен.

Уинтроу погледна към Ета. Тя също стоеше неподвижна като любимия си. И изчакваше.

— Е, капитане, какво ще кажеш? Споразумяхме ли се? Там има повече съкровища, отколкото можеш да си представиш! Цели камари! И половината от тях са магически предмети. От теб се иска просто да отидеш и да го прибереш. Ще станеш най-богатият човек на света. Само трябва да ми дадеш думата си, че ще ме пощадиш — оживено говореше готвачът. — Справедливо е, нали?

Корабът бе започнал да се накланя значително. Соркор и хората му подканяха робите да бързат. Гласът на един от пиратите долетя до тях.

— Той е мъртъв, жено. Няма какво да направим. Остави го.

Отвърна му воят на невидимата жена, понесен от вятъра, но край вратата на камбуза бе тихо. Кенит все така не отговаряше.

— Капитане? Капитане, там ли си?

Кенит присви очи в размисъл. На лицето му бе изникнала гримаса, която напомняше усмивка.

Цялото това чакане изнервяше Уинтроу. Корабът затъваше все по-дълбоко и по-бързо. Крайно време беше да напуснат палубата му. Юношата понечи да каже нещо, но Ета забоде лакът в ребрата му.

Последвалото се случи едновременно, смаяло разбирането на Уинтроу. Дали наистина Кенитовият нож се беше раздвижил първи, или капитанът бе зърнал доближаващия се до вратата? Във всеки случай изглеждаше, че двете прояви на движение се сблъскват една с друга едновременно, бързо и синхронизирано като плясъка на две длани. Ножът на Кенит потъна дълбоко в единственото око на готвача, сетне бе дръпнат назад. Тялото се свлече зад вратата.

— От екипажа на Игрот не е имало оцелели — каза Кенит и бавно си пое дъх. Той се огледа като човек, който се опомня от унес. — Само си изгубихме времето. Да вървим, корабът потъва.

Стиснал окървавения си нож, той закуца обратно към Вивачия. Ета отново крачеше край него: тя по никакъв начин не изглеждаше смутена от случилото се току-що. Но Уинтроу крачеше подире им механично. Как можеше смъртта да връхлита тъй бързо? Как можеше цялото уравнение, представляващо един човешки живот, да бъде зачеркнато с такава бързина? Тази постъпка на Кенит бе покъртила юношата: едно бързо движение на пиратската десница бе посадило смърт. Въпреки това послужилият си с ножа не беше показал нищо. Уинтроу се чувстваше осквернен, че има нещо общо с подобен човек. И страшно му липсваше близостта на Вивачия — тя щеше да прогони объркването от мислите му. Щеше да му каже, че изпитваната от него вина е неоснователна.

Още в мига, в който единственият Кенитов ботуш стъпи на борда на Вивачия, фигурата го повика.

— Кенит! Капитане!

В зова ѝ се долавяше повеля, каквато Уинтроу чуваше от нея за първи път. Но Кенит се усмихна доволно.

— Настанете робите и ни отделете от проклетото корито! — нареди пиратът и погледна към Уинтроу и Ета. — Погрижете се да станат колкото се може по-чисти. И ги дръжте на кърмата.

Подир това той ги остави и забърза към носа.

— Той иска да остане насаме с нея — каза Ета, изтъквайки очевидното. В очите ѝ пламтеше ревност.

Уинтроу сведе лице към палубата, за да скрие от нея собствената си сходна проява.

— Определено живееш стилно за човек, укриващ се от закона — усмихна се Алтея.

Граг отвърна на усмивката ѝ, доволен от себе си, и наклони стола си назад. Едновременно с това той небрежно повдигна ръка към калаения фенер, окачен на клона над него.

— Какво би представлявал животът без стил? — обяви той. Двамата се засмяха.

Разлюлелият се фенер лениво разпръскваше светлината си около тях. Тя, насечена от украсата на метала, проблясваше и в очите му. Граг носеше тъмна риза и свободни бели панталони, а блясъкът на златна обица съпровождаше движенията на главата му. Заради слънцето кожата му бе придобила бронзов оттенък: този цвят го караше да изглежда като част от гората. Или като ринстински моряк, особено когато зъбите му блеснеха в усмивка.

— От години не бях идвал на това място — обясни младият мъж и доволно огледа поляната пред колибата си. — Когато бях малък, преди да започна да плавам с татко, майка ни водеше тук, за да прекараме на хладно по-горещите дни от лятото.

Алтея последва погледа му. Пространството пред колибата бе съвсем малко — гората започваше почти отвъд прага ѝ.

— Нима през лятото тук е по-хладно?

— Само малко по-прохладно… Но за сметка на това въздухът е чист. Не е нужно да ти обяснявам как замирисва Бингтаун през лятото. Ние бяхме тук и в годината, когато се разрази Червената чума; никой от нас не се зарази. Майка винаги смяташе, че сме избегнали заразата, защото сме стояли настрана от градското зловоние. Подир това тя ни водеше тук всяка година.

Младежът замълча. А Алтея си представи това място сред оживлението, донесено от една жена и нейните деца. Не за първи път тя се зачуди за посоката, в която животът ѝ би поел, ако братята ѝ бяха останали живи. Дали баща ѝ пак щеше да я вземе със себе си на кораба? Или по това време тя щеше да е омъжена и да отглежда децата си?

— За какво мислиш? — меко я попита Граг. Той отпусна и четирите крака на стола си на земята и опря лакти на масата, за да обгърне брадичката си с длани. И за да насочи привързан поглед към нея.

На масата между двамата стояха бутилка от вино, две чаши и остатъците от студена вечеря — всичко това Алтея бе донесла със себе си. Бележката, пристигнала в дома ѝ, в действителност бе изпратена от майката на Граг до нейната. Посланието предварително се извиняваше, след което се осведомяваше дали за Алтея ще е възможно да изпълни дискретна поръчка за рода Тенира. Кефрия реагира с повдигане на вежди, но Роника очевидно реши, че на Алтея не ѝ е останала репутация, за която да мислят, защото написа утвърдителен отговор.

В една от градските конюшни Алтея се сдоби с кон и се отправи на път, запозната единствено с посоката, в която трябва да се отправи, но не и с крайната цел. Край една кръчма в предградията някакъв скитник ѝ направи знак да спре и мушна нова бележка в ръката ѝ. Това послание я насочваше към хан.

Тя подозираше, че там ще открие Граг, но се оказа, че на мястото я чака нов кон, на чието седло бе преметнато мъжко наметало с качулка; освен това конят можеше да се похвали с принадлежността на дисаги и трета бележка.

Цялото това пътуване бе придружено от излъчването на приключение и загадъчност, но въпреки това Алтея нито за миг не си позволи да забрави за съществуването на сериозния аспект. В дните, последвали опълчването на Офелия срещу данъчния министър, градът бе задълбочил разединението си. Капитан Томи Тенира бе постъпил разумно, изтегляйки кораба си от пристанището: скоро след това бяха пристигнали три нови калсидски галери. Тази навременна поява събуди подозрения, че между данъчната служба и Калсид съществуват по-тесни връзки, отколкото столицата осъзнаваше. Неизвестен човек се промъкна в дома на главния данъчен служител и изкла всичките пощенски гълъби. Митническите складове, останали незасегнати от пожарите в нощта на прекъснатото Търговско заседание, бяха подпалвани на два пъти. Това принуди калсидските наемници да охраняват дома на началника, а също така да обхождат пристанището и околните води. Някои от по-сдържаните Търговци проявяваха разбиране към онези, които тихо говореха за независимост от Джамаилия.

Граг Тенира се превърна в символ на недоволството на данъчната служба. За залавянето му бе обявена голяма сума. Брашъновото предложение за предаването му беше шега, но не и преувеличение. Ако Граг не избягаше скоро, дори и онези, които му бяха верни, вероятно щяха да се изкушат от смайващото възнаграждение.

На тези нейни размишления се дължеше лошото ѝ предчувствие — макар лятната вечер да бе толкова приятна. Граг трябваше да предприеме нещо: не за първи път тя му казваше това.

— Все още не разбирам защо се задържаш толкова близо до града. Защо не избягаш с някой от живите кораби? Удивена съм, че агентите на сатрапа не са се досетили, че може да си тук. Всеизвестно е, че семейството ти има колиба в Сангерската гора.

— Наистина е добре известно. До този момент те пристигаха два пъти. А дори и да дойдат отново, пак ще заварят колибата празна.

— Как така? — заинтригува се Алтея.

Граг се засмя, но с известно смущение.

— Моят прачичо не е бил от най-моралните хора. Според семейната легенда той е провеждал не една среща тук. По тази причина в мазето има не само тайна изба, а и още едно скривалище, намиращо се зад нея. Освен това в колибата има магическо звънче. Неговият двойник се намира в мостчето, което ти прекоси по пътя за насам.

— Аз не чух нищо, когато прекосявах моста — възрази тя.

— Разбира се. Звънчето е дребно, но много чувствително. Когато твоите стъпки са го задействали, тукашната камбанка му отговори. Слава на Са за магията от Дъждовните земи.

И той повдигна чашата си в тост. Алтея се присъедини към него, след което поднови прекъснатата тема:

— Да разбирам ли, че възнамеряваш да останеш тук?

Той поклати глава.

— Не. Тогава залавянето ми би било само въпрос на време. Хората в околността знаят, че съм тук. Мнозина от тях са семейства от Трите кораба. Добри хора, но бедни. Рано или късно някой от тях ще се поддаде на изкушението. Всъщност аз заминавам съвсем скоро. Точно по тази причина помолих майка да уреди тази визита, макар да се боях, че близките ти няма да я разрешат: зная, че не е пристойно да искам да се срещам насаме с теб при подобни обстоятелства. Но отчаяните времена налагат отчаяни мерки — оправда се той.

Алтея изсумтя развеселено:

— Съмнявам се, че майка ми се е притеснявала за това. Боя се, че детската ми репутация на бунтовна мъжкарана ме е последвала. Онова, което сестра ми би сметнала за скандално, за мен е нещо обикновено.

Граг отпусна ръка върху нейната и я стисна.

— Грешно ли е да кажа, че се радвам за това? Иначе никога не бих те опознал достатъчно, за да те обикна.

Неочакваната откровеност я остави безмълвна. Младата жена понечи да отвърне, че тя също го обича, но думите на лъжата отказваха да се учленят. Тя си пое дъх, за да изрече истина: че тя също се радва, че го е опознала; че думите му ѝ оказват голяма чест…

— Не казвай нищо — изпревари я събеседникът ѝ и поклати глава. — Не е нужно да го казваш, Алтея. Аз зная, че ти не ме обичаш. Още не. В много отношения твоето сърце е още по-предпазливо и от моето. Знаех това още от самото начало. А дори и да не бях разбрал, щях да го науча от Офелия: тя подробно ме наставляваше как да те ухажвам. — Граг се засмя, насочил веселието си към себе си. — Разбира се, аз не съм се допитвал до нея, но ти я знаеш каква е. В много отношения тя ми е като втора майка.

Алтея се усмихна благодарно.

— Ти си прекрасен човек, Граг. Моето колебание не е свързано с някаква твоя неправилна постъпка или с някакъв недостатък. Просто в последно време животът не ми оставя време да мечтая за себе си. Всички проблеми, обкръжили семейството ми, лягат особено тежко върху мен. В нашия род не са останали мъже, няма кой друг да направи опит да спаси Вивачия. Този дълг се пада изцяло на мен.

— Не за първи път ми казваш това — отвърна той. В гласа му се долавяше, че не е изцяло съгласен с нея. — Аз вече не тая надежди, че ще избягаш заедно с мен. Но разбирам, че дори и при подобни обстоятелства тъй прибързан съюз не би изглеждал пристоен.

Граг обърна ръката ѝ и погали дланта ѝ с пръст: движение, което породи приятни тръпки. Загледан в пръстите ѝ, мъжът попита:

— Но какво ще правиш по-късно? Ще настъпят по-добри времена. — След миг размисъл Търговецът придружи думите си с горчив смях. — Или пък по-лоши. Във всеки случай бих искал да мога да се подкрепям с мисълта, че в един момент ти ще застанеш до мен и ще се присъединиш към семейството ми. Алтея, ще се омъжиш ли за мен?

Тя затвори очи заради пронизалата я болка. Насреща ѝ седеше добър човек, честен, красив, достоен, заможен.

— Не зная — тихо отвърна Алтея. — Опитвам се да поглеждам напред, да си представям време, в което моят живот ще ми принадлежи и ще имам право да постъпвам с него както сметна за добре, само че погледът ми не стига толкова далеч. Ако всичко се развие добре и си върнем Вивачия, аз ще оспоря правото на Кайл да я притежава. Ако спечеля, тогава ще започна да плавам с нея. — Тя го погледна в очите. — С теб сме говорили за това. Зная, че ти не можеш да напуснеш Офелия. А ако аз си върна Вивачия, няма да се разделя с нея. До какво ни довежда това?

Младежът скриви лице.

— Трудно ми е да желая успеха ти, защото ако ти придобиеш всичко, което желаеш, аз ще те изгубя. — Забелязал движението на веждите ѝ, зачеващо свъсване, той се засмя. — Въпреки това аз искрено желая да успееш. Но ако все пак нещата не се подредят така… аз ще те чакам. Офелия също.

Тя сведе очи и кимна, но сърцето ѝ бе изстинало. Какво я очакваше в случай на неуспех? Цял един живот без нейния кораб. Живот, от който Вивачия никога повече нямаше да представлява част. Вместо това Алтея щеше да живее като пътничка на борда на кораба на Граг и зорко да пази децата си. Щеше да гледа как синовете ѝ растат и започват да плават с баща си, а самата тя щеше да остане у дома, да се грижи за домакинството и да търси партньори на дъщерите си. Та това не беше бъдеще, а мрежа, която заплашваше да я задуши… И Алтея се опитваше да си поеме дъх, да се убеди, че животът ѝ не би тръгнал в такава посока. Граг я познаваше. Той знаеше, че тя е родена да плава, а не да крее у дома. Но въпреки това… Сега той разбираше дълга, който тя имаше към семейството си: но щом двамата сключеха брак, нейният дълг щеше да се пренесе към този съюз и Граг щеше да очаква от нея да го изпълни. Моряците си вземаха съпруги, за да има кой да отглежда децата им и да се грижи за дома им.

— Аз не мога да стана твоя съпруга.

Сякаш нечия чужда уста беше изрекла тези думи. Но след изричането им нямаше връщане назад. Алтея го погледна в очите.

— Това е нещото, което не ми позволява да те обикна, Граг: знанието за цената, която би трябвало да платя. Аз бих могла да те обикна, но не и да привикна да живея в сянката ти.

— В сянката ми? — объркано попита той. — Не разбирам какво искаш да кажеш с това. Ти ще бъдеш моя съпруга, почитана от семейството ми, майката на наследника на рода Тенира.

В гласа му се долавяше искрена болка; той се затрудняваше да открива думи.

— Повече от това не бих могъл да ти предложа. Това е всичко, което съм в състояние да предложа на всяка жена, която стане моя съпруга. Това — и себе си. — Той продължи шепнешком. — Надявах се, че това ще се окаже достатъчно за теб, но…

Граг бавно разтвори пръсти, освобождавайки ръката ѝ. Жест, който пускаше птица на свобода.

Алтея отдръпна ръката си колебливо.

— Никой мъж не би могъл да ми предложи нещо повече, Граг.

— Дори и Брашън Трел? — грубо натърти той.

Споходи я пронизващ хлад. Той знаеше. Знаеше, че тя е спала с Трел. В този момент тя се радваше, че е седнала: достатъчно трудно ѝ беше да запазва контрол над лицето си. В ушите ѝ звучеше бучене. Всемилостиви Са, тя щеше да припадне! Нелепо. Защо думите му бяха породили подобна реакция от нейна страна?

Граг рязко се надигна и се отдалечи от масата. Застанал на прага, той се загледа в гората.

— Значи го обичаш? — попита той с тон, който звучеше по-скоро като обвинение.

Гузно усещане, примесено със срам, бе донесло сухота в устата ѝ.

— Не зная — дрезгаво произнесе тя и направи опит да прочисти гърлото си. — Това беше просто нещо, което се случи. И двамата бяхме пили, освен това в бирата имаше сънотворно…

— Зная — рязко я прекъсна Граг. Той все така не поглеждаше към нея. — Офелия ми разказа, когато ме предупреди. А аз отказах да ѝ повярвам.

Алтея зарови лице в шепи. „Когато ме предупреди.“ Дали изобщо Офелия някога я бе харесвала?

— От колко време знаеш? — успя да промълви тя.

Търговецът въздъхна тежко.

— В нощта, когато тя ме подкани да те целуна и аз го сторих… Тя ми разказа след това. Предполагам, че се е почувствала виновна. Може би се е бояла, че ще изпитам болка, ако се влюбя прекалено дълбоко в теб и впоследствие открия, че ти не си… онова, което съм очаквал.

— Защо не ми каза по-рано?

Тя повдигна глава навреме, за да види повдигането на рамене.

— Смятах, че това не е от значение. Знанието ме притесняваше, разбира се. Идеше ми да удуша негодника. От всички възможни подлости, които е могъл да стори, той… Но не сторих нищо, защото Офелия ми каза, че е възможно ти още да изпитваш чувства към него. И дори да го обичаш…

Последното изречение представляваше плах въпрос.

— Не мисля, че го обичам — тихо каза тя. Но несигурността на думите ѝ изненада и нея самата.

— Интересно — отбеляза Граг жлъчно. — Ти знаеш със сигурност, че не ме обичаш, а за него се колебаеш.

— Двамата с него се познаваме отдавна — изтърси Алтея. Тя искаше да каже, че не обича Брашън. Но как бе възможно да другаруваш с някого от толкова дълго, без да изпитваш някаква обич към него? Подобно беше отношението ѝ с Давад Рестарт. Тя презираше неговите постъпки, но това не ѝ пречеше да мисли за него с умиление. — С него ни свързва не само дългогодишно приятелство, но и общата служба на борда на Вивачия. Случилото се между нас не променя тези години и…

— Не разбирам — тихо каза той. В гласа му все още се долавяше гняв. — Той те е обезчестил, Алтея. Покварил те е. Аз побеснях, когато научих. Исках да го предизвикам; бях сигурен, че ти го мразиш. Бях сигурен, че той заслужава да умре. Бях убеден, че той никога няма да посмее да се върне в Бингтаун след онова, което е сторил. А когато той дръзна да цъфне, аз възнамерявах да го убия. Две неща не ми позволиха: не можех да го сторя, без да разкрия причината за постъпката си, а аз не исках да засягам репутацията ти. Освен това разбрах, че той е посетил дома ти. Помислих си, че все пак е решил да постъпи честно. Но ако той ти е предложил, а ти си отказала… Той отправи ли подобно предложение? Това ли е причината: изпитваш някакъв дълг към него?

Граг говореше с настойчивост, породена от отчаяние: полагаше огромни усилия да разбере поведение, което бе неспособен да осмисли.

Алтея се надигна и също се приближи до вратата. И също се загледа в притъмняващия лес. Сенките на клонки и листа се преплитаха и сливаха една в друга.

— Той не ме е насилвал — рече тя. — Това трябва да ти призная. Случилото се между нас не беше разумно. Но в него отсъстваше принуда: вината е колкото на Брашън, толкова и моя.

— Той е мъжът — отсечено заяви Граг, скръствайки ръце. — Вината е негова. Той е трябвало да те защити, а не да се възползва от слабостта ти. Един мъж трябва да притежава контрол над страстта си. Той е трябвало да прояви по-голяма сдържаност.

Тя слушаше смаяна. Наистина ли той гледаше на нея по такъв начин? Наистина ли я смяташе за слабо и безпомощно създание, което трябваше да бъде напътствано и закриляно от най-близкия мъж? Нима той наистина смяташе, че тя не би могла да спре Брашън, ако бе поискала? В първия момент Алтея почувства изникването на огромна бездна, отделяща двамата; в следващия миг тази празнота се изпълни с гнева ѝ. Тя възнамеряваше да захвърли насреща му съкрушителни думи, да го принуди да разбере, че тя владее собствения си живот. Но тя не каза нищо, защото яростта се стопи също тъй бързо, както се беше появила, заменена от осъзнаването, че подобни усилия биха били напразни. Тя гледаше на случилото се с Брашън като на момент от живота им, касаещ само двама им. Граг виждаше в него нещо, което е било причинено на нея, нещо, което трябва да я е променило завинаги. Нещо, противоречащо на неговото разбиране за допустимото в цивилизованото общество. Докато срамът и вината на Алтея произлизаха не от усещането, че тя е сторила нещо лошо, а от страха за последиците, които евентуално разкриване би донесло на близките ѝ. Тези два възгледа бяха напълно противоположни.

Това беше моментът, в който тя почувства със сигурност, че двамата никога не биха могли да сътворят нещо заедно. Дори и ако тя можеше да изостави мечтите си за собствен кораб; дори и ако неочаквано установеше, че желае да има свой дом и деца — начинът, по който той гледаше на нея, винаги щеше да я наскърбява.

— Трябва да си вървя — обяви тя.

— Тъмно е — протестира Граг. — Не бива да тръгваш сега.

— Ханът не е далече. Освен това аз ще яздя внимателно. Конят също е добър.

Този път той се обърна към нея — върху лицето му се четеше уязвимост.

— Моля те, остани. Нека да поговорим. Това не е проблем, който да не можем да разрешим.

— Не мисля така, Граг. — Само час по-рано тя би докоснала ръката му, би го целунала за сбогом. Сега тя знаеше, че между двамата съществува непреодолима преграда. — Ти си добър човек. Някой ден ще откриеш жената, която ще те направи щастлив. Желая ти късмет. Когато отново видиш Офелия, предай поздравите ми и на нея.

Той я последва обратно до кръга светлина от фенерите. Алтея повдигна чашата си и допи последните глътки вино. След това вече нищо не я задържаше тук.

— Алтея.

Угнетеният глас я накара да се обърне. Заради мъката Граг изглеждаше съвсем млад. Въпреки това той я гледаше в очите и не се опитваше да скрие болката си.

— Предложението ми все още важи. Готов съм да те изчакам. Стани моя съпруга — миналото ти е без значение за мен. Аз те обичам.

Тя потърси истинни думи, с които да отвърне.

— Ти имаш добро сърце, Граг Тенира — рече накрая тя. — Сбогом.

Глава двадесет и трета

Последици

Серила не бе напускала капитанската каюта от времето, в което се бе озовала завлечена в нея.

Тя прокара ръце през разрошената си коса и се опита да пресметне въпросното време. Повеляваше на паметта си, само че спомените от изминалите събития отказваха да се подредят в последователност. Те подскачаха и се смесваха като парчетата от мозайка. Отговорни за този хаос сред мислите ѝ бяха откъслеците страдание и ужас, които неизменно си проправяха път до най-горния пласт на съзнанието.

Тя се беше съпротивлявала на моряка, изпратен да я доведе. Бе възнамерявала да запази достойнството си, но откри, че намерението ѝ е неизпълнимо. Морякът я повлече след себе си, без да се впечатлява от опитите ѝ да се задържи. Когато тя се опита да го удари, вонливецът просто я метна на рамото си. И в това си положение Серила продължи с опитите си да го удря, с което развесели не само него, но и останалите от екипажа, станали свидетели на отнасянето ѝ. Онези от свитата на сатрапа, които зърнаха унизителната гледка, не реагираха по никакъв начин — те запазваха безизразни лица, извръщаха се или тихо затваряха вратите си. Но Серила бе запомнила не тях, а израженията на Косго и Кеки. Сатрапът се подсмихваше самодоволно, а куртизанката се отърси в достатъчна степен от наркотичния си унес, за да проследи с приятно вълнение случващото се, отпуснала ръка върху бедрото на Косго.

Капитанската каюта се намираше в непозната за Серила част на кораба. Морякът я блъсна вътре и залости вратата. Последвалото чакане бе неопределено. Струваше ѝ се, че са изминали часове, но тя нямаше как да определи. В този момент единственият признак за отминаването на времето бе редуването на чувствата ѝ — гняв, отчаяние и ужас. Това бяха по-скоро придружаващи чувства: всички те бяха изниквали, за да правят компания на страха.

Когато капитанът най-сетне се появи, Серила беше изтощена от блъскането по вратата, риданията и писъците си. Първият му допир едва не срина изтерзаните ѝ нерви, а с тях и нея самата… Тя се озоваваше в подобни обстоятелства за първи път.

Калсидецът не обръщаше почти никакво внимание на съпротивата ѝ. Той не беше груб, а подхождаше към нея с делово безразличие. Когато осъзна, че тя е още девица, мъжът възкликна изненадано и изруга на собствения си език, а после продължи да добива удоволствие.

Преди колко дни Серила за първи път се бе озовала в тази каюта? Тя не знаеше. Нито веднъж не бе получила възможност да я напусне. Появата на капитана представляваше единственият начин да отмерва времето. Понякога той се възползваше от нея, друг път не ѝ обръщаше внимание. Това му безразличие я нараняваше особено жестоко: той дори не усещаше присъствието ѝ, не правеше опити да я предразположи към себе си. За него тя по нищо не се отличаваше от плювалник или цукало. Не му беше нужно да разговаря с нея: тя беше просто предмет, предназначен за задоволяването на специфична нужда. Ако тя започнеше да създава затруднения за плавното протичане на процеса, като се съпротивляваше или направеше опит да го умолява, той я удряше. Ударите биваха нанесени с опакото на ръката, небрежно, което показваше, че един ожесточен замах би бил далеч по-силен. Дори и един от небрежните плесници бе разклатил два от зъбите ѝ и бе накарал ухото ѝ да пищи в течение на часове.

Много по-ужасяваща от самите удари бе липсата на чувство, с която те биваха нанасяни. Той дори не смяташе за необходимо да изразява гняв насреща ѝ, да прояви дори това признание, че има насреща си друго живо същество.

В началото на пленничеството си Серила премисляше отмъщение. Тя прерови стаята с намерението да открие нещо, което да ѝ послужи като оръжие. Сандъците и шкафовете на капитана бяха заключени (личеше, че той не е от доверчивите) и не се поддадоха на усилията ѝ да ги отвори. Но върху бюрото му тя откри, че предишните ѝ подозрения са били основателни. Тя разпозна карта на бингтаунското крайбрежие, а също и карта на района около устието на Дъждовната река. Подобно на всички други карти от тези местности, големи участъци липсваха.

Тя намери и писма, но те не ѝ помагаха по никакъв начин, защото не владееше калсидски. В тях се споменаваха суми, а също и имената на двама висши благородници от столицата. Възможно бе тези писма да съдържат информация за подкупи, а може би представляваха обикновена търговска кореспонденция. Серила се постара да върне всичко по местата му, но явно не бе успяла. А може би побоят, нанесен ѝ от капитана същата вечер, се отнасяше за някакво друго нейно прегрешение. Във всеки случай синините потушиха желанието ѝ за мъст. Тя дори престана да мисли за оцеляване. Умът ѝ се оттегли в себе си, оставяйки тялото да функционира само.

С течение на времето тя се научи да изяжда остатъците от храната на капитана. Това не ѝ се удаваше всеки ден, защото той не вечеряше често в каютата си, но това беше единствената храна, която получаваше, защото калсидецът не си правеше труда да се замисля за прехраната ѝ. Същото безразличие той проявяваше и по отношение на облеклото ѝ — тъй като дрехите на Серила бяха разкъсани, тя прекарваше по-голямата част от времето върху леглото му. Просто седеше в ъгъла на кревата и се стараеше да не мисли. Всеки път, когато понечеше да вложи известен ред в ума си, пред нея изникваха единствено алтернативи на ужас, в сравнение с които мъглата на полусъществуването ѝ се струваше приятна и успокояваща. Всяко доближаване до мисълта донасяше единствено страх. Днес калсидецът можеше да я убие. Или пък да я отстъпи на хората си, вече наситен. Или пък щеше да я задържи за себе си още дълго… А най-лоша от всичко бе заплахата, че той можеше да я върне на сатрапа. Имаше и една друга заплаха, за която тя трябваше да мисли: в един момент тя щеше да зачене. Какво щеше да стане тогава? Не, настоящето, в което се бе озовала тя, не притежаваше нито един възможен път към бъдещето, за който тя да мисли. И тя отказваше да мисли.

Понякога Серила се взираше през илюминатора, макар че там нямаше какво да види. Вода. Острови. Птици. Останалите кораби от кортежа им. Понякога тези корабчета изчезваха за около ден, а когато се завърнеха, по корпусите им личаха следи от битка — овъглени дъски, окъсани платна, оковани пленници. Тези съдове нападаха разбойническите поселища, оплячкосваха ги и събираха роби. Изглеждаше, че те се справят добре с това си начинание.

Някой ден те щяха да достигнат Бингтаун. Ето единствената мисъл, която умът на Серила приемаше като по-допустима, като лъч надежда. Ако по някакъв начин тя успееше да избяга там, ако някак успееше да стигне до брега, тя щеше да започне нов живот под ново име, захвърляйки миналото зад себе си. Това беше особено важно за нея. Тя се отвращаваше от идеята да продължи сегашния си живот. Тя вече не искаше да бъде Серила. Серила беше мекушава, обгрижвана учена, придворна дама, чиято единствена силна страна бяха думите и мислите. Серила беше достойна за презрение. Серила беше прекалено слаба, за да се брани от този мъж. Серила беше прекалено глупава в гордостта си да откаже да легне със сатрапа. Серила беше прекалено страхлива, за да измисли начин да убие капитана или поне себе си. И дори и след като знаеше, че Бингтаун е последната останала ѝ надежда, тя пак се страхуваше да напусне мъглата на бездействие, за да състави план за бягство. Някаква жизненоважна част от нея бе… може би не разрушена, но във всеки случай потисната. Не, тя вече не беше Серила, новата ѝ личност също изпитваше презрение към нея.

Краят на тези ѝ мъки настъпи неочаквано, точно както беше започнал. Един ден някакъв моряк изникна на прага и ѝ направи знак да го последва.

Тя стисна одеялото, трепереща.

— Къде ме водиш?

— Сатрап.

Морякът ограничи отговора си до тази единствена дума. Или той не знаеше друго на езика ѝ, или смяташе, че това обяснение ѝ е достатъчно.

Тя знаеше, че е длъжна да се подчини. Тя се надигна и започна да обвива одеялото около себе си. Морякът не понечи да я спре; този негов жест извика сълзи на глупава благодарност в очите ѝ.

Видял, че жената се подчинява, морякът я поведе след себе си. Тя го последва с предпазливи стъпки, подобаващи на навлизането в забравен свят. През цялото време тя притискаше одеялото към себе си и държеше погледа си сведен.

Вън тя направи опит да се насочи към каютата си — неуспешен, защото викът на предвождащия моряк бързо я накара да поеме подире му. Той я отведе до покоите на сатрапа.

Жената очакваше, че калсидецът ще почука на вратата, че ще ѝ предостави поне този миг, през който да се подготви. Но той не го стори, а вместо това блъсна вратата и нетърпеливо подкани жената да влезе.

Въздухът в помещението бе особено влажен: заради топлото време изглеждаше, че миризмата на пот долита от самите дъски на кораба. Тя неволно направи крачка назад, но морякът немилостиво я сграбчи за рамото и я избута обратно.

— Сатрап — изрече той, след което затвори вратата след себе си.

Салонът беше притихнал и мрачен. Личеше, че е бил разтребван, но по небрежен начин. Дрехите, лежали върху пода, сега бяха преметнати върху облегалки. Кадилниците, приютявали омайни билки, бяха изпразнени, но не и почистени. И неприятната миризма на дим все още изпълваше помещението. Върху масата нямаше чинии и чаши, ала следите от дъната им още стояха. Иззад тежките драперии долиташе жуженето на едра муха, която упорито тропаше по стъклото.

Да, този салон ѝ беше познат до болка. Жената бавно премигна. Тя се чувстваше като пробудена от кошмар. Как беше възможно това помещение да е останало непроменено след всичко онова, което тя бе преживяла? Тя бавно започна да оглежда огромната каюта. Докато бе държана в плен и насилвана многократно, само на няколко дървени прегради от това място, животът за сатрапа и свитата му бе продължил по същия начин. Нейното отсъствие не бе променило нищо. Те бяха продължили да поглъщат напитки и деликатеси, да слушат музика и да се забавляват с неангажиращи ума игри. Следите от тяхната леност я изпълниха с гняв, който донесе със себе си сила. В този момент тя се чувстваше способна да изпотроши столовете, да строши масивните стъклописи, да изхвърли картините, вазите и статуетките в морето.

Тя не прибягна към нищо от това, а остана неподвижна, отдадена на яростта си, която превърна в гориво за новата си личност. Предстоеше ѝ още много работа, преди тази личност да бъде завършена. Но за предстоящия сблъсък жената се чувстваше готова.

На влизане тя бе сметнала, че салонът е празен. Но ето че откъм разхвърляното легло долетя стенание, опровергало впечатлението. Все така притиснала ръка към одеялото си, съветничката се приближи.

Сатрапът лежеше по гръб сред омачканите чаршафи. Лицето му беше бледо, косата му лепнеше от пот. От него се излъчваше миризмата на болест. Край леглото се въргаляше одеяло, покрито с различни по преснота петна от стомашен сок.

Под погледа ѝ очите му се отвориха. Косго премигна с усилие, преди да се съсредоточи върху нея.

— Серила — прошепна той. — Слава на Са, ти се върна! Боя се, че умирам…

— Дано наистина да е така.

Тя натърти на всяка сричка, продължаваща да се взира в него. Сатрапът се сви под настойчивостта на погледа ѝ. Неговите очи бяха кървясали, неспособни да удържат насрещния взор.

Беше ѝ трудно да назове чувството, което тази гледка породи в нея. Всички тези дни тя бе живяла в страх, а сега откриваше, че човекът, който ѝ е причинил всичко това, гасне под болестите, които си е докарал сам. Иронията беше прекалено остра.

В тази немощ лицето му бе придобило сходство с бащиното — бегла прилика, която беше за нея мъчителна, но в същото време подсилваше решителността ѝ. Тя нямаше да се превърне в онова, което Косго се бе опитал да я направи. Тя беше по-силна.

Жената рязко захвърли одеялото и, гола, се отправи към гардероба му. Тя почувства погледа му върху себе си. Усещането бе придружено с приятното отмъщение, че това вече не я смущава. Тя започна да изважда дреха след дреха, търсейки нещо чисто, което да си облече. Макар че повечето от одеждите му воняха на наркотици и парфюми, тя най-накрая откри чифт бели панталони и копринена риза, които бяха поносими. Панталонът се оказа прекалено широк за нея, но тя коригира това, като го препаса с един черен шал. Една украсена с везба жилетка предостави по-плътно прикритие за очертанията на гръдта ѝ.

Приключила с тоалета, тя се погрижи за косата си. Една от неговите четки, след като бе почистена, послужи за целта. Жената установи, че разресва коси особено енергично, в опит да отстрани допира на калсидеца.

Косго я наблюдаваше в бездушно смайване.

— Аз поисках да те доведат — промълви той — след като Кеки се разболя. Нямаше кой друг да се грижи за мен. Всички се забавлявахме толкова добре, преди да се появи тази болест. Една нощ лорд Дърдън умря непосредствено след една игра на карти. После останалите започнаха да се разболяват. — Той снижи глас. — Подозирам, че е било отрова. Никой от екипажа не се разболя, само аз и онези, които са ми верни. А и капитанът не се интересува. Те ми изпращат слуги, които да се грижат за мен, но много от тях са болни, а останалите са глупци. Аз опитах всички лекарства, които нося със себе си, но нищо не ми помага. Моля те, Серила. Не ме оставяй да умра. Не искам да ме хвърлят зад борда като лорд Дърдън.

Тя започна да сплита косата си, през което време разглеждаше лицето си в огледалото. Кожата ѝ бе станала бледа. От едната страна на лицето ѝ имаше синини, макар и започнали да изчезват. Във вътрешността на едната ѝ ноздра имаше засъхнала кръв. Тя взе една от ризите, които преди малко бе изхвърлила от гардероба, и почисти носа си с нея.

При това движение погледът ѝ попадна върху отражението. Тя се нуждаеше от няколко мига, за да осъзнае, че вижда себе си — по-рано не беше съзирала очите на разгневено животно връз лицето си. Този израз на заплаха бе първата проява на новата ѝ личност.

— И защо да ти помагам? Ти нареди да ме хвърлят при онзи скот, както на куче се хвърлят огризки. А сега имаш наглостта да очакваш да се грижа за теб? — При първите си думи тя бе погледнала за момент към него; сега жената обърна глава и го погледна в очите. — Дано да умреш.

Бавният и прецизен изговор не оставяше никакво съмнение, че тя влага пълния смисъл в изреченото.

— Не може да говориш такива неща! — захленчи болникът. — Аз съм сатрапът. Ако аз умра без наследник, в Джамаилия ще настане хаос. В продължение на седемнадесет поколения Перленият трон никога не е оставал незает.

— Е, сега вече ще остане — учтиво изтъкна тя. — След смъртта ти благородниците ще се оправят по същия начин, както и сега. Възможно е те дори да не осъзнаят разликата.

Жената се приближи към кутиите със скъпоценности. Най-скъпите се съхраняваха в заключени кутии, затова тя се спря на едно сандъче, украсено със сложна резба, повдигна го над главата си и го стовари на пода.

Дебелият килим надви усилията ѝ и тъй като тя не възнамеряваше да се унижава с втори опит, ѝ се наложи да се ограничи с обикновени накити. Тя се зае да отваря кутиите напосоки, за да си избере обици и огърлица.

Тя не изпитваше никакви угризения от прибирането на тези накити. Косго се бе отнесъл с нея като с курва; тя щеше да го накара да си плати — във всеки един смисъл. Нещата, които сега вземеше със себе си, щяха да се окажат единствените средства, с които тя щеше да стъпи на брега. Затова тя нахлузваше пръстен подир пръстен, а около глезена си окачи тежка сребърна верижка. За първи път носеше подобни бижута. Поставянето им почти се превръщаше в поставянето на броня. Сега излизаше, че тя демонстрира стойността си външно, върху тялото си, вместо да я проявява. Мисъл, която подхрани гнева ѝ.

— Какво искаш от мен? — попита Косго. Неговият опит за властно звучене му позволи да се надигне, но не и да се задържи: със стон той рухна обратно. А следващите му думи прозвучаха жално. — Защо ме мразиш толкова?

Искреното удивление в гласа му я смая дотолкова, че тя отвърна напук на първоначалното си намерение да мълчи:

— Ти ме захвърли на човек, който многократно ме насилваше и ме пребиваше. Ти стори това умишлено, с ясното разбиране и с очакване, че ще страдам. Изобщо не те интересуваше съдбата ми. И изпрати да ме повикат не защото ти е станало жал за мен, а защото ти потрябвах!

— Не изглежда да си пострадала — оправда се той. — Ти си невредима и също тъй злобна като преди. Вие, жените, придавате такова значение на нещо напълно нормално. Нещо, за което ти си била създадена, а отказваш да ми дадеш! — Сатрапът раздразнено намести чаршафите си и продължи. — Изнасилването е празна идея, нелепа измислица на жените. Как би могъл някой мъж да открадне нещо, от което жената притежава неизчерпаем запас? Преживяното не те е увредило по никой начин. Признавам, че шегата беше груба и необмислена… но аз не заслужавам да умра заради нея.

Той извърна глава към стената.

— Не се съмнявам, че когато умра, ще го изпиташ отново — с детинско злорадство додаде Косго.

Единствено истинността на последните му думи не ѝ позволи да го убие още на мига. Но този кратък разговор бе превърнал презрението ѝ към него в безгранично. Той не осъзнаваше какво ѝ бе причинил, не беше и способен да го осъзнае. И това беше синът на мъдрия и мил владетел, който я бе включил в кръга на своите съветници! Нелепо…

Тя започна да обмисля следващата си стъпка, която щеше да ѝ гарантира оцеляването. Без да го осъзнава, сатрапът сам ѝ даде отговора.

— Предполагам, че ще трябва да те подкупя с подаръци, за да се грижиш за мен — носово обяви той.

— Именно.

Нейното потвърждение бе хладно. Тя реши, че ще се превърне в най-скъпата курва, която Косго някога бе създавал.

Край една от стените бе прикрепено бюро. Тя се приближи до него, отстрани дрехите и чинията с вкоравени сладкиши от плота му и приготви празен лист. Подир това жената си придърпа стол.

Промяната в позата ѝ напомни за болките, които изпълваха тялото ѝ. За момент тя се навъси в размисъл, сетне се надигна и се отправи към вратата.

Стоящият отвън моряк я погледна с очакване.

— Сатрапът желае да се изкъпе. Нека да донесат ваната му, чисти кърпи и кофи с гореща вода. Веднага.

Тя изрече всичко това със заповеден глас и затръшна вратата, преди морякът да е успял да реагира. Подир това се върна на бюрото и отново седна.

— Не искам да се къпя, прекалено съм уморен. Не можеш ли да ме измиеш в леглото?

Тя не намери за необходимо да му обяснява, че е поръчала ваната за себе си.

— Мълчи. Пречиш ми да се съсредоточа — каза му тя. И действително затвори очи за момент, за да събере мисли.

— Какво правиш? — попита сатрапът.

— Съставям документ, който ти ще подпишеш. Пази тишина!

Тя се замисли над точната формулировка на пълномощното, което щеше да създаде. То щеше да ѝ предостави съвсем нова длъжност — постоянен пратеник на сатрапа. За целта тя трябваше да изчисли заплатата си, а също и пари за слуги и квартира…

Сумите, които писецът ѝ нанесе с плавните си движения, бяха щедри, но далеч от скандални.

— Жаден съм — дрезгаво прошепна той.

— Когато приключа с документа и ти го подпишеш, ще ти дам вода — каза му жената.

В действителност сатрапът не ѝ изглеждаше чак толкова болен. Тя подозираше, че по-скоро става въпрос за съчетание от някаква лека зараза, морска болест и натрупващото се влияние на наркотиците. А липсата на обгрижващи слуги и повлекани несъмнено се струваше предсмъртна агония за толкова разглезен човек. Но пък за нея беше добре, че той вярваше в предстоящата си смърт.

За момент писецът застина над хартията; главата ѝ се наклони встрани в проява на изникналата мисъл. Сред лекарствените запаси, които сатрапът носеше със себе си, имаше средства, предизвикващи очистването на организма. Нищо не ѝ пречеше да се погрижи той да не се възстанови прекалено бързо. До пристигането в Бингтаун той ѝ трябваше жив, но след това…

Тя остави перодръжката.

— Струва ми се, че първо трябва да ти приготвя лекарство — великодушно заяви жената.

Напреднало лято

Глава двадесет и четвърта

„Златен звън“

Плетеницата растеше.

Молкин изглеждаше особено горд и удовлетворен от този факт. Виж, Шривър изпитваше смесени чувства. Макар увеличената численост да предоставяше по-добра защита срещу враждебните хищници, тя означаваше, че храната трябва да бъде поделяна.

Шривър би се чувствала по-добре, ако повече от придружаващите ги змии бяха запазили разума си — мнозина от онези, които следваха плетеницата, представляваха диви създания, следващи единствено по инстинкт.

По време на пътуванията им Молкин внимателно наблюдаваше подивелите змии. Всяка, която загатнеше потенциал, биваше сграбчена по време на почивка. Келаро и Сесурея се обвиваха около целта, докато не изцедяха силите ѝ сред непоклатимите си свивки. Тогава водачът се присъединяваше към тях, отделяше отровите си и започваше да вплита снагата си в танца на спомените. И през цялото време трите змии насърчаваха пленената да си припомни името си. Понякога техните усилия им донасяха успех, друг път се оказваха безплодни. Освен това не всички, съумели да си припомнят, смогваха да задържат това си знание. Някои не успяваха да напреднат към следващата фаза, други отново пропадаха в недостойната скотщина.

Но имаше и малцина, които се възстановяваха напълно и запазваха разум. Срещаха се дори и случаи, в които змии, избрали да следват плетеницата, сами си припомняха имената и цивилизованите обноски. И съзнателните змии се бяха увеличили до двадесет и три, а близо двойно толкова създания ги следваха. Това беше голяма плетеница, дори и най-щедрият кърмител не би смогнал да изхрани всички им.

По време на всяка почивка те размишляваха за бъдещето: дирене, което отговорите на Молкин не бяха в състояние да удовлетворят. Водачът говореше с цялата яснота, на която бе способен, но въпреки това думите му бяха объркващи. Шривър долавяше, че самият Молкин също е объркан от собствените си пророчества и това осъзнаване изпълваше сърцата ѝ с мъка. Имаше моменти, в които тя се боеше, че останалите ще изразят неудовлетворението си от него по насилствен начин. Почти ѝ се искаше да се върне обратно в дните, когато единствено тя и Сесурея съпътстваха Молкин в търсенето му.

Една вечер тя тихо сподели тази си мисъл с водача. В отговор той я укори.

— Нашата численост намалява. От всички страни ни заплашва забрава. Ако искаме да оцелеем, ние трябва да съберем колкото се може повече. Това е най-простият закон на Обилието. Трябва да се роди множество, за да могат малцина да оцелеят.

— Да се роди… — повтори тя. Не ѝ беше нужно да задава целия си въпрос.

— Зараждането на нов живот от стария. Това е нещото, което ни зове. Изтекло е времето, през което да бъдем змии. Време е да открием Помнеща. Тя ще ни насочи към нашето прераждане като нови създания.

Неговите думи породиха тръпки, пробягали по цялото ѝ тяло, само че придружаващото ги чувство Шривър не можа да определи — може би отврата, а може би нетърпение?

Някои от останалите змии се бяха приближили, привлечени от думите му. Пасажът от питанията им не закъсня да залее водача.

— Какви нови създания?

— Как така да се преродим?

— Защо времето ни да е изтекло?

— Как така друг е запомнил вместо нас?

Големите медни очи на Молкин се движеха бавно. По люспите му трепнаха цветни петна. Той се напрягаше да си спомни, Шривър ясно долавяше това. Дали и другите усещаха? Дали осъзнаваха, че водачът се напряга да построи отново целостта на спомени, от които му бяха останали само фрагменти. Подобни усилия винаги бяха страшно изтощителни за него.

Имаше и друго — не само останалите змии бяха недоволни от частичните му отговори; тази непълнота гнетеше и самия Молкин.

— Ще бъдем онова, което някога сме били. Спомените, които вие не можете да разберете, сънищата, които ви ужасяват, са отзвук от онова време. Когато те ви сполетят, не ги прогонвайте, а размишлявайте над тях. Внесете яснота в тях с мислите си и ги споделяйте.

Той замълча. Следващите му думи бяха по-бавни, по-колебливи.

— Времето за промяна отдавна е дошло и отминало. Толкова отдавна, че имам основания да се опасявам за наличието на някаква голяма беда. Но някой ще си спомни за нас. Други ще дойдат да ни пазят и насочват. Ние ще ги познаем. Те ще ни познаят.

— Ами сребристият кърмител? — тихо попита Сесурея. — Ние го последвахме, но той не ни позна.

Силик неспокойно се раздвижи сред почиващото кълбо змии.

— Сребро. Сивкаво сребро — просъска той. — Спомняш ли си, Келаро? Ксекрис откри сиво-сребърното създание и ни повели да следваме.

— Това не си спомням — тихо протръби Келаро и за момент спусна клепачи над очите си с цвят на метал. — Не, спомням си, но съвсем смътно, като сън.

— То ни нападна, когато ние се струпахме около него. То започна да плюе зъби насреща ни. — Силик започна да прокарва извивка по протежението на тялото си и спря, когато тя доближи един дълбок белег. Раната бе покрита с люспи, ала техният неравномерен растеж все още открояваше следите ѝ. — То ме ухапа — дрезгаво прошепна аленият. — Ухапа ме, но не ме изяде.

И Силик се вгледа в очите на Келаро, търсещ да сподели спомена си.

— Ти отстрани зъба му от мен. Той се беше впил в тялото ми и гноеше.

Келаро отново прикри поглед.

— Не си спомням — отвърна той.

Молкиновото тяло потрепна. Петната му припламнаха с оттенък, какъвто постигаха за първи път от много време насам.

— Сребристият ви е нападнал? — смаяно попита той. Гласът му трепереше от дълбочината на гнева му. — Вас? Как е възможно създание, което отделя миризмата на спомени, да се нахвърля срещу онези, които се сбират край него за помощ?

Той започна да разклаща глава, гривата му настръхна под прилива на отрова.

— Не разбирам! — продължи да реве Молкин. — В никой спомен не се съдържа нещо подобно, нито дори привкус. Как е възможно да се случи подобно нещо? Къде са Помнещите?

— Може би са забравили — мрачно се пошегува Телур.

Макар и припомнил името си, зеленият менестрел не беше укрепнал. Почти всичките му сили оставаха насочени към усилието да помни същината си. Никой не знаеше какъв е бил предишният му характер, но във всеки случай понастоящем той представляваше любител на черния хумор, който имаше остър език. И пееше рядко.

Молкин рязко се извърна към него, наострил цялата си грива, преливащ цветове по тялото си.

— Забравили са? — смаян в гнева си изрева водачът. — В сън или спомен ли си виждал това? Или си спомняш песен, в която се говори за време на всеобща забрава?

Телур приглади грива по протежение на шията си в израз на покорство.

— Това беше просто шега, водачо. Неуместната шега на един кисел певец. Прося извинение.

— Шега, която може би съдържа зрънце истина. Мнозина сред нас са забравили. Възможно ли е онези, които е трябвало да пазят спомените ни, също да са били споходени от подобен провал?

Обезкуражено мълчание последва тези му думи. Ако те бяха истина, това означаваше, че те са изоставени, лишени от бъдеще. Те бяха обречени да бродят, докато съзнанията им не угаснат едно подир друго.

Змиите се обвиха по-здраво една в друга — несъзнателен опит да останат вкопчени в съществуването си. Но Молкин стори точно обратното: той рязко се отскубна, описа голям кръг и започна да се извива в последователност.

— Мислете! — подкани ги той. — Нека обмислим дали това е действително възможно. Подобна вероятност би обяснила много неща. Аз, Шривър и Сесурея видяхме сребърно създание, което носеше миризмата на спомени. То не обърна внимание на молбите ни. Келаро и Силик са видели сиво-сребърно същество. Когато Ксекрис, водачът на тяхната плетеница, е подирил спомени от него, то ги е нападнало.

Молкин силно удари с опашка, за да извърне тялото си към кълбото сплетени змии.

— Нима това се отличава от начина, по който всички вие се държахте, когато бяхте изгубили спомените си? Нима не обръщахте внимание на останалите като вас, нима не подминавахте питанията ми? Нима не се нахвърляхте срещу другарите си в недостойно съревнование за храна? — Той започна да се извива назад, разкривайки белезникавата част на тялото си. — Всичко е толкова ясно! — протръби водачът. — Менестрелът се докосна до истината: те са забравили! И ние ще ги накараме да си спомнят за нас!

Цялата плетеница мълчеше, поразена. Дори безмозъчните змии, които се вплитаха в произволни кълба по време на почивка, бяха се отделили една от друга, за да наблюдават възторжения танц на Молкин.

Заради удивлението, което блестеше в толкова много очи, Шривър се срамуваше да зададе въпроса си. И въпреки това тя го стори:

— Как? Как ще ги накараме да си спомнят?

Молкин се стрелна към нея. Той се обви около нея, стегна извивките си и я отдели от плетеницата, за да я присъедини към извивките на възторга си. Тя вдъхна отровите му: пропити с радост, омайващо свободни.

— Точно както пробудихме останалите — отвърна ѝ той. — Ще потърсим създание, ще го обградим и ще го накараме да си припомни името си.

В онзи момент на опияняващ танц за нея бе лесно да повярва, че изреченото от него е възможно. Те щяха да потърсят някое от сребристите създания, които ухаеха на памет, и да го принудят да си припомни, за да може то да подели спомените си с тях. И тогава… тогава всички те — по някакъв начин — щяха да бъдат спасени.

Да, в онзи момент Шривър бе повярвала. Ала сега тя се взираше със съмнение в сянката, прекосяваща върха на Обилието. Дни наред те бяха търсили сребристите създания. А веднъж надушили търсените дири, Молкин се бе впуснал в ожесточена гонитба, разрешавайки съвсем кратковременни почивки. Това напрегнато преследване бе докарало някои от змиите до изтощение. Телур, и без това слабоват, почти бе изгубил яркостта на люспите си. Много от подивелите змии бяха изостанали: може би те щяха да догонят плетеницата впоследствие, а може би никога повече нямаше да се явят. В момента те не бяха от значение; от значение беше единствено едрото създание, което плаваше над тях.

Змиите го следваха в сянката му. Веднъж достигнали целта си, дори Молкин изглеждаше смутен. Дебелината на сребърното създание далеч надвишаваше змиите. На дължина то не отстъпваше дори на Келаро.

— Какво ще правим сега? — попита Телур. — Не можем да се обвием около подобно създание и да го придърпаме към дъното. Все едно да нападнем кит!

— Не е невъзможно — самоуверено отбеляза Келаро и наостри гривата си. — Битката няма да е лесна, но ние сме много и в крайна сметка ще надвием.

— За начало няма да използваме насилие — уведоми го Молкин и започна да съсредоточава силите си.

В последно време на Шривър се струваше, че духът на техния водач пламти все по-ярко, ала подхранването на този пламък стопяваше тялото му. Много пъти тя бе правила опит да го убеди да се щади, но все безрезултатно. И този път също не би могла.

Затова тя не каза нищо и мълчаливо наблюдаваше как пророкът изопва тялото си. Едновременно с този плясък петната по люспите му заблестяха като златни. Гривата му бавно изгря около врата му, всеки неин шип настръхнал с отрова. В медните му очи сияеше решителност.

— Очаквайте сигнала ми — напъти той и се отправи към огромната сребриста форма.

Това създание не беше кърмител, тъй като при него отсъстваше онази поквара на кръв и фекалии, отличаваща онези, които им даваха храна. Съществото се движеше бързо, макар да нямаше перки или лапи. Единствено в задната част на тялото му личеше къса опашка, но тя стоеше неподвижна. Въпреки това създанието леко се плъзгаше сред Обилието, подложило горната част на тялото си сред Недостига. Молкин изравни скоростта си с неговата. Съществото нямаше хриле, очи или грива, но въпреки това водачът се обърна към него.

— Плетеницата на Молкин ти изпраща поздрави. Ние изминахме дълъг път в диренето на Помнещи. Не си ли ти такъв?

Създанието не реагира по никакъв начин: скоростта му не се промени, миризмата му си остана същата. Сякаш то изобщо не беше чуло думите на Молкин.

Известно време водачът остана да плава край него, изчакващ. Той отправи втори привет, също останал без отговор. Това го накара да опита друго: той набра скорост, за да изпревари сребристия. Озовал се пред курса му, Молкин тръсна грива, за да отдели облак отрова.

Без да забавя ход, създанието се вряза в токсините и подмина невъзмутимо. Едва при отминаването му Шривър долови някаква промяна: съвсем леко бе потръпнало сребристото тяло, почти недоловима миризма на неспокойство придружи движението му. Тази реакция трудно можеше да бъде зачетена за отговор, но пак се оказа достатъчна, за да подхрани надеждите ѝ. Съществото се преструваше, че не им обръща внимание, но пак улавяше присъствието им.

Молкин бе изпитал същото, защото той изпълни рязко движение и се изпречи на пътя на създанието, принуждавайки го да спре, ако не иска да се сблъска с него.

— Аз съм Молкин, водач на плетеницата на Молкин! Кажи ми името си!

Създанието го блъсна; то се вряза в него със същото безразличие, с което би навлязло сред участък водорасли. Ала Молкин нямаше да позволи да бъде изтласкан по подобен начин.

— Кажи ми името си! — изрева той и се хвърли към сребърното създание. Плетеницата го последва.

Змиите не можаха да обвият сребристото тяло, макар да се опитваха. Но можеха да го блъскат и разклащат. Синият Келаро дори вряза муцуната си в него, а Сесурея започна да напада перката на съществото. Всеки член на плетеницата отделяше най-силните си отрови: змиите навлизаха в облак подир облак от собствените си токсини.

Техните обединени усилия накараха създанието объркано да забави ход. То се поколеба. Шривър дочу някакво пронизително пищене — може би създанието пееше сред Недостига, дори и незащитено под слънцето? Замаяна от множеството смесващи се отрови, тя надигна глава над края на Обилието.

Това ѝ позволи да зърне лицето и перките му: те не приличаха на нищо, което тя бе виждала. Съществото нямаше грива, а бе разперило огромни бели криле над себе си — като чайка, отпуснала се да почива върху тавана на Обилието. Сред тези криле и по гърба му пълзяха паразити. Те подскачаха, пълзяха и надаваха пронизителни викове; появата на Шривър допълнително усили вълнението им.

Одързостена от тази им реакция, тя повдигна колкото можеше повече от тялото си и се хвърли напред, към лицето на създанието.

— Кой си ти? — протръби тя. Гривата ѝ настръхна едновременно с питането, заливайки го с отрова. — Кажи ми името си! Шривър от плетеницата на Молкин ти повелява да си спомниш!

При допира на токсините ѝ съществото нададе вик и започна да шава с перки към лицето си. Паразитите се мятаха още по-ожесточено по гърба му, зовящи със слабите си гласчета. В следващия момент съществото се наклони далеч от нея.

Шривър реши, че то се опитва да се гмурне, за да избяга от нея, ала в следващия момент видя, че случващото се не е дело на създанието: Молкин бе обединил усилията на своята плетеница, принуждавайки съществото да се наклони на една страна. Белите му криле се врязаха във водата. Един от паразитите полетя към Обилието. Една от подивелите змии се стрелна да го погълне.

Този единствен пример се оказа достатъчен за безумните змии. Разпознали източник на храна, всички те се нахвърлиха върху съществото. С ожесточение, към каквото Молкин със сигурност не бе възнамерявал да прибягва, те започнаха да блъскат и удрят създанието. То напразно крещеше и размахваше перки — това прибави към раздразнението на дивите змии. Техните недисциплинирани отрови се прибавиха към предишните токсини, обгърнали Обилието около мястото на битката. Шривър се давеше от смесицата на парализираща отрова и репелент.

Безумните змии вършеха по-голямата част от работата — Молкин и плетеницата му обикаляха около създанието и продължаваха да отправят искания да чуят името му. Нови и нови паразити пропадаха във водата. Крилете на съществото започнаха да провисват, намокрени първо от едната, после и от другата страна. Накрая, когато създанието бе избутано почти изцяло на една страна, Келаро изстреля дългото си тяло над Обилието и се стовари върху незащитения хълбок на съществото. И разумни, и немислещи змии се хвърлиха да следват примера на едрия си събрат. Някои от тях сграбчиха крилете му. Сребристото същество се опита да се отърси, но змиите бяха прекалено много; то не можеше да надделее. Надвито от тяхната тежест, то започна да потъва дълбоко в Обилието, напускайки Недостига. Оставащите паразити се опитаха да избягат, но всеки от тях се озова между чакащи го челюсти.

— Кажи ни името си! — настояваше Молкин.

Създанието изрева и започна да жестикулира ожесточено, но не каза нищо. Водачът се стрелна към него и се обви около предната част на тялото му. Той разпери гривата си право пред лицето на съществото, отделяйки гъст облак отрови.

— Говори! — заповяда водачът. — Спомни си! Кажи ни името си? Как се казваш?

Дребната глава и предните крайници се гърчеха сред извивките на Молкин, а останалата част от тялото на създанието, несъразмерно огромна, оставаше неподвижна. Някои от по-дребните му крайници се отчупиха, крилете му натежаха. И въпреки това съществото се бореше да се издигне обратно. Плетеницата не можеше да го издърпа към дъното, но можеше да го задържи под Недостига.

— Говори! — повели Молкин. — Изречи само една дума. Кажи ни името си и ние ще те пуснем. Спомни си го. То е в теб, ние знаем това. Ние усещаме миризмата на спомените ти.

Съществото продължаваше да се опитва да се освободи. Устата му оформяше звуци, но те бяха лишени от смисъл.

В следващия момент то застина. Очите му, дребни и кафяви, се разшириха. Устата му трепна и застина. То се отпусна.

Шривър покри очи. Сиво-сребърното създание бе мъртво. Те го бяха убили, напразно.

Тогава то заговори, рязко привличайки вниманието ѝ. Неговият глас бе слаб, почти без мощ. Дребните му крайници се опитаха да прегърнат тялото на Молкин.

— Някога се наричах Дракий. Но вече не съм Дракий… Аз съм мъртъв предмет, който говори със спомените си.

Неговото тръбене бе пискливо и немощно, едва доловимо.

Змиите от плетеницата притихнаха и се приближиха, удивени. Дракий продължи:

— Бе настъпило времето на промяната. Ние се отправихме нагоре по реката, към мястото, където тинята на спомените бе гъста и добра. Там създадохме своите пашкули, обвивайки се в нишки, изтъкани от памет. Нашите родители ни умиваха с наноса на паметта, дадоха ни имена и спомените си. А нашите стари приятели ни наблюдаваха. Под синьото небе те празнуваха нашата промяна. Те ликуваха, когато ние изниквахме на слънчевите брегове на реката, за да оставим светлината да изсуши нашите черупки. Слой подир слой спомени бивахме обгръщани. Това беше време на радост… Нашите родители изпълваха небесата с багрите си и своите песни. На нас предстоеше да почиваме през задаващия се студен период, за да се събудим и изникнем, когато горещината на дните се завърнеше.

Той затвори очичките си. През цялото време Дракий оставаше вкопчен в Молкин, сякаш принадлежеше към плетеницата му.

— Тогава целият свят се обърка. Земята се разтърси и разцепи. Самите планини бяха разцепени и кървяха нажежената си кръв. Слънцето угасна. Дори сред черупките си ние усетихме как то отслабва. Над нас се разнасяха сухи ветрове, които изсушаваха дробовете на нашите приятели. Но макар и давещи се, те не ни изоставиха. Те ни преместиха на безопасно място. Те не можаха да спасят мнозина от нас, но се опитаха. Трябва да им призная, опитаха. Те обещаха, че ни преместват само временно, само докато от небето продължава да се сипе пепел. Само докато земята продължава да трепери. Но това не спря. Земята трепереше всеки ден, а планините бълваха огън. Гората пламтеше, а пепелта ѝ задушаваше всичко. Тя затлачваше и реката. Всичко се беше превърнало в пепел. Ние зовяхме приятелите си, но те не отговаряха. Без слънцето ние не можехме да разтрошим черупките си. Оставаше ни единствено да лежим сред пълния мрак, обгърнати в спомените си, и да чакаме.

Плетеницата и останалите змии мълчаха. Те оставаха вкопчени около тумбестото тяло, неподвижни в съсредоточението си.

— Продължавай — меко нареди Молкин и отдели малък облак отрова. — Ние не разбираме, но те слушаме.

— Не разбирате? — Дракий се засмя. — Аз самият не разбирам. Но след много време се появиха други хора. Те приличаха и същевременно бяха различни от онези, които се бяха опитали да ни спасят. Ние радостно се обръщахме към тях, убедени, че те най-сетне ще ни отърват от обкръжаващия ни мрак. Но те отказваха да се вслушат. Те приписваха нашите слаби гласове на обикновени видения. Тогава ни убиха.

Шривър почувства, че тези му думи нараняват смъртоносно надеждата ѝ.

— Помня как чух Терия да крещи, но не разбирах какво се случва. В един момент тя беше заедно с нас, след това изчезна. Мина време, преди те да нападнат мен, преди да разбера. В моя пашкул се врязаха инструменти, разполовиха го още невредим, попил спомените ми. Тогава… — Той замълча объркано. — Тогава те изхвърлиха душата ми върху студените плочки. Тя умря там. Но спомените останаха, пленени в слоевете на пашкула. Човеците ме начупиха на дъски, от които създадоха ново тяло. Те ме пресъздадоха по свой образ, дадоха ми тяло и лице като собствените си. И изливаха върху мен спомените си, докато един ден аз се събудих различен. Те ме нарекоха Златен звън, в това се превърнах аз. В жив кораб. В техен роб.

Никой не нарушаваше мълчанието, настъпило след последната му дума. Нещата, които бе изрекъл той, бяха неразбираеми за Шривър. И въпреки това чутото я изпълваше с ужас. Някакво отвратително предчувствие запълваше празнините, оставени от неразбирането ѝ, и я караше да осъзнава, че разказът, който бе чула току-що, е съобщил края на нейния вид. В определено отношение тя се радваше, че не разбира казаното.

Молкин, все още стегнал извивки, бе покрил очи. Люспите му бяха придобили бледен, нездрав оттенък.

— Ще скърбя за теб, Дракий. Твоето име извиква екота на спомени в душата ми. Струва ми се, че някога с теб сме се познавали. Но сега ще трябва да се разделим като непознати. Сега ще те пуснем да си вървиш.

— Не! Моля те! — Дракий го погледна уплашено и направи опит да се вкопчи по-силно. — Когато ти изричаш името ми, то отеква в душата ми като зова на Дракона на зората. Толкова дълго бях забравил себе си… Те винаги ме държаха със себе си, без да позволяват на някогашните ми спомени да изникнат в усамотение. Слой подир слой от дребните си животи те постилаха върху мен, докато аз не започнах да вярвам, че съм един от тях. Ако ме пуснете, те ще ме приберат обратно. Всичко ще започне отначало, и най-вероятно никога няма да приключи.

— Няма какво да сторим за теб — с мъка се оправда Молкин. — Дори за себе си ние не можем да сторим нищо. Боя се, че историята, която ни разказа ти, предвещава нашия собствен край.

— Сложете край на съществуването ми — помоли се Дракий. — Аз съм просто ехо от спомените на Дракий. Ако той беше оцелял, щеше да се превърне в един от водачите ви, за да ви насочи към следващата стъпка. Но той не е жив. Аз съм само бедно подобие на живот, съвкупност от спомени. Нищо повече, водачо Молкин. Аз съм история, която няма кой да разкаже. Вземете спомените ми. Ако Дракий бе доживял да довърши трансформацията си, той щеше да изяде своя пашкул, за да си върне спомените. Но той не оцеля. Вземете ги вие. Вземете ги, за да запазите спомените на един от нас, който умря, преди да успее да оповести името си сред небето. Вземете ги в памет на Дракий.

Молкин покри очите си.

— Това би била слаба проява на почит, Дракий. Самите ние не знаем още колко дълго ще живеем.

— Още една причина да вземете моя живот, за да почерпите сила и знание от него. — Той пусна Молкин и скръсти тесните си крайници пред гръдта си. — Да ме освободите.

В крайна сметка змиите сториха точно това. Те го разкъсаха и начупиха на късове. По време на този процес те със смайване установиха, че част от тялото му е изградена от ивици мъртва растителност. Но всичко онова, което имаше сребрист цвят и ухаеше на спомени, те погълнаха. Молкин изяде частта, оформена като глава и торс. Дракий не показваше да изпитва болка.

Молкин настоя всички змии да вкусят от спомените. Дори безумните бяха насърчени да го сторят.

Сребърните нишки памет бяха съхнали дълго, твърди. Затова Шривър се изненада, че те веднага омекнаха и се стопиха в устата ѝ. Техният вкус веднага донесе със себе си спомени, изострили се в ума ѝ. Образите от отминало време, ярки и детайлни, изгряваха един след друг.

Тя притвори очи сред спомена за вятър, облъхващ крилете ѝ.

Глава двадесет и пета

Спускането на Парагон

Приливът щеше да настъпи непосредствено подир зазоряване, затова довършителните работи бяха извършени под светлината на фенери, припряно.

През цялата нощ Брашън не спря да обикаля из кораба и да ругае. Парагон бе наклонен на една страна и придърпан колкото се може повече до брега, без това да напрегне прекалено корпуса: а дори и при това положение корабът скърцаше.

Те бяха започнали да натъпкват кълчища, но само символично. Брашън предпочиташе дъските на корпуса да се разместват свободно при първото съприкосновение с водата. За да може да издържа на вълните, корпусът трябва да запазва известна гъвкавост: дъските и морето трябваше да постигнат разбирателство.

Изкопната дейност бе оголила целия кил. Брашън го подложи на проверка и установи, че корпусът е непокътнат, както можеше да се очаква от качествата на магическото дърво. Въпреки това той не съжаляваше, че е изгубил време да се увери: опитът го бе научил, че точно от онези елементи, от които се очаква да се намират в изправност, пристигат най-неприятните изненади.

Не че му липсваха други неща, за които да се тревожи. Той бе уверен, че в началото Парагон ще започне да пропуска вода като потопен гевгир — преди дъските да се издуеха. Съществуваше вероятност, вътрешните опори, стояли в едно и също положение толкова години, да не издържат на напора на водата. Всичко беше възможно…

Страшно му се искаше да бе разполагал с по-голям бюджет: с достатъчно средства, за да наеме доказани майстори и работници за тази фаза от спускането. А в настоящия момент Брашън бе принуден да използва собственото си знание, трупано през годините, интуицията си и труда на хора, които по това време на денонощието обичайно сънуваха спиртни сънища.

Но най-голямо притеснение пораждаше у него поведението на Парагон. През цялото изминало време корабът не бе променил държанието си: той разговаряше с тях, но продължаваше да демонстрира непредсказуемостта на характера си. Впрочем въпросната непредсказуемост се ограничаваше да редува произволно единствено мрачните емоции. Парагон ту беше разгневен, ту намираше нови и нови прояви на песимизма си, ту се впускаше в самосъжаление, което влудяваше Брашън: в тези, последните моменти, на моряка се искаше да сграбчи хленчещата фигура и да я разтърси.

Той подозираше, че дисциплината и самоконтролът така и не са били овладени от кораба. Това, обясни той на Алтея и Янтар, представляваше първоизточникът на всички Парагонови проблеми: липсата на дисциплина. И първоначално тя трябваше да бъде предоставена от тях, докато Парагон се научи да се владее. Но по какъв начин човек трябваше да пристъпи към възпитаването на един плавателен съд? Тримата бяха обмисляли този въпрос на по халба бира няколко дни преди настъпването на прилива.

Въпросната вечер бе задушна. Тримата бяха насядали направо на плажа, върху отломки, а бирата бе им предоставена от чевръстия Клеф, донесъл я чак от града. Тя беше от евтината, а дори и при това положение пак бе отхапала недопустим къс от средствата им. Но те си я бяха позволили, защото денят се беше оказал особено горещ, а Парагон се бе държал особено непоносимо. Това включваше проява на най-незрелия му аспект, изразяващ се в остроумни обиди и хвърляне на шепи пясък. А новото му разположение на плажа му предоставяше неизчерпаем запас песъчинки: Брашън все още усещаше отделни зрънца сред косата и под тила си. Тъй като фигурата беше отказала да се успокои, той се бе оказал принуден да се заеме с днешната работа под струи пясък.

Току-що изслушала обясненията му за нужда от дисциплина, Алтея раздвижи рамо в израз на безразличие. И сред нейната коса Брашън различаваше песъчинки.

— И какво бихме могли да направим? — рече тя. — Той е малко едър, за да бъде напляскан. Не е възможно да го изпратим да си легне рано или без вечеря. Не мисля, че съществува начин да го научим на дисциплина. По-скоро ми се струва, че трябва да използваме подкупи.

Янтар остави халбата си с думите:

— Ти изреди наказания. Ние говорим за дисциплина, за възпитание.

— И аз започвам да мисля така. Но все още не мога да посоча различията — отвърна Алтея след кратък размисъл.

— Готов съм на всичко, за да сложа край на настоящото му поведение, което е непоносимо. Нима си представяте, че бихме могли да плаваме по такъв начин? Ако не успеем да го накараме да се вразуми, целият ни досегашен труд ще е отишъл напразно — изрече Брашън, изявявайки гласно най-голямото си опасение. — Нищо не би го спряло да ни нападне. В някоя буря или в сблъсък с пирати, в най-неподходящия момент… той може да издави всички ни.

И той додаде, макар и с по-тих глас:

— Знаем, че той е способен на подобно нещо: правил го е преди.

Това беше първият път, в който те подемаха тази тема, неизменно присъстваща в размислите на всички им. Забавно беше, като се замисли човек, рече си Брашън. Лудостта на Парагон бе нещо, с което те си имаха работа всеки ден. Те често обсъждаха различните ѝ аспекти, но избягваха да я обсъждат в цялост. Дори и сега думите му бяха последвани от мълчание.

— Какво е онова нещо, което той желае? — попита накрая Янтар. — Дисциплината не е нещо, което бива налагано, а е последица от вътрешно решение. Той трябва да сътрудничи доброволно, а желанието му за сътрудничене ще се основава на онова, което той иска. В най-добрия случай можем да се надяваме, че става дума за нещо, което сме способни или да му предоставим, или да му отнемем, в зависимост от поведението му. — Следващите ѝ думи прозвучаха притеснени. — Той ще трябва да разбере, че лошото поведение донася лоши последици.

Брашън се подсмихна сухо.

— За теб това би се оказало по-мъчително, отколкото за него. Ти не понасяш да го виждаш нещастен. Без значение какво е правил през деня, дойде ли нощта, ти винаги отиваш при него, за да му разказваш истории или да свириш.

Янтар виновно сведе поглед и без нужда намести работните си ръкавици.

— Аз чувствам болката му — призна тя. — Той е страдал толкова много. Твърде често е бил оставян без избор. Всичко това го е объркало. Той се бои да се надява, защото всеки път, когато е дръзвал да се обнадежди, го е връхлитала единствено мъка. Затова той си е внушил, че всеки му мисли единствено злото. Той се стреми да наранява първи, преди сам да е бил наранен. А това не е стена, която се разбива лесно.

— И какво бихме могли да сторим?

Янтар затвори очи за момент; личеше, че мисълта, която предстои да изрази гласно, я измъчва.

— Онова, което е най-трудно и надявам се, най-правилно.

Тя се надигна и се отправи към носа на лежащия кораб. В тишината гласът ѝ ясно достигна до тях.

— Парагон, днес ти се държа непростимо. Заради това тази вечер няма да ти разказвам истории. Съжалявам, че трябва да постъпя така, но ти не ми оставяш избор. Ако утре се държиш подобаващо, ще прекарам време с теб.

Парагон отвърна след съвсем кратко мълчание.

— Е, и? Твоите истории и без това са глупави и скучни. Не зная защо си си втълпила, че искам да ги слушам. Най-добре изобщо не се връщай и ме остави на мира. Не ме е грижа за лиготиите ти. Никога не ме е било грижа.

— Мъчно ми е да чуя това.

— Не чу ли какво ти казах, кучко глупава? Не ме е грижа! Мразя всички ви!

С бавни и тежки стъпи Янтар се върна при останалите двама, където безмълвно зае мястото си.

— Мина добре — сухо отбеляза Алтея. — Не се съмнявам, че поведението му веднага ще започне да се подобрява.

Този техен разговор непрекъснато се въртеше из главата на Брашън и бе една от причините за безпокойството, с което той не спираше да обикаля кораба. Всичко бе готово. Към следващия етап от работата те можеха да пристъпят единствено при пристигането на прилива — след броени часове.

Край брега стоеше на котва шлепът, който щеше да изтегли Парагон. Този плоскодънен съд се намираше под ръководството на Хаф, един от малцината работници, на които Брашън имаше доверие. Хаф щеше да очаква сигнала от брега и да надзирава хората си на кабестана. На борда на Парагон щеше да има други работници, които при нужда да задействат помпи.

Най-големите Брашънови опасения се отнасяха до онази част на корпуса, оставала врязана в сушата. Той се бе постарал да укрепи вътрешността ѝ и беше подготвил платнище, с което да покрие външната ѝ страна при потапянето на корпуса. Ако притесненията му се оправдаеха и водата действително започнеше да нахлува, нейният натиск щеше да притисне плата към дъските и поне отчасти да забави потока ѝ. В най-лошия случай щеше да им се наложи да изкарат Парагон отново на брега и допълнително да уплътнят въпросния му борд. Брашън се надяваше, че няма да се стигне до това, но в същото време бе готов да го стори.

Тихото шумолене на пясъка го накара да се обърне. Алтея бе застанала зад него, загледана в шлепа. Тя забеляза дежурния на борда му и кимна. А подир това потупа Брашън по рамото — нещо съвсем неочаквано за него, заради което той трепна неволно.

— Не се тревожи толкова, Браш. Всичко ще се подреди.

— Не е сигурно — отвърна той с кисел глас. Допирът, окуражаването, фамилиарното обръщение: всичко това го сепна. В последно време му се струваше, че двамата се връщат към предишните си отношения на хора, служещи на един и същи кораб. Тя бе започнала да го гледа в лицето, когато говореше с него. Промяна, направила работата по-поносима. Вероятно тя също осъзнаваше, че това пътуване ще налага съдействие. Нищо повече.

И Брашън решително задуши пламъчето на надеждата, започнало да се разгаря.

— Къде искаш да стоиш по време на спускането? — попита я той, решен да ограничи разговора им до темата за кораба.

— Ти къде би ме предпочел? — меко се осведоми Алтея.

Той се поколеба за миг.

— Трюмът ми се струва най-подходящ. Ти си в състояние да усетиш и забележиш евентуални неизправности още в най-ранния стадий на проявата им. Зная, че би предпочела да останеш на палубата, но бих искал долу също да има доверен човек. Хората на помпите са силни и издръжливи, но не могат да се похвалят с опит в мореплаването. Или с особен ум… Предвидил съм още няколко човека с чукове и кълчища. Ако корпусът започне да пропуска, насочи ги. Те си разбират от работата, но ти пак ги дръж под око и не им позволявай да лентяйстват. Бих искал да преглеждаш целия трюм, за да знаем цялостното състояние на корпуса.

— Разчитай на мен — тихо го увери тя и понечи да се отдалечи.

— Алтея… — несъзнателно изрече Брашън.

Младата жена веднага се извърна.

— Слушам те?

Той трескаво напрегна ума си в търсене на някаква реплика. Нещо, което да се отличава от същинския въпрос, който му се искаше да зададе: дали тя още е на същото мнение за общото им бъдеще?

— Желая ти късмет — каза той.

— Всички ще се нуждаем от него — с мрачен глас отвърна Алтея.

Поредната вълна се разля по пясъка. Пенестият ѝ ръб оплиска корпуса — приливът наближаваше.

Брашън си пое дъх. Ето че най-важният момент настъпваше. От следващите няколко часа щеше да зависи всичко.

— По местата! — нареди той и изви глава към скалите над брега. Намиращият се там Клеф кимна в отговор на погледа му. Хлапакът стискаше две знаменца. — Дай им знак да започнат да опъват въжето. Бавно и постепенно.

Работниците на борда на шлепа се раздвижиха. Някой от тях даде тон за песен и баритоновият хор се разля над водата.

Макар и изнервен, Брашън не можа да сдържи усмивката си.

— Ето че се връщаме обратно в морето, Парагон…

Всяка прииждаща вълна се разбиваше все по-близо до него. Той чуваше настъпването на водата и дори можеше да вдъхне соленината ѝ. Те го бяха изтласкали в самия край на плажа, бяха го наклонили още по-силно, а сега щяха да позволят на водата да го погълне. Разбира се, те многократно бяха изтъквали, че възнамеряват да поемат с него по море, но той не беше толкова наивен, та да им повярва. Не. Парагон знаеше, че това е начинът, по който те искат да го накажат: да го завлекат под водата, където щяха да го оставят за змиите. Точно това му се падаше. Лъдчънсови бяха чакали дълго време, но днес щяха да си получат дългоочакваното отмъщение. Те щяха да оставят костите му да потънат на дъното, точно както бе постъпил той с моряците си.

— Ти също ще умреш! — удовлетворено промълви той.

Янтар стоеше край наклонения му борд, стъпила леко като птица. Тя многократно бе му казвала, че ще остане с него през цялото време. Че всичко щяло да бъде наред, тя нямало да го остави. Хубаво, тя щеше да узнае по трудния начин. Когато водата започнеше да се затваря подире му, тя щеше да разбере грешката си.

— Каза ли нещо, Парагон? — попита тя с учтив глас.

— Не. — Фигурата отново скръсти ръце пред гръдта си и ги притисна.

Водата започваше да облива цялата дължина на корпуса му. Вълните съумяваха да се подпъхнат под наклоненото му дъно — океанът протягаше дирещите си пръсти под него. Всеки следващ облив напредваше по-дълбоко. Въжето, протегнало се между мачтата му и шлепа, се опъваше.

Но очакваното дръпване не последва: Брашън изкрещя нещо, въжето престана да се движи, а запази обтегнатостта си.

— Дотук добре! — извика Алтея от вътрешността му.

Водата пълзеше под него, карайки го да потръпне: той осъзнаваше, че следващата вълна би могла да го повдигне. Не, за щастие. Дори и след отдръпването ѝ той остана сред пясъка. Може би следващата…

Вълните продължаваха да се редуват. Тази цикличност бе непоносима, отговорна за смесица от нетърпение и страх.

Когато той усети първото раздвижване, първото моментно отделяне от пясъка, корабът възкликна изненадано.

Янтар конвулсивно стисна перилата му.

— Наред ли е всичко, Парагон? — тревожно се обади тя.

Но в този момент той нямаше време за страховете ѝ.

— Дръж се! — весело я предупреди Парагон. — Потегляме!

Само че вълните продължаваха да го обсипват с целувки, а Брашън все така не правеше нищо. Парагон усещаше как песъчинките под борда му изчезват, поглъщани от морето. Той усещаше и оголването на голяма скала под себе си.

— Брашън! — нетърпеливо възкликна фигурата. — Какво чакаш още? Готов съм, нареди да продължат да теглят, ленивците!

Отговори му поредица от плясъци: Брашън се приближаваше до него сред вълни, които най-вероятно му стигаха над коленете.

— Още е рано, Парагон. Още не е достатъчно дълбоко.

— Ами! Да не мислиш, че съм толкова глупав, че да не мога да усетя кога съм започнал да се издигам? Всяка вълна ме разклаща, а под мен има голяма скала. Ако не наредиш да ме издърпат, скоро ще започна да се удрям в нея.

— Спокойно… Щом казваш така, ще те послушам. Клеф, дай им сигнал да започнат. Постепенно и внимателно.

— Друг път. Кажи им да си плюят на ръцете! — възрази Парагон. — Чу ли ме, Клеф? — изрева той, когато отговор не последва.

Само да имаха късмета да не го послушат! Беше му омръзнало да се отнасят с него като с дете.

Въжето, стегнато около остатъка от мачтата му, внезапно се опъна.

— Дърпайте! — изкрещя Брашън. Работниците на борда на шлепа се напрегнаха. Тяхното усилие накара Парагон да се разлюлее, но не достатъчно. Под корпуса му бе поставен объл дънер, който трябваше да спомогне за спускането на кораба. Ала сега дървото се беше превърнало в препятствие.

Брашън отново им изкрещя да опъват; при следващата вълна Парагон преодоля ствола.

— Дръжте въжето опънато! — извика Брашън. Парагон почувства как мъжът се катери на борда му.

Корабът продължи да се движи, да навлиза все по-дълбоко и по-дълбоко в разливащата се насреща му вода. След всичките онези години, прекарани сред лъчите на слънцето, тя му се струваше студена, смразяващо студена. Парагон потръпна.

— Спокойно. Всичко ще бъде наред. Те ще те изправят веднага щом водата стане достатъчно дълбока — успокои го Янтар.

От трюма му долетя викът на Алтея:

— Пропускаме вода, но не е по-сериозно от очакваното. Ти там, не се оглеждай, а хващай помпата! Недей да чакаш водата!

Парагон усети кънтежа на чукове — някой натъпкваше кълчища в една пролука между дъските му. Гласът на Алтея изразяваше недоволство от недостатъчната бързина, с която това биваше изпълнявано. А водата продължаваше да обгръща корпуса. Всяка следваща вълна го караше да се разклаща. Формата и инстинктът му се опитваха да го изправят, но проклетата противотежест не позволяваше.

— Махнете камъка! Оставете ме да се изправя! — гневно изрева Парагон.

— Още малко остана. Оставил съм шамандура; веднага щом я подминем, ще съм сигурен, че е достатъчно дълбоко. Потърпи още мъничко.

— Оставете ме да се изправя! — кресна фигурата, като този път не съумя да скрие зараждането на страха си.

— Съвсем малко остава. Имай ми доверие.

През годините престой на сушата Парагон бе привикнал към слепотата си. Но сега се оказваше, че това примирение го е накарало да забрави усещането на безпомощна непредсказуемост, което донасяше със себе си плаването без зрение. Във всеки един момент той можеше да се сблъска с някакъв отломък или да се наниже на скала — като осъзнаването на сблъсъка съвпадаше с мига на неговата проява.

И защо не му позволяваха да се изправи?

— Махайте тежестта! — неочаквано извика Брашън.

Най-сетне свободен, Парагон започна да се издига бавно. Тласъкът на следващата вълна придаде рязкост на стремежа му. Внезапното движение накара Янтар да възкликне сепнато, но въпреки това тя успя да се задържи.

Дъното и бордовете му бяха обгърнати от студена вода — за първи път от тридесет години. За първи път Парагон заемаше обичайната си позиция, и то сред вода.

Той разпери ръце и изрева победоносно. В смеха на Янтар отекваше същата нотка на триумф. Дори викът на Алтея не можа да развали момента.

— По-живо с помпите! Брашън, спусни платнището!

Парагон чуваше тропот на крака и припрени викове, но не им обръщаше внимание. Той чувстваше, че няма да потъне.

Корабът отново разпери ръце, съсредоточен върху обгръщащите го усещания. Неговата конструкция не се намираше в оптимално състояние, но той щеше да промени това.

Непосредствено след първия му опит корпусът се наклони към десния борд. Янтар отново възкликна сепнато, а Брашън изрази недоволството си шумно. Парагон притисна слепоочията си в нов опит за съсредоточаване. Изпълващото го усещане му беше познато: вътрешността му не притежаваше нужната хармония. Той започна да размества дъските си отново, без да обръща внимание на стърженето и пукота, които това старание пораждаше. Корпусът бавно започна да се изправя.

Във вътрешността му кипеше трескава работа, която Парагон усещаше смътно. В трюма му имаше помпи, опитващи се да надделеят над вливащата се в него вода. Към единия му борд неочаквано се притисна платнище. Алтея крещеше на работниците да уплътнявали по-бързо. Парагон усещаше как дъските му започват да се подуват.

Неочаквано той се сблъска с нещо. Брашън се разкрещя към някакъв неназован некадърник, който по негови думи се бавел с привързването.

Парагон протегна ръце по посока на препятствието.

— Това е шлепът, Парагон. Сега те привързват към него. Тук си в безопасност — успокои го гласът на Янтар.

Той не беше сигурен в това: водата все още го изпълваше.

— Колко дълбоко е тук? — нервно попита корабът.

Веселият глас на Брашън прозвуча някъде близо до Янтар:

— Достатъчно дълбоко, за да плаваш, и достатъчно плитко, за да не те изгубим под водата, ако затънеш. Естествено, ние няма да допуснем да потънеш. По-късно може да се наложи да те върнем на брега, за да поработим върху левия ти борд. Но за момента не се тревожи — всичко е под контрол.

Бързината, с която той се отдалечи, говореше друго…

Известно време Парагон мълчеше и слушаше. Из вътрешността му продължаваха да се разнасят забързани стъпки и напрегнати гласове; някой търчеше и по палубата му. Работниците от шлепа до него се поздравяваха за успешните си усилия и се опитваха да отгатнат следващите ремонтни дейности, които щяха да се наложат.

Ала той не се вслушваше в тези неща. Не, Парагон оставаше съсредоточен в плясъка на вълните в корпуса и наместването на собствените си елементи. Всичко това му се струваше необичайно познато и в същото време чуждо. В морето миризмите се долавяха по-ясно, виковете на морските птици долитаха по-гръмко. Ритмичното движение на вълните го обгръщаше в последователността си. Лекото люлеене бе успокояващо, но и донасяше спомена за отдавнашните му кошмари.

— Вече съм във водата — с тих глас обяви той. — Предполагам, че това ме прави кораб, а не отломка.

— Така е — съгласи се Янтар.

През цялото това време тя бе мълчала и бе стояла неподвижна: Парагон почти бе забравил присъствието ѝ. Понякога тя действително ставаше неуловима за сетивата му — нещо, което я отличаваше от всички останали познати му хора. Във всеки един момент Парагон знаеше къде се намират Брашън и Алтея, дори без да се напряга. Само след миг размисъл той можеше да усети и последния работник на борда си. Но с Янтар беше различно. Тя изглеждаше по-цялостна и изолирана от когото и да било. Понякога корабът смяташе, че тази ѝ особеност е израз на нейното желание. Може би тя споделяше себе си само в моментите, когато пожелаеше, само с когото пожелаеше. Да можеше и самият Парагон да притежава подобно умение…

Последната мисъл го накара да се навъси.

— Проблем ли има? — бързо попита тя.

— За момента не — кисело отговори корабът.

Изглежда Янтар сметна думите му за шега, защото се засмя.

— Е, радваш ли се отново да бъдеш кораб?

— Без значение е как се чувствам. Вие пак ще правите каквото си искате, а моето мнение няма да интересува никого. — Той замълча за момент. — Трябва да призная, че не ви вярвах. Не очаквах, че отново ще мога да плавам. Но пък и нямах подобно желание.

— Парагон, твоите чувства са от значение за нас. И освен това ми е трудно да повярвам, че желанието ти наистина е било да останеш на онзи плаж завинаги. Веднъж ти ми каза, и то доста гневно, че си кораб, предназначен да плава. Смятам, че дори и ако в началото пътуването не ти е приятно, то ще ти се отрази добре. Растежът е необходим на всички живи същества. А докато ти оставаше изоставен на онзи плаж, ти не се развиваше. Ти беше на път да се откажеш, да се превърнеш в провал.

Тя говореше с тих, разбиращ глас, който го изпълни с раздразнение. Нима те си мислеха, че могат да го накарат да повярва, че техните прищевки в действителност са за негово добро? Тук Парагон се изсмя остро.

— Напротив. Аз бях постигнал успех. Бях избил всички, които се опитваха да застанат насреща ми. Вие сте онези, които отказват да повярват в успеха ми. В противен случай щяхте да имате достатъчно разум, за да се страхувате от мен.

Миг ужасено мълчание последва думите му. Той почувства как Янтар отделя ръце от перилата му и се изправя.

— Отказвам да разговарям с теб, когато говориш по подобен начин — заяви тя. Гласът ѝ бе непроницаем, не съдържаше никакво загатване за мислите ѝ.

— А, разбирам. Значи теб все пак те е страх? — доволно попита фигурата.

Но жената вече се отдалечаваше. Тя не отговори.

Парагон не се смути. Какво като се беше обидила? От неговите чувства не се интересуваше никой. Никой не бе си направил труда дори символично да се осведоми за неговите собствени желания.

— З’шо си т’къв?

Той бе усетил присъствието на Клеф: момчето се беше прекачило от шлепа. По тази причина Парагон не се стресна от неочакваните му думи. Той дори не отговори.

— З’шо си т’къв? — настояваше хлапето.

— Какъв? — раздразнено попита Парагон.

— Вечно ядосн. Ил’ само размах’аш р’це и крещиш.

— А ти какъв очакваш да бъда? — отвърна корабът. — Да подскачам от радост, че ме отвличат? Да преливам от вълнение, че се отправям на малоумна мисия?

Той усети как момчето повдига рамене.

— Би могъл.

— Така ли? Бих искал да зная как — хапливо се осведоми Парагон.

— Туй йе лесно. Просто реши д’ бъдеш.

— Просто ей така? Решавам да бъда щастлив и забравям всичко, което са ми причинили?

— Да. — Ноктите на момчето простъргваха скалпа му. — Виж мен. Яз можех д’ ги мразя до един, но реших д’ бъда щастлив. Реших д’ зема онуй, шо мо’а д получа. Д’ се сдобия с нов живот. — След миг мълчание то добави. — Н’ мисля, че ш’ получа друг шанс. Ш’ тря’а д’ използвам тоя.

— Не е толкова просто — тросна се другият.

— Би могло — настояваше Клеф. — Н’ йе по-т’рдно от туй д’ решиш, че си ядос’н.

След тази реплика момчето се отдалечи, а босите му крака стъпваха леко по палубата.

— Но йе мно’о по-забавно — додаде то.

Водата се стичаше по дъските. Очаквано, нейният напор бе притиснал платнището, забавяйки струите ѝ. Работниците натъпкваха празнините бързо и умело, с неочаквана за Алтея ловкост. Поне те отпадаха като проблем.

Безпокояха я онези, които работеха на помпите: те бяха започнали да се уморяват. Затова тя тръгна да търси Брашън, за да им поиска заместници.

Тя се натъкна на него край една стълба. Следваха го неколцина едри мъже, прекачили се от шлепа.

— Те идват да заменят изпомпващите — кимна той, изпреварвайки репликата ѝ. — Как е положението?

— Успяваме да удържаме нивото на нахлуващата вода, дори да го намаляваме по малко. Дъските се подуват бързо, както може да се очаква. Ако ставаше дума за друг жив кораб, бих го помолила да се погрижи за част от течовете, но в случая ме е страх дори да го попитам. — Тя почака работниците да отминат, преди да добави съвсем тихо. — Боя се той да не стори точно обратното. В какво настроение е?

Брашън замислено почеса челюстта си.

— Не зная. Докато го изтегляхме от брега, той крещеше напътствия, сякаш нямаше търпение отново да заплава. Но по същата причина като теб аз се боя да повярвам в това. Понякога е достатъчно да го разгневиш с предпоставката, че смяташ настроението му за добро.

— Защо ли ми звучи познато. — Тя го погледна състрадателно. — Брашън, осъзнаваш ли в какво се замесваме? По-рано ми се струваше, че този план, макар и единствен, е изпълним. Но сега… Осъзнаваш ли, че ние изцяло се намираме в негова власт. Той е пълен господар на съдбите ни.

За момент морякът придоби страшно изморен вид, раменете му увиснаха унило. Поетият подир това дъх укрепи изражението му.

— Недей да спираш да вярваш в него, Алтея, иначе с всички ни е свършено. Парагон е по-скоро дете, отколкото възрастен. Когато наредя нещо на Клеф, аз не се оглеждам да се убедя, че той ще се подчини. Не му позволявам да осъзнае, че той има по-голямо влияние над мен, отколкото обратното. За момчетата това е трудно поносимо. В такива обстоятелства те започват да изпитват границите, за да разберат какво точно им е позволено. Едва подир откриването им те се чувстват спокойни.

Тя се усмихна леко, макар че в момента не ѝ беше до смях.

— От собствен опит ли говориш?

Неговата усмивка беше още по-кисела:

— Когато най-сетне открих границите, вече бях пропаднал отвъд ръба на света. Няма да допусна същото да се случи с Парагон.

Брашън замълча; тя остана с впечатлението, че мъжът възнамерява да каже още нещо. Но той само сви рамене и забърза подир помпиерите.

Това ѝ напомни, че за нея също оставаха задължения. Алтея се върна в трюма, за да прегледа работата по уплътняването. В повечето случаи хората ѝ доукрепваха местата, натъпкани с кълчища още на брега. На няколко места те дори отстраняваха от тези уплътнения, за да позволят на дъските сами да се притиснат една към друга.

Подобно на повечето кораби, изработени от жителите на Дъждовните земи, Парагон бе проектиран да издържа както кипящите води на Реката, така и гнева на океанските води. Майсторската изработка и вълшебният материал бяха издържали и десетилетията нетипично изгнание на брега. Дори изглеждаше, че сивите дъски сами са започнали да се подреждат. Може би Парагон действително бе избрал да сътрудничи… Един жив кораб бе в състояние да стори много за собствената си поддръжка, стига да пожелаеше.

Обхождането на кораба донасяше със себе си странно усещане. За първи път палубите му не бяха наклонени: състояние, в което Алтея не беше го виждала преди.

Тъй като хората, за които тя отговаряше, работеха добре, младата жена си позволи една бърза обиколка на кораба. Благодарение на нея тя откри, че в камбуза е настанал хаос — печката се бе откъснала от кюнеца си и се бе плъзнала из цялото помещение, сипейки пепел. Капитанската каюта също бе пострадала по сходен начин, само дето тук разпръскването се бе паднало на сандъчето с Алтеините вещи. Една строшена стъкленица парфюм изпълваше цялото помещение с тежката миризма на люляк.

Точно в това помещение Алтея почувства истински, че пътуването им се случва наистина. Много скоро Янтар трябваше да изнесе вещите си и да се премести в далеч по-скромната каюта, полагаща се на корабния дърводелец.

А на нейно място щеше да се нанесе Брашън.

Алтея неохотно бе признала пред самата себе си, че е най-разумно той да поеме командването на кораба. Но нейното съгласие не произтичаше от доводите на моряка, а притежаваше лични основания. Когато те си върнеха Вивачия, Алтея трябваше да разполага със свободата да се пренесе на борда ѝ и да поеме нейното командване. Ако за целта ѝ се наложеше да изостави капитанския пост на Парагон, това щеше значително да разстрои и без това проблемния кораб. Човекът, който се нагърбеше с отговорността на негов капитан, трябваше да остане с него до края на пътуването. Това означаваше, че Брашън е най-подходящият избор.

И все пак тя почувства жегването на съжаление, докато затваряше вратата след себе си. Парагон притежаваше старомоден дизайн; капитанската каюта бе най-доброто помещение на борда. А и Янтар бе възстановила по възхитителен начин мебелите и повечето декоративни елементи. Върху отвора, който тя необмислено бе прорязала сред пода, лежеше килимче. Сред цветните стъкла на илюминаторите личаха пукнатини, някои парченца липсваха, но това не представляваше сериозен проблем. Средствата за възстановяване бяха съсредоточени върху най-неотложните поправки.

Алтея се отправи към каютата на помощник-капитана — нейната каюта. Това помещение бе много по-дребно от покоите, заделени за корабния ръководител, но пак се намираше с класи над моряшките помещения. Вътре имаше прикрепена към стената койка, сгъваемо бюро и два шкафа. За втория помощник също бе предвидена отделна каюта, макар и не по-голяма от един гардероб. На моряците самостоятелни каюти не се полагаха — те трябваше да се ограничат с хамаците си в кубрика. Това също бе типично за по-старите живи кораби — удобствата на екипажа не бяха вземани под внимание; акцентът падаше върху пространството за товар.

На палубата тя завари крачещия неспокойно Брашън. Морякът имаше напрегнат, но и удовлетворен вид.

— Държим се добре — поде той, веднага щом я видя. — Корпусът все още пропуска, но много по-малко: вече са нужни само двама изпомпващи. Мисля, че утре сутринта всички течове ще са отстранени. Корабът е леко наклонен, но малко баласт ще изправи нещата.

Явно Брашън наистина беше в добро настроение, щом прибягваше до подобни шеги.

— Нямаше никакви пропуквания. Почти ми е трудно да повярвам. Знаех, че живите кораби имат здрава изработка, но все пак… Всеки друг съд, оставен толкова дълго на сушата, по това време щеше да става единствено за гнили подпалки — довърши морякът.

Неговият възторг беше заразен. Тя се присъедини към обхождането му, за да наблюдава как Брашън разклаща някое перило, за да провери устойчивостта му, или поспира край някой от люковете, за да провери лекотата, с която подвижната преграда се отмества. Разбира се, все още им оставаше много работа за вършене, но по-голямата част от нея щеше да се ограничи единствено до възстановяване, а не до подменяне.

— Ще го оставим привързан към шлепа още известно време, за да се убедим, че корпусът ще се надуе. Тогава ще го откараме до западната стена, за да приключим с ремонта.

— При другите живи кораби? — притеснено запита Алтея.

Брашън се извърна по начин, който се доближаваше до предизвикателен.

— А къде другаде? Той също е жив кораб.

Тя реши да бъде пряма.

— Опасявам се от нещата, които те може да му кажат. Някоя необмислена дума е достатъчна да го докара до ярост.

— Колкото по-рано се захванем с този проблем, толкова по-добре. — Той пристъпи по-близо до нея. В първия миг Алтея реши, че ще я хване за ръката. Но Брашън само ѝ направи знак да го последва и продължи в същата посока, към носа. — Според мен трябва да му върнем нормалния живот. Да се отнасяме с него така, както бихме се отнасяли с всеки друг жив кораб. Проявите на плахост само биха го направили по-тираничен.

— Наистина ли мислиш, че ще се окаже толкова просто? Че ако започнем да се отнасяме с него нормално, той ще започне да се държи нормално?

Брашън се ухили насреща ѝ:

— Не. Разбира се, че не. Но това е нещото, с което ще започнем.

Тя осъзна, че отвръща на усмивката му: реакция, породена от нещо, което се простираше по-дълбоко от интелекта ѝ. Беше ѝ трудно да осмисли усещането си. Във всеки случай тя знаеше, че ѝ е приятно да вижда пред себе си предишния Брашън. Беше изчезнал циничният и злобен нехранимайко, когото Кайл Хейвън и Торг бяха създали. Насреща ѝ стоеше мъжът, служил като дясна ръка на нейния баща.

Алтея го последва към предната палуба. Там Брашън се облегна на парапета и се приведе към фигурата.

— Ето че успяхме, стари друже. Тепърва ни предстои да ги стреснем допълнително.

Парагон не му обърна внимание. Брашън леко повдигна рамене и шавна с вежда към Алтея: дори това не беше в състояние да помрачи настроението му.

Той се загледа към гората от мачти, указваща очертанията на пристанището.

— Мразиш ли ме?

За момент тя реши, че въпросът му е насочен към кораба. Разубеди я последвалият поглед, насочен към нея.

— За какво?

Брашън извърна цялото си лице към нея и отговори с добре познатата ѝ откровеност:

— Задето съм застанал тук по начин, който по-рано смятах за невъзможен. Задето стоя на собствената си палуба: Брашън Трел, капитан на живия кораб Парагон. Място, за което зная, че ти би искала да заемаш.

Той се стараеше да звучи сериозно, ала въпреки това се усмихна. Нещо в тази мимика накара очите ѝ да се насълзят. Алтея побърза да се извърне към водата, за да скрие сълзите. Колко ли дълго Брашън бе жадувал за настоящия момент? И с каква сила?

— Не те мразя — тихо отговори тя. И изненадващото бе, че тези ѝ думи изразяваха истината. В душата ѝ нямаше и частица ревност, даже напротив, тя се радваше на неговото постижение.

Алтея отпусна длани върху парапета.

— Твоето място е тук, също като неговото. След всичките тези години той най-сетне се намира в добри ръце. Как бих могла да изпитвам завист?

Тя отново го погледна крадешком. Вятърът си играеше с тъмните му кичури. Неговото лице също бе достойно да бъде пресъздадено във фигура, предшестваща кораб.

— Ако баща ми беше жив, той би те потупал по гърба и би те поздравил. И освен това би те предупредил, че когато си върнем Вивачия, вие с Парагон ще ни дишате прахта.

И тя се усмихна насреща му.

Парагон усети приближаването им; усети, че те говорят за него. Клюки, клюки, клюки… Всички човеци бяха такива. Те винаги предпочитаха да говорят за него, вместо с него. Те го смятаха за глупав. Вероятно си мислеха, че е безсмислено да разговарят с него.

По тази причина той нямаше усещането, че подслушва. Обгръщащата го солена вода бе донесла не само стари усещания, а и беше обогатила собствените му възприятия. Корабът не само долавяше думите им по-ясно: той бе придобил способността да се вслушва и в чувствата им.

Раздразнението му отстъпи пред удивление, породено от чуждите чувства. Той ги усещаше много по-ясно — почти със същата яснота, с която би усещал едного от семейството си.

Парагон се съсредоточи към двамата предпазливо, за да не бъде усетен.

Задачата му се оказваше улеснена от обстоятелството, че техните емоции бяха силни. Брашън бе опиянен от триумф, Алтея споделяше това усещане. Между двамата съществуваше и нещо друго, за което Парагон не разполагаше със съответстващо понятие. Той го отъждествяваше с усещането, съпровождащо наместването на неговия корпус след съприкосновението с морската вода: усещането на завръщане към подобаващото. Като река, която се връщаше в истинското си корито. Между Брашън и Алтея съществуваше напрежение, което те приемаха: това взаимно съпротивление им позволяваше да определят себе си. Както вятърът издуваше платната му. Без този напор Парагон не би могъл да се движи: подобно напрежение корабът не се стараеше да избягва, а приветстваше.

Явно и за тях важеше същото…

Едва Брашъновото облягане върху парапета го накара да осъзнае, че двамата са се приближили досами него — вглъбен във вътрешните им прояви, той не бе усетил самото им движение. Какво пък, той така или иначе нямаше намерение да повежда разговор с тях.

Алтея също се облегна на перилата му, предоставяйки достъп до чувствата си. Този допир осъществяваше верига, между Алтея и Брашън и обратно, в която Парагон бе свързващата брънка. Така той можа да усети, че гордостта в гласа на Брашън не е преструвка.

— Брашън Трел, капитан на живия кораб Парагон.

Думи, изречени с нормален глас, но намерили отклик в целия кораб. Брашън изразяваше не само гордост, а и привързаност. Достойнство, което припознаваше качествата на кораба, защото смяташе самия него за достоен. Брашън бе копнеел да обяви този съд за свой — не просто за това пътуване, не защото ставаше дума за евтино и леснодостъпно начинание. Той искаше да бъде капитан на живия кораб Парагон. Фигурата с удивление откри, че Алтея споделя тези чувства. И двамата усещаха, че Брашън е намерил мястото си.

Нещо отдавна угаснало се разбуди в Парагон. Дребна искрица на собствено достойнство наруши тъмнината му.

— Не бъди толкова сигурна, Вестрит — тихо каза той. Беше му приятно да усети как двамата сепнато се обръщат към него и се привеждат, за да видят лицето му. Парагон все още задържаше ръцете си скръстени, но бе свел брадичка самодоволно. — Ти си мислиш, че двете с Вивачия сте голяма работа, само че ние с Трел тепърва ще показваме на какво сме способни. Ти още нищо не си видяла.

Глава двадесет и шеста

Компромиси

— Мисля, че стана чудесна — с нескрито удовлетворение заяви Кефрия.

— Прекрасна е — присъедини се Рейч. — Завърти се още веднъж, малко по-бързо, за да може краят леко да се повдигне. Искам да се уверя, че подгъвът е напълно равномерен, преди да го зашием.

Малта предпазливо повдигна ръце, за да не размести карфиците, и се завъртя около себе си. На пода около нея лежаха материалите, послужили за направата на тази рокля — стари тоалети, всеки пожертвал определена част от себе си в името на предстоящия бал. Някои бяха дарили дантелите си, пищните ръкави на новата дреха бяха дошли от полите на друга рокля.

— Също като водна лилия под дъха на вятъра. Просто няма как да станеш по-прекрасна — заяви бившата робиня.

— Освен ако не се усмихне — обади се Силдин. Той седеше на пода в ъгъла на стаята, разпръснал сметачните си плочки. Вместо да решава задачи, брат ѝ строеше кули с тях. Само че Малта бе прекалено потисната, за да изтъкне това пред майка си.

— Силдин е прав, Малта. Никой тоалет не може да разкраси лицето ти, освен ако ти не го сториш. Защо се мръщиш? Още ли ти се иска да бяхме наели шивачка?

Що за въпрос задаваше майка ѝ?! Естествено, че това ѝ се искаше. Години наред двете с Дело бяха обсъждали летния бал, на който щяха да бъдат представени пред обществото. Двете бяха рисували роклите си, бяха обсъждали най-подходящите кройки, кроячки и обувки. И с право, защото нямаше да има друг момент, в който погледите на града да се насочат към тях с подобно изчерпателно внимание.

И тази година всички щяха да видят Малта Вестрит с тоалет, съшит от стари дрехи, и с преправени обувки… Само как ѝ се искаше да се случи някакво чудо.

Девойката отдавна бе престанала да изразява мъките си. Тя не искаше да вижда майка си ридаеща, нито да чува как баба ѝ дълбокомислено я наставлява да се чувства горда от жертвите, които прави. Това беше всичко, което те можеха да сторят за нея в настоящите обстоятелства. Каква полза имаше да обсъжда разочарованието си?

— Трудно ми е да се усмихвам в подобно време, мамо. — Тя си пое дъх. — Винаги си бях представяла как влизам в залата редом с татко.

— Аз също — тихо отвърна Кефрия Вестрит. — Страшно ми е мъчно, че това ти е отнето, Малта. Още си спомням първия си летен бал, на който бях облечена като жена. Бях толкова нервна, че очаквах да припадна, когато чух името си. Тогава татко ме хвана под ръка и ме поведе… Той много се гордееше с мен.

Гласът ѝ се задави, тя премигна.

— Където и да се намира баща ти сега, сигурна съм, че той също си мисли за теб.

— Понякога ми се струва непристойно да мисля за приеми, рокли и ветрила, докато той е затворник някъде сред Пиратските острови. — Малта замълча за момент. — Може би трябва да отложим представянето ми за следващата година. Може би по това време той ще си е у дома.

— Вече е малко късно да мислим за това — обади се баба ѝ от креслото си. Тя се бе настанила съвсем близо до прозореца и под ярката светлина се опитваше да изработи ветрило. — Някога ми се струваше съвсем лесно — недоволно промърмори тя на себе си. — Пръстите ми вече не са толкова ловки…

— Боя се, че баба ти е права. — Кефрия започна да щипе дантелените си маншети. — Целият град очаква да те представим тази година. Освен това отлагането би утежнило ситуацията ни със семейство Купрус.

— Вече не съм сигурна, че харесвам Рейн. Ако той проявяваше истински интерес към мен, а не просто увлечение, щеше да ме е посетил повторно. — Тя извърна глава към майка си точно в момента, когато Рейч се опитваше пробно да постави диадемата ѝ. — Никакви вести ли не си получавала от майка му?

Рейч я хвана за брадичката и я принуди да стои неподвижна.

— Прекалено е претрупано, лицето ѝ се губи. Ще трябва да внесем промени — навъси се Кефрия. Слугинята се зае да снема накита, а тя продължи, вече към дъщеря си. — Какви други вести очакваш? Тя ни писа, че изразява дълбоко съчувствие и заедно с всичките си близки се надява на бързото завръщане на баща ти. А Рейн с нетърпение очаквал летния бал. — Жената въздъхна. — Освен това тя изключително деликатно загатна, че две седмици след бала е подходящ момент да обсъдим изплащането на задълженията си.

— Което в превод означава, че тя иска да види как ще продължат отношенията на Малта и Рейн след бала — кисело вметна баба ѝ, загледана в зараждащото се в ръцете ѝ ветрило. — Те също трябва да мислят за репутацията на рода си, Малта. Прекалено честите посещения на Рейн биха изглеждали непристойно, още повече в случай като твоя, когато става дума за девойка, която не е била представена официално. Накрая, пътуването от Дъждовните земи до Бингтаун е дълго: това не е маршрут, който човек поема произволно.

Малта въздъхна тихо. Самата тя често се бе утешавала с тези обяснения. Но въпреки това ѝ се струваше, че Рейн просто е преценил, че не си струва да си губи времето с нея. След онзи смразяващ следобед женската ѝ се присънваше често, във видения, обхващащи целия спектър между плашещото и смущаващото. Понякога създанието ѝ говореше за Рейн. Казваше ѝ, че е глупаво от нейна страна да се осланя на неговата помощ, защото тя нямало да дойде. Единствената ѝ надежда се съдържала в освобождаването на съществото.

Отново и отново Малта се бе опитвала да обясни, че подобно нещо е непосилно за нея. Драцената винаги ѝ отвръщаше по един и същи начин:

С подобни думи, подиграваше се тя, ти в действителност ми казваш, че за теб е непосилно да спасиш баща си. Наистина ли смяташ така?

На този въпрос Малта никога не успяваше да намери отговор.

Не, това не означаваше, че тя се е предала. В последно време тя бе научила много за мъжете. На основа на преживяванията си тя бе стигнала до заключението, че в момента, когато тя най-много се нуждаеше от силата и подкрепата им, те я изоставяха. И Керуин, и Рейн бяха изчезнали в момента, в който тя беше поискала от тях нещо по-значимо от дрънкулки и сладкиши. Тези размисли бяха довели със себе си друга, по-неприятна мисъл: баща ѝ също не правеше изключение. Той също бе отплавал от живота ѝ в момент, когато тя щеше да се нуждае най-много от подкрепата му. Малта знаеше, че това не е станало по негова вина, но то не променяше наученото от нея. На мъжете не можеше да се разчита, дори на влиятелните мъже, дори на онези, които истински те обичаха. За да спаси баща си, тя трябваше да събере влияние и да го използва.

А впоследствие щеше да задържи натрупаната сила за себе си.

Споходи я една друга мисъл:

— Мамо, след като татко няма да може да ме въведе в залата, кой ще ме придружава?

Кефрия се смути.

— Давад Рестарт предложи, разбира се. Той каза, че за него щяло да бъде чест. Изглежда той смята, че му дължим нещо за сътрудничеството, което той оказа в преговорите за Парагон…

Гласът ѝ затихна в оправдание.

— Нищо не му дължим. За труда си той получи достатъчно — решително заяви Роника. Тя повдигна очи от работата си и погледна Малта. — Ти нямаш никакви задължения към него, Малта.

— В такъв случай… Щом татко няма да го има, бих предпочела да вляза сама.

— Не съм сигурна, че подобно нещо би подобавало… — поде Кефрия.

— Но пък е подходящо. Позволи ѝ.

Малта смаяно погледна към баба си. Роника Вестрит отвърна на погледа ѝ почти дръзновено.

— Целият град ни остави да се оправяме сами. Нека да видят, че всеки от нас действително е способен на това. — Между нейния взор и очите на внучката ѝ премина нещо, което се доближаваше до разбиране. — Нека и Дъждовните земи разберат това — тихо добави Роника.

Алтея крачеше край западната страна на пристанището. Почти на всяка трета крачка полата ѝ се заплиташе в краката. Жената забавяше хода си, но само след няколко мига отново се препъваше. На плажа тя бе привикнала да носи панталони, ала сега Парагон бе привързан край останалите живи кораби и от Алтея се очакваше да се явява в по съответстващ с нормите вид.

Вариантът, на който тя се бе спряла, представляваше компромис, който на всичкото отгоре не удовлетворяваше нито една от страните. Кефрия бе останала възмутена до крайност от грубата работническа пола, докато Алтея намираше въпросната дреха за прекалено ограничаваща. Тя нямаше търпение да отплават: беше се зарекла, че в открито море ще се облича колкото се може по-удобно!

— Алтея! — поздрави боботещият глас на Кендри. Тя се спря и усмихнато се обърна към фигурата му.

— Добро утро — помаха тя. В момента малка част от корпуса му бе потънала, но по здрач той щеше да е нагазил дълбоко заради товара, който щеше да отнесе по Дъждовната река. Дори и в този момент на борда му биваха пренасяни колички с дини.

Край Реката имаше съвсем малко участъци с подходяща за обработване земя; повечето от хранителните продукти пристигаха от Бингтаун. Кендри беше от корабите, които търгуваха почти изцяло с храна.

— Добро утро и на теб, девойче! — Фигурата му опря ръце на бордовете си и се престори, че я оглежда неодобрително. — В този ти вид на миячка за малко да не те позная.

Алтея се усмихна в отговор.

— Ти сам знаеш, че за почистването на жив кораб една миячка не е достатъчна. Сигурно вечерта, когато съм омазана с катран, ще ме познаеш по-лесно.

Кендри носеше чертите на красив млад мъж. Той можеше да се похвали с големи сини очи и подкупваща усмивка, които го превръщаха във всеобщ любимец на кея на живите кораби.

— Доста ще трябва да търкаш, за да се умиеш за летния бал — вметна той.

Това вече беше неприятна за нея тема. Алтея бе спорила дълго с майка си и сестра си, но в крайна сметка бе извоювала своето.

— И тази година няма да присъствам на летния бал, Кендри. Надяваме се, че ще успеем да вдигнем котва преди това. Пък и дори да отидех, кой би пожелал да танцува с една миячка? — опита да се пошегува тя.

Корабът се огледа и бързо ѝ намигна.

— Аз се сещам за един моряк, който не би имал нищо против. — И той снижи глас. — С радост бих отнесъл съобщение до Трехог, ако желаеш да заръчаш нещо.

Значи Граг Тенира все още се укриваше в Дъждовния град. Тя понечи да поклати глава, сетне премисли.

— Може и да изпратя, стига наистина да не представлява проблем.

— За приятелите си съм винаги готов да сторя услуга. И като стана дума за това, как се справя другият ни приятел?

Последното изречение бе изречено със снижен глас и кимване в съответната посока.

Алтея отказа да подхрани раздразнението, придружаващо напоследък тази тема.

— Както можеше да се очаква. Все още му е трудно. Ти сам знаеш колко дълго той е бил изолиран. А сега му се наложи да изживее много за съвсем кратко време. Нов такелаж, нов екипаж, да не говорим, че на борда му няма негов близък.

Кендри повдигна широките си рамене.

— Ако той не беше убил толкова много от тях, сега все щеше да се е намерил един. — И той се засмя в отговор на Алтеиното смръщване. — Просто си разсъждавам на глас, девойче. Недей да кривиш лице насреща ми. В това пристанище няма кораб, който да не е на мнението, че Парагон сам си е докарал проблемите. Това не означава, че ние не му стискаме палци, разбира се. Лично аз много бих се зарадвал да видя как той изкупва предишните си постъпки. Но. — Той повдигна пръст. — Не мисля, че една дама си струва да рискува с него. Ако към датата на отплаване нещата не ти се сторят добри, остави го да отплава без теб.

Той се облегна на корпуса си небрежно, както момче се обляга на напечена от слънцето стена.

— Не би ли искала да тръгнеш с мен по реката? Бас ловя, че ще мога да накарам капитана да те вземе безплатно.

— Аз също съм сигурна в това. И ти благодаря за предложението. Но когато Парагон отплава, аз ще се намирам на борда му. Все пак отиваме да търсим моя семеен кораб. Освен това вярвам, че той ще се справи. — Тя погледна към слънцето. — Трябва да вървя, Кендри. Пази се.

— Ти също се пази, дребосъчке. И не се бави в съставянето на посланието. Утре по пладне възнамерявам да съм отплавал.

На раздяла тя му помаха весело, макар този жест да не съответстваше на чувствата ѝ. Налагаше ѝ се да полага съзнателно усилие, за да си припомня, че всички онези, които ѝ желаеха успех, а в същото време я предупреждаваха да внимава с Парагон, го правят от искрена загриженост за нея. Понякога дори Трел влизаше в тяхното число. Понякога ѝ беше трудно да си припомня искреността им.

Възстановителните работи бяха продължили по-добре от очакваното. Ограниченият им бюджет бе подпомогнат от мистериозното влияние на Янтар. Самият Ноул Флейт предложи услугите си в разпъването на новите въжета. Алтея просто не можеше да си представи причина, накарала свидливия старец да се отнесе тъй щедро към времето си. Несъмнено ставаше дума за някаква тайна, със заплахата от чието разкриване Янтар си бе осигурила услугите му. Вчера пък бяха пристигнали двадесет бъчви сухар, изпратени от анонимно лице. И в този случай Алтея съзираше влиянието на приятелката си.

Най-полезни се оказваха познатите на Янтар роби. Те тихомълком пристигаха подир свечеряване, след като Брашън освободеше работниците, промъкваха се на борда на Парагон и работеха докато зората не започнеше да разпръсква бледнина върху небето — тогава те изчезваха със същата бързина. Всеки от тези помощници работеше усилено и мълчаливо и всеки от тях имаше татуирано лице. На какви ли рискове се излагаха те с тези ежедневни бягства от господарите си?

Алтея подозираше, че след отплаването им същите тези роби ще представляват част от екипажа им. За начина, по който това бягство бе организирано, тя не искаше да знае. Един следобед Брашън се бе опитал да ѝ довери, но младата жена веднага бе го прекъснала, повдигайки ръце с думите:

— Тайните се опазват най-добре, когато са достояние само на един.

Брашън бе останал доволен от реакцията ѝ.

Споменът я накара да се усмихне и същевременно да поклати глава в учудване. Защо мнението му за нея трябваше да има значение? Той не беше полагал никакви усилия да ѝ достави удоволствие, особено с последното си решение. Проклетникът дори не беше допуснал спор по темата, а просто бе изтъкнал позицията си на капитан.

Поне едно трябваше да му се признае: той избра да я повика в каютата си, за да ѝ я съобщи. Така никой не видя гневното ѝ лице, макар че заради строшения илюминатор всеки минувач можеше да чуе виковете ѝ.

Брашън я бе посрещнал небрежно разположен край възстановената маса, заел се да преглежда мостри платнище.

— Мое пълно право е да си избера заместника — обясняваше той с влудяващо спокойствие. — Ти не би ли постъпила по същия начин на мое място?

— Да — просъска в отговор Алтея. — Но на твое място аз бих наела теб, мътните да те вземат! Нали такава беше спогодбата?

— Нищо подобно — замислено отвърна Брашън. Той постави парче платно върху масата, побутна го замислено и го обърна. — Бяхме се споразумели единствено, че ти ще отплаваш на борда на Парагон. Нищо друго. Явно си забравила, че преди време обсъждахме колко неблагоразумие би било да работиш с мъже като тези, от които ще трябва да се състои екипажът ни.

Тя изсумтя отвратено. Някои от тези създания дори не заслужаваха да се наричат мъже.

С вдигане на ръка Брашън предотврати следващите ѝ думи.

— На всеки друг кораб и с всеки друг екипаж бих избрал теб за помощник-капитан. Ти сама знаеш това. Ала тези хора ще се нуждаят от корава ръка. За много от тях думите просто няма да се окажат достатъчни, без значение колко разумни. Те разбират само от заплаха.

— Мога да се справям — дръзко излъга тя.

Трел поклати глава.

— Ти не си достатъчно едра. Те не биха започнали да те уважават, докато не те предизвикат, за да се убедят в качествата ти. А дори и да притежаваше необходимата груба сила, тебе те биха предизвиквали по-често. Да не говорим за съдбата, която би те сполетяла при евентуална загуба. — Тук той замълча многозначително. — По тази причина наех човек, който е достатъчно едър и силен, за да попари дързостта на повечето от моряците. Онези, които все пак решат да го предизвикат, със сигурност ще изгубят. Лавой определено е побойник: и това е едно от по-неутралните определения, които бих могъл да използвам по негов адрес. Но освен това той е адски добър моряк. Ако не беше темпераментът му, щеше да се е издигнал още преди години. Аз му казах, че Парагон е неговият шанс да се докаже. Ако той свърши добра работа, целият Бингтаун ще се убеди в способностите му. Точно тази възможност го убеди да дойде на борда. Голата заплата, която съм в състояние да му предложа, сама по себе си не би се оказала достатъчна. Той иска да се докаже. Аз съм готов да му дам шанс, но освен това искам да се подсигуря. Точно тук се вписваш ти. Ти ще бъдеш втори помощник. Така двамата с теб ще обгърнем неговия авторитет. Не за да го подкопаваме, а за да го подкрепяме. Разбираш ли?

— Започвам — неохотно отвърна тя. Не можеше да отрече логиката на разсъжденията му, но не можеше да отрече и собственото си наскърбление. — Така да бъде. Съгласна съм.

— Има и нещо друго. То също няма да ти се хареса — предупреди Брашън.

— А то е…?

— Янтар си спечели правото да присъства на борда. Тя вложи повече средства и време в това начинание от когото и да било друг, включително двама ни с теб. Не зная какъв моряк ще излезе от нея — самата тя ми каза, че не обичала мореплаването. Във всеки случай тя е доказала уменията си на дърводелец и в това си качество ще служи на борда. И ще спи в твоята каюта.

Алтея простена недоволно.

— Заедно с Джек — безмилостно продължаваше той. — Тя също поиска да дойде. Каза, че е плавала преди, освен това не иска голяма заплата. Тя го прави по-скоро заради самото приключение, както се изрази. Тя е ловка и дръзка. Ти сама видя как се катереше, когато подменяхме такелажа. Само един глупак не би наел подобна жена. И само глупак би я оставил да нощува при отрепките, които сме наели. Със сигурност зная за един, който носи дамгата на изнасилвач, а дори има един, край когото дори аз не бих посмял да се отпусна. — Брашън сви рамене. — Ще се постарая трите да дежурите в различни вахти, за да не се оказва каютата прекалено претъпкана.

— Дори и така пак ще сме натъпкани като клечки за зъби — оплака се Алтея.

— Янтар е също толкова недоволна. Тя твърди, че на всяка цена се нуждае от ежедневен период на усамотение. Аз ѝ казах, че е свободна да посещава каютата ми, когато мен ме няма. Същото се отнася и за теб.

— Това ще породи приказки сред екипажа.

Брашън се бе подсмихнал кисело.

— Да се надяваме, че това е най-интересното, което те ще обсъждат.

С леко тръсване на глава тя прогони спомена. В настоящия момент тя споделяше настроението, в което Трел бе отправил последните си думи, и се молеше за протичането на един обикновен ден. Обикновен, а не ден, който Парагон прекарва в безкрайно ридаене или в неспирно рецитиране на едно и също неприлично стихче. В случаите, когато корабът я поздравеше по нормален начин, Алтея се чувстваше като благословена от самия Са. Вчера например тя го завари да стиска мъртва писия, която някой минаващ шегобиец беше му връчил. По някаква причина мъртвата риба го беше разстроила, ала въпреки това Парагон отказваше да им я даде или да я хвърли сам. Едва намесата на Янтар го беше убедила да се раздели с рибата. Понякога тя единствена се оказваше в състояние да се оправя с него.

Преди няколко дни те бяха попълнили екипажа си — процес, впоследствие повторен още няколко пъти. Винаги се случваше същото: Брашън намираше моряци, убеждаваше ги да постъпят, а още на следващия ден те изчезваха. Това се дължеше не само на чудатостите, които Парагон изричаше и вършеше. Неговата лудост изпълваше въздуха около кораба. Онези, които бяха достатъчно чувствителни да я усетят сами, биваха спохождани от кошмари или внезапни пристъпи на паника посред бял ден.

От своя страна Брашън и Алтея не принуждаваха никого да остава. Те знаеха, че е далеч по-добре да изгубят несериозните кандидати в самото начало, отколкото да се окажат с неподходящ екипаж сред открито море. Въпреки това ситуацията около Парагон вече пораждаше първите шеги. Неговият екипаж-сбирщина сам по себе си бе необичаен за Бингтаун, а отказващите се моряци допълнително прибавяха към тази атмосфера.

Днес, слава на богинята, Парагон изглеждаше спокоен. Поне по време на приближаването си Алтея не долови викове. Освен това сновящите из пристанището докери и моряци не спираха, за да се заглеждат в него.

— Привет, Парагон — поздрави тя, прекосявайки дъсчения мост.

— Привет — добродушно отвърна фигурата. Край нея седеше Янтар, приседнала на парапета. Косата ѝ бе разпусната и потрепваше по вятъра. В последно време майсторката на накити бе започнала да се облича по странен начин: с широки панталони, напомнящи шалвари, блуза и жилетка. Тя беше чужденка и можеше да си позволи подобни чудатости: нещо, за което Алтея в този момент ѝ завиждаше. — Чува ли се нещо за Златен звън? — додаде Парагон.

— Нищо не съм чула. Защо питаш?

— Говори се, че той закъснява. Корабите, които би трябвало да се засекат с курса му, не са го срещали.

Сърцето на Алтея се сви.

— Има много неща, които са в състояние да забавят един кораб, дори и ако той е жив — отвърна тя с глас, който се стараеше да запази небрежно звучене.

— Ама разбира се — не мирясваше Парагон. — Пирати. Змии. Бури.

— Неблагоприятен вятър — възрази Алтея. — Неочаквани затруднения при товаренето.

Корабът само изсумтя. Янтар погледна приятелката си и сви рамене.

Е, поне днес с него можеше да се разговаря спокойно. С тази мисъл Алтея преодоля остатъка от дъсчения мост и стъпи на борда.

В средата на палубата стоеше Лавой, опрял ръце на хълбоците си. Той бавно местеше тежкия си поглед. Това беше най-неприятният етап от пристигането ѝ на борда.

— Вторият помощник очаква нареждания — заяви тя.

Лавой извърна рибешките си очи към нея; миг по-късно устата му се изкриви в презрение.

— Забелязах — рече той. — Днес ще товарим припаси. Ти и още шестима моряци ще ги подредите в трюма. Ти знаеш как.

Последните три думи частично представляваха въпрос.

— Да — лаконично отвърна Алтея. Тя нямаше намерение да изброява квалификацията си пред него. На колана ѝ висеше билета с щампата на Офелия, а този знак бе достатъчен за всеки от това пристанище.

Жената плъзна поглед по палубата, за да избере помощниците си.

— Хаф. Ти. Джек, Кипрос, ти и Керт.

Тя още не бе научила имената на целия екипаж, а това начинание се утежняваше допълнително от начина, по който непрекъснато пристигаха нови моряци.

Последвалото възложение далеч не я изпълваше с възторг. Лавой здравата пришпорваше работещите на брега, така че равномерното разполагане на припасите щеше да зависи изцяло от нея и хората ѝ. Тя подозираше, че помощникът ще продължи да поддържа това темпо, за да провери дали нейната група ще се окаже в състояние да издържи. Между помощниците винаги съществуваше подобно съперничество. В някои случаи то бе по-скоро добронамерено, израз на състезателен дух. Ала този случай не беше такъв.

Парагон се оказа повратлив кораб. Брашън с голямо усърдие се бе погрижил за баласта, но въпреки това съдът се поклащаше повече, отколкото се нравеше на Алтея. При тези обстоятелства разположението на товара придобиваше изключително значение, особено в случаите, когато ги връхлетеше неочакван вятър при повече платна.

Това я караше да се чувства раздвоена. От една страна тя не искаше да бъде тази, която да носи отговорност за стабилността, а в същото време не можеше да повери тази задача на друг, може би с изключение на Брашън. Баща ѝ винаги бе отделял голямо внимание на разположението на товара; изглежда тя бе наследила тази му черта.

В трюма беше задушно и горещо. Дори и отворените капаци не смогваха да изтеглят натежалия въздух. Поне усещащите се сега миризми бяха пресен катран, лак и кълчища. Скоро подир отплаване те щяха да бъдат смесени, а впоследствие и заменени от миризмата на застояла вода, човешка пот и многократно използвана мазнина. Поне сега Парагон ухаеше на нов кораб. Дори и ако това му ухание не съвпадаше с вида му.

Във всяко едно ъгълче погледът можеше да открие свидетелства за възрастта му: инициали, издълбани от нечие острие, дупката от кука, приютявала хамак или някаква мърлява торба. Имаше и знаци, извикващи далеч по-мрачни образи. Кървави отпечатъци от нечие пълзене. Петно, по чиито пръски лесно се отгатваше посоката и силата на удара, пръснал главата на неизвестния клетник. Магическото дърво помнеше. Алтея подозираше, че в даден момент от миналото на кораба на борда е имало клане. Това не съвпадаше с неговите твърдения, че собственоръчно издавял екипажите си, но нямаше как да се узнае — и най-заобиколното подпитване довеждаше Парагон до ярост. Надали те щяха да узнаят цялата истина.

Нейната догадка за Лавой се оказа права. От брега пристигаше непрекъснат поток припаси, заплашващ да залее екипа ѝ. Всеки глупак можеше да пренася бъчви бързо, каза си тя. Виж, за правилното им подреждане се искаше умение.

Тя работеше наравно с хората си, както можеше да се очаква от един втори помощник. Това също бе част от негласния Брашънов компромис. Алтея все още вярваше, че би могла да си спечели уважението на екипажа — е, по-добър шанс нямаше да намери.

Освен това тези обстоятелства ѝ предоставяха възможност да се убеди, че Джек притежава оповестените си качества. Въпросната не се затрудняваше да работи заедно с мъжете. Обратното не можеше да бъде казано, но пък това трябваше да се очаква: все пак тя идваше от Шестте херцогства, следваше други нрави.

Джек действително се оказа издръжлива. Тя работеше енергично, а освен това умееше да примесва шеги, които облекчаваха работата. Веднага личеше, че тя щеше да се впише добре сред екипажа. Дано само да не се впишеше прекалено близо с някои от мъжете… Едрата жена дори не правеше опит да скрива този си интерес. Дали това нямаше да създаде известни проблеми на борда? Алтея си отбеляза, че трябва да повдигне този въпрос пред Брашън. Той беше капитан, нека той да се тревожи за това.

Светлината от отворените капаци хвърляше правоъгълни петна светлина в трюма. Щом сандъците и различните по големина бъчви бъдеха спуснати долу, последващото им подреждане бе вършено изцяло от мускули. Тук дребният ръст на Алтея се превърна в предимство, позволяващо ѝ по-лесно да маневрира сред тесните пространства. Спуснатите контейнери биваха пренасяни до съответните места на ръце или с помощта на куки. Всеки път, когато Алтея започнеше да си мисли, че те нямат край, тя бързаше да си припомни неизразимата стойност, която всеки от тези съдове придобиваше в открито море. А екипажът на Парагон бе по-многоброен от обичайното, съставен не само от моряци, но и от бойци — факт, който допълнително увеличаваше стойността на припасите. Тъй като продължителността и етапите на пътуването не се знаеха предварително, корабът щеше да отнесе със себе си всичките възможни хранителни припаси, които позволяваха средствата им. В този случай излишъкът бе за предпочитане пред недостига.

Въпреки че се трудеше наравно с хората си — а може би тъкмо заради това — Алтея бързо разбра кой от тях работи усилено и кой се старае да мине с колкото се може по-малко. Кипрос и Керт работеха сносно, но се нуждаеха от ръководство. Джек беше същинско бижу: тя влагаше и мишци, и мисъл, проявявайки полезна инициатива. Симой, сравнително възрастен моряк с пиянски червеникав нос, вече се оплакваше от стара травма в рамото си. Най-вероятно той също щеше да се присъедини към вече заминалите си моряци — дори и ако оплакванията му бяха истински, а не дело на леност, подобни хора не им трябваха на борда. Оставащите двама бяха млади: Хаф, младок с многознаеща уста, който не си правеше труда да прикрива презрението си към Алтея, и Лоп, гърчав мъж към тридесетте, чието желание за работа се оказваше обременено от мудния му ум. И въпреки това Алтея предпочиташе неговата глупост пред граничещата с неподчинение дързост на Хаф. Много скоро щеше да ѝ се наложи да го постави на мястото му: нещо, което тя не очакваше с особено нетърпение, защото той беше по-едър от нея, с добре развита мускулатура. Въпреки това жената смяташе, че с подходящото отношение няма да се стигне до подобен сблъсък.

Лавой периодично се отбиваше в трюма, за да провери напредъка на подреждането. При всяко свое посещение той намираше някакъв дребен недостатък, който да изтъкне. В отговор Алтея стискаше зъби и се подчиняваше. Трябваше да се подчинява, защото той беше помощник-капитан и авторитетът му пред екипажа трябваше да бъде поддържан.

При четвъртото му изникване на Алтея ѝ идеше да изкрещи. Но той само се огледа и дори кимна.

— Продължавайте.

Това, заедно с кимването, изчерпваше израза на неговото одобрение. Въпреки това Алтея почувства удовлетворение. Той бе сметнал за нужно да изпробва способностите ѝ. И занапред, както и сега, той нямаше да открие у нея склонност към неподчинение или разтакаване. Нямаше, защото тя беше обещала това на Брашън и възнамеряваше да удържи на думата си.

Въпреки това денят се оказа уморителен. В края на смяната ѝ, когато Алтея най-сетне изникна на палубата, горещината на следобеда ѝ се стори прохладна. Дори жегата бе за предпочитане пред задуха на трюма.

Тя отдели лепнещата си риза, тръсна глава и тръгна да търси Янтар.

Откри я да разговаря с Брашън. Приятелката ѝ държеше краищата на въже и неумело се опитваше да стегне брамшкотов възел. Капитанът го взе от ръцете ѝ, поклати глава, развърза го и отново ѝ подаде краищата.

— Опитай отново. Продължавай да се упражняваш, докато не се научиш да го стягаш със затворени очи. Ако някога се наложи да разчитаме на целия екипаж, то ще бъде по време на силна буря.

— Колко успокояващо — промърмори Янтар, но въпреки това се подчини. Личеше, че тя привиква към новоустановилите се роли със смайваща бързина. В поведението си с всички тях Брашън незабелязано подчертаваше новия си статус на капитан.

Подобни промени не бяха нещо непознато за Алтея. Тя ги бе съзирала и преди, на борда на Вивачия, когато някой от моряците се издигнеше в корабната йерархия и трябваше да промени отношенията с неотдавнашните си другари. Понякога този процес не минаваше без насилие, макар че на борда на Вивачия до подобни прояви никога не се беше стигало.

Самата тя с готовност проявяваше към Брашън сдържаността и уважението, които му се полагаха в ролята на капитан. Тази дистанция улесняваше нещата и за двама им.

Затова тя вложи почтителна нотка в гласа си:

— Капитане, бих искала да докладвам за потенциален проблем сред екипажа.

Той веднага се обърна към нея.

— За какво става въпрос?

Тя си пое дъх и изстреля:

— Джек е прекалено дружелюбна с колегите си. По-късно това може да създаде известни проблеми. В пристанището ситуацията е една, но в открито море…

Трел кимна.

— Зная. Аз също размишлявах над това. Повечето от тези мъже никога не са плавали заедно с жена, може би като изключим някоя капитанска съпруга. Възнамерявам преди отплаване да събера целия екипаж и недвусмислено да изтъкна, че това няма да бъде допускано на борда на този кораб.

Повдигнала вежди, Янтар следеше разговора им. Но не тя беше тази, която се намеси в него.

— Какво няма да бъде допускано? — любопитно се осведоми Парагон.

Алтея съумя да не се усмихне. Брашън се отнесе към питането сериозно, обяснявайки:

— Няма да търпя отношения между моряците, които застрашават ефективното поддържане на кораба.

По време на тези реплики Джек се беше приближила. Тя повдигна вежда, но запази мълчание, докато Брашън не се обърна към нея.

— Проблем ли има, Джек? — попита капитанът.

Чула темата на разговора им, тя не се престори.

— Не, капитане. И не очаквам да има проблем. И преди съм плавала със смесен екипаж. С ваше разрешение ще отбележа, че умея да се грижа за себе си.

Вероятно Алтея беше единствената, забелязала потиснатата Брашънова усмивка.

— Не се съмнявам в това, Джек. По-скоро се притеснявам за мъжете, които не умеят да проявяват сдържаност.

— Убедена съм, че те ще се научат, сър — със сериозно изражение отвърна Джек.

А Парагон изненада всички им с вмятането:

— Да се надяваме, че урокът няма да се окаже болезнен за никого.

— Той се занимава с това вече трети ден. Казвам само, че ако е нещо ценно, той би трябвало вече да го е разбрал. А ако не е, има много други места, върху които би трябвало да се съсредоточи. Места, които, по мое мнение, са далеч по-обещаващи от онази килийка. — Бендир остави лулата си. — Това е всичко — натърти той и хвърли изнервен поглед към по-малкия си брат, седнал насреща му.

Рейн имаше бледен, напрегнат вид. Ризата му беше омачкана.

— Ти говореше по същия начин и когато настоявах, че се нуждая от повече време, за да разгадая огнените кристали — възрази Рейн. — Ако се беше вслушал тогава, много по-малко от тях щяха да пострадат при разкопаването им. Някои неща не стават за един ден, Бендир.

— Съдейки по съзряването ти, това определено е така — изръмжа Бендир и се загледа в чашката на лулата си. Тя бе угаснала, затова той я избута настрани.

Той рязко контрастираше с брат си не само заради по-възрастните черти, а и заради спретнатата риза, украсена с бродерия, и грижливо сресаната коса.

— В случая не си прав, Бендир — укори го Яни Купрус. — Рейн ни обясни, че изпитва затруднения в работата си. Ние трябва да проявяваме разбиране, а не да го корим. Аз си спомням, че самият ти също не беше особено съсредоточен, когато ухажваше Рорела. — И тя се усмихна топло към малкия си син.

— Той щеше да бъде много по-съсредоточен, ако беше избрал разумна жена като Рорела, а не глезено бингтаунско момиче, което само̀ не знае какво иска — отвърна Бендир. — Погледни го. Пребледнял е като гъба. Цяло чудо е, че изобщо вижда къде ходи. Откакто той започна да ухажва тази Малта, тя само го измъчва. Щом тя толкова се затруднява да вземе решение, нека да…

Рейн скочи на крака.

— Млъкни! — просъска той към брат си. — Ти нямаш никаква представа за нещата, които преживява тя, така че просто млъкни.

Той грабна свитъците от масата, без да го е грижа за крехкостта им, и се отправи към вратата. Яни неодобрително изгледа големия си син и забърза да догони Рейн.

— Моля те, Рейн, върни се и поговори с нас. Много добре разбирам, че в момента си напрегнат. И оценявам съчувствието, което ти проявяваш към Малта заради изчезналия ѝ баща.

— Да не говорим и за нашия изчезнал кораб — промърмори Бендир, привидно под нос, но достатъчно силно, та брат му да чуе. Рейн не закъсня да се отзове на провокацията: той рязко се обърна.

— Това е същинският проблем, нали? Ти се интересуваш единствено от сделки и печалби. Изобщо не те е грижа за чувствата ми към Малта. Дори ти досвидя да ми предоставиш свободно време и транспорт, за да я посетя миналия месец, когато вестите за случилото се пристигнаха при нея. При теб всичко опира до парите, Бендир. Пари, пари, пари. Аз намерих тези свитъци, нужно ми е време, за да ги разгадая. Това далеч не е толкова лесно, колкото ти изглежда на теб. От Древните са останали много малко писмени следи. Това затруднява превеждането на редките подобни находки. Аз искам да разкрия целия смисъл на тези документи. Надявам се, че в тях ще се съдържа някакво обяснение за липсата на архиви. Няма съмнение, че те са били грамотен народ — би трябвало да съществува обилие от книги и свитъци, но къде са те? Ти обаче не се интересуваш нито от тайната на този град, нито от нейното разрешаване. За теб тези документи са достойни само за един въпрос: дали написаното в тях може да ни донесе печалба. Ако не, да ги захвърлим, за да изровим още дрънкулки.

И той небрежно захвърли свитъците върху масата, с което накара майка си да потръпне. Край подобно отношение документите нямаше да оцелеят още дълго.

— Успокойте се — остро изрече тя. — Седнете. Все още не сме приключили с разговора си.

Двамата неохотно се подчиниха. Самата Яни умишлено се настани на централното място.

В последно време Бендир бе започнал да се държи прекалено високопарно с брат си и беше време тя да сложи край на това. В същото време тя искаше да отърси Рейн от натрапчивата му меланхолия, която ѝ беше втръснала.

Без да губи повече време, матроната премина в атака. За начало тя повдигна пръст към Бендир.

— Ти нямаш никакво основание да критикуваш поведението на брат си. Когато ти беше влюбен в Рорела, цялото семейство търпеше проявите ти. Тогава ти прекарваше всеки свободен миг на прага ѝ. В паметта ми е останало нещо за пребоядисването на цяло крило от Петльовата зала във всички оттенъци на зеленото, защото то било любимият ѝ цвят. Ти дори не ми позволи да се посъветвам с нея, за да се убедим, че Рорела действително иска това. Спомняш ли си как реагира тя, когато видя твоята изненада?

Бендир гледаше мрачно. Рейн се усмихна широко — изражение, което от дълго време не беше изниквало върху лицето му. На жената се искаше да не го заличава, но човек трябваше да кове желязото, докато е горещо.

— А за теб е крайно време да престанеш да се държиш като влюбен хлапак, Рейн. Ти си мъж. Подобно поведение бих очаквала от теб по време на ранното ти юношество, но ти си на повече от двадесет. Трябва да се научиш да се владееш и да бъдеш по-сдържан в реакциите си. Ти възнамеряваше да отпътуваш по прищявка, без каквото и да е предупреждение. Това беше не просто неразумно, а и недопустимо. Заради напълно оправдания отказ, който получи, ти продължаваш да се мусиш. Подобно поведение не ти подхожда. Много скоро ти ще отплаваш, за да съпроводиш дамата си в нейния първи летен бал. Какво повече би могъл да искаш от нас?

В очите му блеснаха зачатъци на гняв. Това беше добре: ако тя успееше да раздразни и двама им, имаше вероятност те да постигнат разбиране край взаимните си оплаквания от нея. По-рано винаги бе ставало така.

— Какво повече ли? Бих поискал малко повече разбиране за нещата, които тя изтърпява! Аз исках да я посетя, да предложа на нея и близките ѝ каквато помощ съм в състояние да осигуря. Вместо това какво ми беше разрешено? Нищо. Ти им изпрати учтиво писмо, в което изразяваш съчувствието си, и толкова. И ми заяви, че би било прибързано да пиша лично на Малта. Майко, аз възнамерявам да сключа брак с нея. Как е прибързано да помоля семейството си да помогне на нейното?

— Богатствата на нашия род не са твоя собственост, за да ги раздаваш по подобен начин, Рейн. Крайно време е да разбереш това. В своята пламенност ти лесно би отишъл прекалено далеч. Зная, че в случая става дума за живия кораб на семейството ѝ и за собствения ѝ баща. Съчувствието, което аз изпитвам към тях, е искрено, а не просто написано на хартия, както ти загатна. Освен това в случая става дума за значителна инвестиция от наша страна, която може да се окаже безвъзвратно изгубена. Ние не можем да си позволим да захвърляме още пари. Не, не се опитвай да се надигаш, остани и ме изслушай. Онова, което ти смяташ за жестоко, е обикновена проява на разумност. Или очакваш от мен да позволя двамата с Малта да оголеете и обосеете за нещо, което може да се окаже изгубена кауза? Дори в нашия град е известна репутацията на този Кенит. А моето мнение за Кайл Хейвън, макар той да е баща на Малта, не е особено високо. И ще ти кажа още нещо, за което ще искам да си остане само между нас: Хейвън сам си е виновен. Не казвам, че е заслужил онова, което го е сполетяло, но то е следствие от неговите постъпки.

— И това не е всичко. В никакъв случай не бих могла да одобря насоката, която Вестритови са избрали да следват с опита си за спасяване. Дори най-близките им приятели и съседи отказват да ги подкрепят. Цялото им начинание изглежда обречено още от самото начало: Алтея е упорита до крайност, която често прелива в слепота; за капитан им служи един прогонен от семейството си Търговски син; някаква никому неизвестна чужденка ги финансира. Корабът, който те ще използват, изобщо не биваше да напуска брега. Парагон е жив укор за всички ни; нашето незнание е единственото нещо, с което бихме могли да се оправдаем. Наша е грешката, че го създадохме от смесен материал, но същинската вина принадлежи на Лъдчънсови, защото те хвърляха прекомерна тежест и в трюма, и върху мачтите му.

— Нашата алчност сглоби този кораб прекалено бързо, а тяхната алчност погуби разсъдъка му. Това е вината на двете страни. Изоставянето му на брега беше най-разумното, което близките му сториха с него, а връщането му ще бъде най-голямата глупост.

— Какво друго биха могли да сторят Вестритови? — тихо попита Рейн. — Малкото им оставащи богатства се топят. Поне в това отношение те бяха крайно честни с нас. Какво лошо има в това, че се опитват да сторят нещо?

— Биха могли да изчакат — заяви Яни. — От отвличането не е минало чак толкова време. За Кенит се знае, че умишлено отлага исканията си за откуп. Въпрос на време е той да им изпрати послание.

— Аз се съмнявам в това. По всичко изглежда, че той е искал да задържи живия кораб за себе си. Сега се носят слухове, че Златен звън също е изчезнал. Осъзнаваш ли колко уязвими се оказваме ние, майко? Пиратите вече са способни да плават по Реката. За подобно обстоятелство ние никога не сме обмисляли мерки. Мисля, че Вестритови са поели по най-разумния път. Живият кораб трябва да бъде върнат на всяка цена. За да сторят това, те рискуват близките си и богатствата на семейството си. Те правят това не само заради себе си, а и за да защитят нас. А ние какво правим? Просто гледаме.

— Ти какво очакваш да сторим? — уморено се обади Бендир.

Рейн веднага се отзова:

— Да им опростим оставащите задължения по изплащането на кораба. Да допринесем за финансирането на експедицията. Да престанем да бездействаме срещу сатрапа, допуснал пиратството и робството да процъфтяват и да доведат до тази ситуация.

— Ти не само заплашваш да опропастиш и нас, а и да ни удавиш в тресавището на политиката — кипна брат му. — Нашите Търговци вече обсъдиха това. Докато Бингтаун не ни подкрепи открито, няма да предприемаме нищо против сатрапа. На мен също ми е втръснало той да ни тъпче, но…

— Но си склонен да търпиш, докато някой друг не поеме първия риск! — довърши Рейн. — Точно както Бингтаун се ограничава да гледа как Вестритови поемат първия риск в борбата срещу пиратите, а семейство Тенира първи се опълчиха на новите налози.

Яни не бе очаквала подобна насока на разговора, но се възползва от шанса си.

— В този случай съм съгласна с Рейн. Самата ситуация с нищо не се е променила от изказването ми пред съвета на техните Търговци, но настроението в Бингтаун вече не е същото. Съдейки по нещата, които научих за бунтовете срещу данъчните служители, мисля, че ако нашето семейство прояви инициатива, то други ще го последват. Освен това смятам, че трябва да се борим за пълна независимост.

Пълно мълчание последва тези ѝ думи.

— После аз съм бил онзи, който е склонен да рискува цялото богатство на рода ни — промълви Рейн.

— С бездействието си ние рискуваме повече — заяви Яни Купрус. — Време е да се съюзим със съмишленици, без значение от Дъждовните земи или от Бингтаун.

— Хора като Граг Тенира? — рече малкият ѝ син.

— Не мисля, че бягството му тук е просто съвпадение. Семейство Гроув, които го приютиха, винаги са поддържали близки отношения с рода Тенира.

— И винаги са проявявали силна склонност да подкрепят обявяващите се против сатрапа — замислено додаде Рейн. Бендир го погледна изненадано.

— Откога малкият ми братец е започнал да се интересува толкова от политика? На онова събрание в Бингтаун почти трябваше да те завлечем.

— Сторихте добре, че ме завлякохте. Това ми отвори очите за много неща — отвърна Рейн. Към майка си той каза: — Трябва да поканим Граг Тенира на вечеря. Заедно със семейство Гроув, разбира се.

— Би било разумно. — Яни изрече това, извърната към по-големия си син. Утвърдителното му кимване я накара да си отдъхне. Тя нямаше да живее вечно — колкото по-бързо синовете ѝ се научеха да работят задружно, толкова по-добре.

Жената се постара да промени темата.

— Е, Рейн, успя ли да разгадаеш нещо от документите? — Тя кимна към пергаментите, които лежаха изоставени връз масата.

— Известна част. — Младият мъж се навъси и ги придърпа към себе си. — В тях има много непознати думи. Онова, което разгадах, е и вълнуващо, и объркващо. В тях се споменава за друг град, разположен нагоре по течението. — Рейн почеса петно върху бузата си. — Ако съм разтълкувал правилно, този друг град се намира много далеч, почти до място, наричано Планинското кралство. Ако такъв град действително е съществувал и ние успеем да го намерим… Това би била най-голямата находка от основаването на нашето поселище насам.

— Празни надежди — пренебрежително каза Бендир. — И по-рано сме пращали експедиции нагоре по реката. Те не са откривали нищо. Дори и да има такъв град, той ще е заровен.

— Не е сигурно — възрази му Рейн. — Пише, че се намира далеч по реката. Възможно е изобщо да не е затрупан. — Той се замисли. — Напълно е възможно там да има оцелели от Древните. Представете си на какво биха могли да ни научат…

Рейн притихна замечтано, без да осъзнава разтревожения поглед, който майка му и брат му си размениха.

— Мисля, че тези документи си заслужават труда. Освен това възнамерявам да се допитам до драцената.

— Не. — Бендировата забрана не допускаше спор. — Рейн, мислех, че вече сме изяснили това. Ти няма да влизаш повече в онази зала. Дънерът има прекалено голямо влияние върху теб.

— Това не е дънер, а женска. Тя трябва да бъде освободена.

Този път Яни и Бендир не се опитаха да скрият споглеждането си.

— Много отдавна трябваше да насека тази проклетия, още когато за първи път заподозрях, че тя ти влияе. Но тогава моментът не беше подходящ. Това е последният ствол от магическо дърво. И най-големият. Корабът, който ще построим от него, ще бъде последният жив кораб… Освен ако не си прав за новия град. Може би там ще намерим още материал.

— Дори и така да е, без мен ти няма да го намериш — тихо изтъкна Рейн. — А аз няма да ти позволя да убиеш драцената.

Бендир скръсти ръце — жест, който майка му познаваше добре. Още от малък Бендир имаше навика да притиска ръце пред гърдите си по подобен начин, за да сдържи гнева си. А този гняв се проявяваше често, защото Рейн, занесеният мечтател, редовно раздразваше прагматичния си брат. Яни се бе надявала, че синовете ѝ ще се научат да се допълват взаимно. Ала те изглежда предпочитаха вечното неразбирателство.

— Вътре няма дракон. — Бендир говореше бавно, за да подчертае категоричността си. — Каквото и да е имало там, то е умряло отдавна. Вътре са останали единствено спомените му. То е толкова живо, колкото са живи корабите. Материалът попива спомените и ги задържа, това е всичко. Ако не беше така, жителите на Бингтаун нямаше да могат да вливат своите спомени в корабите, които ние произвеждаме за тях. Всеки, който разговаря с живите кораби, на практика разговаря със себе си и спомените, съхранени в корпуса. Когато ти разговаряш с онзи дънер, в действителност ти чуваш собствените си мисли, примесени с безумните спомени на някакво клето създание, погинало далеч преди да открием града. — Следващите си думи той изрече почти с молба. — Рейн, не позволявай на мъртвороденото безумие да открадва гласа ти. Освободи мислите си от него.

За момент върху лицето на Рейн изникна колебание, но в следващия миг го замени упоритост.

— Това е лесно за доказване, просто ми помогни да изнеса дънера на открито. Ако нищо не се случи, ще призная, че съм грешал.

— Това би било лудост! — отвратено възкликна Бендир. — Късът е огромен. За да го извадим, би трябвало да разкопаем целия затрупал го насип. Или да копаем над първоначалния вход, с което рискуваме да затрупаме помещението. Стената над вратата е напукана. Дори и да знаехме как да я отворим, рискуваме да съборим цялата стена. Това просто не е възможно.

— Тя е жива — настояваше Рейн. — Тя каза, че е склонна да помогне на Малта и близките ѝ. Помисли над това. Помисли какви възможности би ни донесъл подобен съюзник.

— А помислял ли си какво бихме правили с подобен враг? — гневно се намеси Яни. — Рейн, омръзна ми да водим един и същи разговор. Дори и ако вътре има някакво живо създание, ние не сме способни да му помогнем, а дори и да бяхме, би било глупаво да го освобождаваме. Няма да повтарям повече: вече е решено. Разбра ли? Повече няма да обсъждаме този въпрос. Аз забранявам.

Рейн отвори уста. Челюстта и долната му устна потрепваха по същия начин, по който бе изразявал недоволството си като малък. В следващия момент той рязко стисна зъби и се надигна от масата.

— Още не сме приключили! — остро каза майка му.

— Аз приключих.

— Не, не си. Настоявам да се върнеш на мястото си и да ни разкажеш по-подробно за тези свитъци.

Той отново се обърна към тях, с помрачнял поглед.

— Настояваш? Тогава ето на какво ще настоя аз: компенсирай времето, което тези проучвания ми отнемат. Щом отказваш да ми дадеш драцената, дай ми от безценните си пари. Защото аз възнамерявам по един или друг начин да помогна на любимата си. Няма да отида на бала, да я хвана за ръка, да танцувам с нея и да я оставя лишена от пари и надежди.

Бендир кипна на свой ред:

— Ти откога престана да се смяташ за част от това семейство? Наистина ли очакваш да ти плащаме, за да изпълняваш дълга си към своя род? Очакваш да ти плащаме задето връщаш част от онова, което си взел? Проклет да бъда, ако допусна подобно нещо!

— Тогава бъди проклет! — хладно отвърна брат му.

— Говори открито, Рейн. — Яни Купрус трябваше да положи усилие, за да запази гласа си спокоен. — Какво точно искаш от нас? Какво трябва да ти предложим, за да престанеш да мълвиш за онази драцена?

— Майко, аз нямам намерение да търпя…

— Тихо, Бендир. Изслушай го, преди да откажеш. Слушаме те, Рейн.

Тя се надяваше, че с тези си думи не е издала същинския си замисъл. Рейн трябваше да остане с впечатлението, че се нагърбва с условията по собствена воля.

Малкият ѝ син облиза пресъхнали устни. Сега, когато трябваше да изрече конкретни искания, той бе придобил несигурен вид.

Най-сетне Рейн прочисти гърло и започна:

— Първо. Да опростите дълга на Вестритови. И без това става дума само за формалност: вече е решено, че корабът ще бъде моят сватбен подарък за Малта. Дайте им го сега, когато той им е най-нужен. Не ги карайте да очакват, че ние ще продължаваме да изцеждаме пари от тях в подобен момент. Не карайте Малта да се опасява, че… — тук гласът му отново трепна — че тя е длъжна да се омъжи за мен заради пари. Не я искам по такъв начин. Не искам тя да се бои, че ние ще поискаме да ни се заплати в кръв.

— Дори и тогава тя би те обикнала, Рейн, не се съмнявай в това. Много невести, дошли в земята ни с нежелание, впоследствие…

— Аз не искам да я спечеля по такъв начин — упорито натърти синът ѝ.

— Няма да използваме тази част от споразумението — увери го Яни Купрус.

— Браво, разбрахме се, просто ще изхвърлим договора. Сега ни кажи за свитъците — намеси се Бендир с отривист глас.

— Още не съм приключил.

— Още ли има? Какво друго ще искаш? Да вземем да те направим сатрап на Дъждовните земи? — саркастично се осведоми брат му.

— Не. Единствената власт, към която се стремя, е правото да се разпореждам със собствения си живот. За периода преди сватбата ни с Малта искам да мога да я посещавам когато си пожелая. Искам да получавам определена месечна сума, за чието влагане да не дължа обяснения никому. Накъсо казано, искам да се отнасяш с мен като с мъж. Ти получи правото на собствена кесия много по-рано от настоящата ми възраст.

— Защото аз имах и съпруга! Когато сключиш брак, ще получаваш собствен дял. В момента такъв не ти е нужен. Аз никога не съм бил стиснат с теб. Майка винаги ти угаждаше най-много. Колкото повече ти даваме, ти толкова повече не се насищаш!

— И с това твое условие съм съгласна — неумолимо изрече Яни.

Бендир я погледна изумено. Смайването му бързо преля в гняв.

— Защо ли изобщо стоя тук? — попита той, буквално вдигнал ръце. — Явно моето присъствие е само за украса.

— Твоето присъствие свидетелства на братовото ти обещание към мен. Ето какво ще искаме от теб в замяна, Рейн: ти ще се откажеш от безумните си намерения и повече няма да влизаш в залата с дънера. Ще изпълняваш дълга си към семейството по начина, по който ние изискаме от теб. Няма да влизаш в града, без преди това да си се допитал до мен и брат си, и ще проучваш само неща, които ние ти заръчаме. Ако се придържаш към всички тези условия, ние ще анулираме договора за живия кораб Вивачия, ще ти предоставим месечен дял, какъвто се полага на мъж, и ще ти позволим да посещаваш любимата си по всяко време. Съгласен ли си?

Тя изреди условията със същия формален стил, с който би оформила договор. Насреща ѝ Рейн обмисляше всяка фраза по ред, както самата тя го беше учила. В същото време той местеше поглед между нея и брат си: личеше, че размисълът му е дълбок. Със същия колеблив жест малкият ѝ син притисна пръсти до веждата си.

Яни очакваше подобна предпазливост: условията на споразумението им бяха високи и за двете страни. Тя предлагаше много и изискваше много.

А Рейн продължаваше да обмисля — прекалено дълго. Явно той се готвеше да откаже.

— Съгласен съм.

Младежът изстреля тези думи бързо, в стремежа си по-бързо да се отърве от думите.

Яни Купрус безшумно си отдъхна. Успехът беше постигнат, капанът се бе затворил. Тя трябваше да си поеме дъх, преди да отговори: трябваше да успокои съвестта си. Това, което правеше тя, беше продиктувано от нуждата, следователно бе достойно. Рейн щеше да се придържа към думата си, както бе постъпвал винаги досега и както щеше да постъпва занапред. Това беше самата същина на един Търговец.

— Като Търговка в това семейство, аз приемам съгласието ти. Потвърждаваш ли свидетелстването си, Бендир?

— Да — мрачно се съгласи той, без да я поглежда в очите. Дали Бендир бе заподозрял стореното от нея и се отвращаваше от него, или бе възмутен от условията?

— Тогава да сложим край днес. Рейн, бъди така добър да отделиш още един ден на тези свитъци, след което да ни предадеш колкото се може по-пълен писмен превод. Не забравяй да извадиш всички нови символи и да отбележиш значението, което според теб те носят. Но започни от утре. Днес всички се нуждаем от почивка.

— Не и аз — отвърна Рейн, насочил насмешката си към себе си. — За мен няма сън. Ще започна още тази вечер. Вероятно до сутринта ще съм отбелязал по-голям напредък.

— Не се претоварвай — заръча тя. Рейн не отговори: той вече събираше документите, за да излезе.

Когато той напусна стаята, Яни се изпречи пред канещия се да последва примера му Бендир.

— Почакай.

— Какво да чакам? — тросна се той.

— Почакай Рейн да се отдалечи — каза майка му. Тази прямота ѝ осигури вниманието му: той я погледна смаяно.

След няколко безкрайни минути Яни Купрус заговори:

— Става дума за драконовия ствол, Бендир. Трябва да се отървем от него колкото се може по-скоро. Насечи го. Може би си прав и наистина е време нашето семейство да притежава собствен кораб. А бихме могли просто да съхраняваме дъските, без да ги използваме веднага. Във всеки случай трябва да се отървем от онова, което се намира вътре, иначе ще изгубим брат ти. Този ствол, а не Малта, е източникът на всичките ни проблеми. Неговото влияние не оставя ума му на мира. — Жената бавно си пое дъх. — Притеснявам се, че той ще се удави сред спомените. Дори и сега той е поел по тесен път над пропаст. За негово добро трябва да го държим далеч от града.

Бендир бе придобил загрижен вид, успокоил сърцето ѝ. Той не се преструваше, притеснението му бе искрено. А в следващия му въпрос пролича дълбочината на чувствата му.

— Още сега ли? Преди той да е заминал за летния бал? Не мисля, че това е разумно, майко, без значение какво се е съгласил той. Този период от живота му трябва да бъде щастлив, а не измъчван от съмнения.

— Прав си. Стори го, когато той е заминал. В Бингтаун той ще прекара поне седмица. Нека завръщането му го изправи пред свършен факт.

— Той ще обвини мен. — Лицето на Бендир помръкна. — Това няма да се отрази добре на отношенията между нас.

— Мен ще обвини — увери го майка му. — Аз ще се погрижа за това.

Над пристанището се беше спуснала нощ, Парагон я усещаше. Вятърът бе променил посоката си и донасяше до ноздрите му аромата на града.

Корабът повдигна ръка, за да докосне носа си. Подир това пръстите се отправиха по-нагоре, за да опипат насечената празнина, заела мястото на очите.

— Боли ли те? — тихо попита Янтар.

Парагон тутакси отпусна ръце.

— Ние не усещаме болка — увери я той. И миг по-късно я помоли — Опиши ми града, какво виждаш?

Той почувства как жената се раздвижва. До този момент тя бе лежала по гръб, може би задрямала, а може би загледана в звездите. Сега тя се обърна по корем върху собствената си топлина.

— Навсякъде около нас се издига гора от мачти. Те се протягат като черни стволове към звездите. Някои от корабите са окачили фенери на тях, но тези съдове са малко. Истинското струпване на светлини се намира в града. Те се отразяват във водата и…

— Иска ми се да можех да ги видя — тъжно каза Парагон. Следващите си оплаквания фигурата изрече с по-силен глас. — Иска ми се да можех да виждам, без значение какво! Аз непрекъснато съм обгърнат от мрак, Янтар. Слепотата на плажа също беше мъчителна, макар че след време можах да привикна. Но във водата мъката е далеч по-остра. Аз не съм способен да виждам онези, които преминават край мен, и съдовете, които спускат котва край мен. Ако някъде на пристанището избухне пожар, аз дори няма да го усетя. Ако не ме очакваше друго, и към тези условия бих опитал да привикна. Но ние скоро ще отплаваме. Как очаквате от мен да навляза невиждащ в морето? Аз искам да се представя добре. Наистина искам. Но се боя, че няма да мога.

В ответните ѝ думи той долови безпомощност.

— Ще трябва да разчиташ на нас, Парагон. Ние ще бъдем твоите очи. Ако пред нас изникне някаква опасност, аз ти давам думата си, че ще стоя до теб и ще ти описвам онова, което ни заплашва.

— Това е слаба утеха — отвърна накрая съдът.

— Зная. Но това е всичко, което бих могла да предложа.

Той се заслуша. Вълните меко полюшваха корпуса му, въжетата проскърцваха. На пристана край тях крачеше човек. Звуците на вечерния град долитаха приглушени.

Колко ли се беше променил през изминалото време градът? Парагон не можеше да го види. И надали някога щеше да го види.

— Янтар — тихо поде той. — Трудно ли беше да възстановиш ръцете на Офелия? Те зле ли бяха увредени?

— Само на няколко места огънят беше проникнал по-дълбоко. При нея проблемът беше, че трябваше да запазя пропорциите на пръстите и ръката. Аз не можех просто да снема увредената част, трябваше да преработя и двете ѝ ръце. Голяма част от материала, който отделих, изобщо не беше обгорен. Мисля, че за нея най-трудното беше да стои неподвижно, а за мен: да се съсредоточа изцяло върху работата си, без да се тревожа, че ѝ причинявам болка.

— Значи е било болезнено?

— Кой знае? Тя каза, че не я боляло. Отговори ми по същия начин, както и ти: живите кораби не изпитвали болка. Въпреки това мисля, че усещането не ѝ беше приятно. Тя ми каза, че чувствала като изгубено дървото, което снемах. Това беше една от причините да изработя от него накит. А когато приключих с работата си, тя ми каза, че чувствала ръцете си по необичаен начин. — Янтар замълча за момент. — Останах съкрушена, когато чух това, защото бях вложила всичко от себе си. Но при последното си посещение при нея тя ми каза, че вече била привикнала към новите си ръце и ги чувствала нормално. Тя много искаше да променя и прическата ѝ, но капитан Тенира не разреши, защото възнамеряваше да отплава скоро. Трябва да ти призная, че се зарадвах на това обстоятелство. Магическото дърво е необичаен материал. Макар да работех с ръкавици, пак усещах как то се опитва да привлече допира ми.

Парагон почти не доизслуша последните ѝ думи.

— Ти би могла да отрежеш брадата ми — неочаквано възкликна той.

— Какво? — Тя се надигна сепнато, с едничко плавно движение, както птица се издига по-високо. — Какво искаш да кажеш?

— Би могла да отрежеш брадата ми, да оформиш от нея ново лице и да го прикрепиш към мен. Тогава отново ще мога да виждам.

— Това е лудост — прямо заяви жената.

— Лудата идея на един безумен кораб. Няма причина да не проработи, Янтар. Погледни колко материал има тук. — Той обви брадата си с юмруци. — Предостатъчно, за да ми изработиш нови очи.

— Не бих се осмелила.

— И защо?

— Какво ще кажат Алтея и Брашън? Възстановяването на ръцете на Офелия беше едно, но това, което ти искаш от мен…

Парагон скръсти ръце.

— Защо мнението на Алтея или Брашън да има значение? Нима аз принадлежа на тях? Нима аз съм роб?

— Не, но…

Той не я остави да се изкаже.

— Когато ти ме купуваше, не ми ли каза, че това било просто формалност за пред другите? Тогава ти ми каза, че аз принадлежа на себе си, че винаги съм принадлежал и винаги ще принадлежа. В такъв случай решението трябва да е мое.

— Дори и да е така, аз не съм длъжна да се съглася.

— И защо би отказала? Нима искаш да остана сляп?

Той почувства зараждащия се гняв, търсещ израз, и с мъка го потисна. Гневът нямаше ефект върху Янтар, тя просто би се отдалечила.

— Разбира се, че не. Но не искам и да те разочаровам. Парагон, аз не разбирам материала, от който са изработени живите кораби. Ръцете ми го усещат по един начин, а сърцето ми — по съвсем друг. За мен беше трудно да работя над Офелия. Тя казваше, че усещала ръцете си необичайно. Онова, което усещах аз, бе нещо по-различно, по-близо до светотатство.

Гласът ѝ притихна при последната дума. Объркването ѝ беше почти осезаемо.

— Да разбирам, че ти си се съгласила да възстановиш Офелия, но отказваш да го сториш за мен?

— Парагон, двата случая са много различни. При Офелия аз просто отстранявах увредения слой. Ти искаш от мен да взема част от теб и да я наставя на ново място. Както ти казах, аз не познавам този материал. Дори и да ти изработя очи, дали те биха прогледнали върху лицето ти? Или просто биха си останали натъпкани в раната?

— Тогава пристъпи към онова, което вече ти е познато! — избухна Парагон, след като няколко секунди мълча объркано. — Отстрани старото ми лице и ми направи ново.

Янтар тихо възкликна на някакъв непознат език — може би ругатня, може би молитва. Но ужасът ѝ бе осезаем.

— Осъзнаваш ли какво поиска от мен току-що? Би се наложило да преработя цялото ти лице… може би цялото ти тяло, за да запазя пропорциите. А аз никога не съм се захващала с подобен проект. Аз изработвам накити, Парагон, а не скулптури. — Жената бавно си пое дъх. — Бих могла да те разваля. Завинаги да разваля красотата ти. Как бих могла да се примиря с това?

Парагон повдигна ръце и зарови пръсти в празнината, където трябваше да се намират очите му. Той се смя дълго и горчиво.

— Янтар, бих предпочел да бъда грозен, отколкото сляп. Точно сега съм и двете. Как би могла да направиш нещата по-лоши?

— Именно отговора на този въпрос се боя да узная — веднага отвърна тя. И след това добави неохотно — Но ще си помисля. Дай ми време да обмисля молбата ти, Парагон. Ти стори същото.

— Време да искаш. Време имам колкото щеш — изтъкна съдът.

Глава двадесет и седма

Основаване на кралство

Вивачия бе нагазила дълбоко във водата заради съкровищата, изпълнили трюмовете ѝ. Усещането, донасяно от товара, съответстваше на задоволството, което човек би изпитал след вкусна вечеря. Тя се чувстваше сита и удовлетворена, макар въпросният товар да не бе обвързан със собствените ѝ усилия. Не тя, а Кенитовата хитрост бе донесла всичко това.

Структурата на тази мисъл не ѝ се понрави, затова Вивачия я промени. В случая не ставаше дума за хитрост, а за мъдрост. Всеки що-годе свестен пират можеше да проявява хитрост. Кенит беше нещо много повече от това. Той беше човек, чиято достойна визия го беше обрекла на достойна съдба. А тя беше горда да бъде негов кораб.

Този етап от пътуването им се доближаваше до дните, през които тя бе плавала под ръководството на Ефрън Вестрит. Най-напред те спряха в Заграба, за да оставят робите. Сетне бе последвала среща, уредена по мистериозен начин, в която Кенит се засече с кораб, отправен на север, и предаде исканията за откуп, предназначени до собствениците на Мърморещ и близките на капитан Ейвъри. Подир това пиратският капитан се отправи да обхожда своите дялови кораби и техните пристанища.

Мариета плаваше редом с тях. Във всяко пристанище Соркор се присъединяваше към Кенит на брега, а понякога Ета и Уинтроу също отиваха с тях. Вивачия обичаше момчето да придружава Кенит: от последващите разкази на юношата тя придобиваше жива представа за видените неща.

Тя се чувстваше много по-различно от времето, когато перспективата за съвсем кратка раздяла с Уинтроу бе я потапяла в ужас. Може би това се дължеше на укрепналата ѝ личност. А може би нуждата да познае всяка подробност от Кенитовия живот бе станала по-силна от нуждата ѝ за Уинтроу. Вивачия бе помолила Кенит да провежда срещите си на борда ѝ, за да може да ги усеща, ала той ѝ отказа.

— Ти си моя — ревниво отвърна той. — Твоята тайнствена красота аз запазвам за себе си. Приятно ми е, когато останалите поглеждат към теб удивено. Нека запазим тази загадъчност. Предпочитам те да ти се възхищават отдалеч, отколкото да стъпят на борда ти и да се опитат да те спечелят с ласкателство или кръв. Ти си моята крепост, Вивачия, и аз няма да допусна чужди хора на борда ти.

Вивачия си спомняше не просто самите думи, а и интонацията, съпровождала всяка от тях. Те бяха попили в нея като мед. Фигурата се усмихна на себе си, разбрала какво се е случило. Кенит бе започнал да я ухажва и в крайна сметка я беше запленил. Тя осъзнаваше това, защото вече не се опитваше да открие несъответствия в думите му или да се вслушва в сърцето му, за да определи дали изричаното от него е истина. Това вече не беше от значение за нея. Той не търсеше да се вглежда в нейните недостатъци, защо тя да се взира в неговите?

Тя се намираше на котва в някакво жалко подобие на пристанище. Беше ѝ трудно да проумее защо някой би избрал да се заселва на подобно място. В далечния край на брега стърчеше оголеният скелет на кораб. Тя дори не можеше да си спомни името на това място.

Килнат, сети се накрая тя. Да, точно така. Чудато и подобаващо име. Провисналият кей и струпаните хижи изглеждаха наклонени. Сред всичко това личаха следите от неотдавнашен напредък. Дъсчените тротоари, съпровождащи улиците, бяха нови. Някои от къщурките бяха прясно пребоядисани. Някой бе засадил няколко редици дървета, които да пазят завет; отвъд тях се издигаха овощия. Тази млада растителност представляваше голямо изкушение за стадо кози и дължеше съществуването си на бдителността на козарчето.

Към кея, сред купища дребни съдове, бе привързан и кораб. Той носеше името Сполука, а Гарвановият стяг дръзко се поклащаше на мачтата. Дори от разстояние личеше, че корабът е поддържан добре.

По тези белези личеше, че цялото поселище имаше шанс да се превърне в нещо.

Тя се раздвижи, когато някаква група напусна най-голямата постройка в селото и се отправи към брега: Кенит несъмнено щеше да се намира сред тези хора. Действително, тя скоро можа да го различи. Капитанът крачеше най-отпред, обграден и следван от придружителите си. Соркор крачеше от едната му страна, клечавата Ета вървеше от другата, редом с Уинтроу.

Край кея групата отново спря: с много поклони и жестове на угода местните се сбогуваха със своя благодетел. Дори и когато Кенит и придружителите му се качиха в довелата ги лодка и поеха обратно, хората не се разотидоха, а останаха да махат подире им.

Това поведение не беше прецедент — то се беше повтаряло във всяко от посетените поселища. Всички обичаха нейния капитан.

Тя не откъсваше поглед от лодката, навлязла сред спокойните води на залива. И от Кенит. Пиратът бе облякъл особено скъпи дрехи; черното перо на шапката му се поклащаше под вятъра. Той забеляза погледа ѝ и повдигна ръка в приветствие. В отговор на този му жест слънцето засия в сребърните копчета на маншета му. Той наистина изглеждаше като процъфтяващ пират. И се бе разположил в лодката с достойнството на цар.

— Те вече се държат с него като с крал — разказа ѝ Уинтроу подир предишното подобно посещение. — Предоставят му неговия дял веднага, без никакви възражения или недоволство. И това не е всичко. Те излагат пред него проблемите си и очакват неговата присъда. Всякакви проблеми, от кражба на пилета до изневери. Той е изготвил планове за укрепяването на пристанищата, казва им какво да сринат и какво да издигнат на негово място.

— Той е благоразумен човек. Не съм изненадана, че хората се допитват до неговата присъда.

Уинтроу изсумтя.

— Благоразумен? Единственото благоразумие се съдържа в грижата за собствената му популярност. Аз бях с него, когато хората се допитваха до преценката му. Той ги изслушва внимателно, мръщи се и задава уточняващи въпроси. Но във всеки един случай взема онова решение, което съответства на настроението на тълпата, дори и когато това не е справедливо. Той не отсъжда, Вивачия. Той просто ги ласкае и ги кара да се чувстват оправдани. След като е издал присъдата си, той започва да се разхожда из града. „Нужен ви е кладенец, за да пиете по-чиста вода, казва им той. Сринете тази сграда, преди тя да е пламнала и да е отнесла целия град. Поправете пристана си. Колибата на тази вдовица се нуждае от нов покрив, погрижете се.“ Освен това той пръска пари, за да заплати собствените си предложения. Така излиза, че това е проява на неговата щедрост, а не връщане на част от онова, което те сами са му дали. Но хората не осъзнават това, а му се възхищават и възхваляват добродетелите му.

— И какво лошо има в това? Ти сам каза, че той им прави добро.

— Това е така — неловко призна Уинтроу. — Той ги насърчава да се отнасят добре с бедните и изнемощелите. Кара ги да повдигат чела и да се вглеждат отвъд непосредствения миг пред краката им. В последното поселище той им нареди да издигнат място, където децата им да се събират и да се учат. Там имаше един човек, който умееше да чете и пише. Кенит му заплати богато, за да преподава на децата.

— В такъв случай не разбирам защо намираш постъпките му за осъдителни.

— Не говоря за самите му постъпки. Те биха могли да се нарекат благородни. Съмняват ме мотивите му, Вивачия. Той иска да стане крал, затова ги кара да се чувстват добре. С парите, които те му дават, той купува онова, което те е трябвало да закупят сами. Той прави всичко това не защото то е правилно само по себе си, а защото ги кара да мислят добре за него и да се чувстват добре. Така хората ще започнат да свързват това усещане за гордост с неговите посещения.

Вивачия поклати глава.

— В това аз не виждам нищо лошо, дори напротив. Защо си толкова подозрителен към него, Уинтроу? Никога ли не ти е хрумвало, че той иска да стане крал на Пиратските острови, за да върши такива неща?

— А така ли е в действителност? — попита той.

На него тя дължеше истината. Ала това беше истина, която дори тя самата не притежаваше.

— Не зная — отвърна тя. — Надявам се, че е така. Но резултатът така или иначе е един и същ.

— За момента — призна Уинтроу. — Но не съм толкова сигурен, че нещата ще се задържат така.

Над този им неотдавнашен разговор тя размишляваше, докато наблюдаваше как лодката се приближава. Да, юношата бе неосновано подозрителен. Някаква свидлива част от него отказваше да признае Кенит като източник на добро — това беше всичко.

Край борда ѝ бе спусната въжена стълба, която да пресрещне лодката. Тази част от прекачването беше особено неприятна за Вивачия: в последно време Кенит бе настоял, че ще се изкачва и слиза по стълбата сам. Той действително се справяше, ала това му отнемаше дълго време. Вивачия се опасяваше, че всеки един миг той може да се подхлъзне и да полети към дъното на лодката под себе си. А най-големите ѝ страхове, на които се дължеше и тази ѝ неприязън, го виждаха как той полита във водата, където се удавя или бива разкъсан от змиите.

Змиите… Тази година те бяха възмутително многобройни. Вивачия не помнеше те някога да са били толкова много и тъй дръзки. Това се преплиташе със смущението ѝ.

Потракването на протезата най-сетне огласи палубата ѝ и позволи на фигурата да си отдъхне. Подир връщането си на борда Кенит неизменно пристигаше да я посети. Понякога Уинтроу пристъпваше подире му. В началото Ета също го бе придружавала, но в последно време бе започнала да отбягва предната палуба. Решение, което Вивачия напълно одобряваше.

Този път извръщането ѝ показа, че той е сам. Това осъзнаване разшири усмивката ѝ и прибави топлота към нея. Тези бяха любимите ѝ моменти: когато двамата оставаха сами и получаваха възможност да разговарят без въпросите и усъмнените погледи на Уинтроу.

Кенит отвърна със самодоволна усмивка.

— Привет отново, славна моя. Готова ли си за още товар? Днес следобед той ще пристигне на борда.

— Какъв е товарът този път? — попита тя, защото знаеше, че Кенит обожава да изброява съкровищата си.

— Да видим… — Капитанът умишлено забави отговора си, та да извлече още по-голямо удоволствие от него. — Има бъчонки с изключително скъпо бренди, бали с чай, кюлчета сребро, вълнени постелки с удивителни цветове. Прекрасна колекция книги, до една чудно подвързани. Поезия, хроники, илюстрирани материали по естествена история, а също и няколко пътеписа. Книгите възнамерявам да задържа за себе си, макар че ще позволя на Уинтроу и Ета да ги четат. Освен това има припаси, чували със зърно, бъчви масло и ром. И славно количество разнообразни монети. Рафо и Сполука са се справили добре. Много съм доволен с напредъка, отбелязан от Килнат.

Вивачия установи, че е обърнала особено внимание на споменаването на книгите.

— В такъв случай предполагам, че Уинтроу ще продължи да прекарва всеки свой свободен момент с Ета — мрачно отбеляза тя.

Кенит усмихнато се приведе към нея и докосна косата ѝ. Тежкият кичур се стече сред пръстите му.

— Точно така. Той ще продължи да занимава Ета, а тя ще занимава него. Така двамата с теб ще продължим да се радваме на моментите си заедно, в които да обсъждаме на спокойствие общите си амбиции и интереси.

Допирът му донесе тръпки по раменете ѝ. За момент тя почувства объркване, но то също бе приятно.

— Искаш да кажеш, че умишлено си ги събрал, за да можем ние да имаме повече време за себе си?

— А каква друга причина бих имал? — Капитанът обгърна друга от тежките ѝ къдрици в ръката си. През рамо тя се обърна към него: бледосините му очи бяха притворени.

Той беше изключително красив мъж, макар и тази красота по някаква причина да ѝ напомняше за жестокост.

— Ти нямаш нищо против, нали? Бедната Ета не беше прочела и една книга през живота си. Курвалъкът не оставя възможност за широка специализация. А Уинтроу е много по-търпелив наставник от мен. Той ще ѝ даде знанията, с чиято помощ тя ще може да продължи сама да усъвършенства живота си. Така няма да ѝ се наложи да се върне към предишното си препитание, когато ни напусне.

— Ета ще ни напусне? — със затаен дъх изрече Вивачия.

— Разбира се. Аз я доведох на борда на Мариета единствено за нейно добро. В действителност двамата с нея нямаме много общи неща. Тя беше мила и наистина ми помогна, докато се възстановявах. Но в същото време ми е трудно да забравя, че именно на нея се дължеше раняването ми. — Той се усмихна леко. — Уинтроу ще я направи грамотна и когато тя се върне на брега, Ета ще може да се изхранва и по друг начин, освен лежешком. — И Кенит се навъси. — Лично аз смятам за свой дълг да облагородявам хората след запознанството си с тях. Ти как мислиш?

— Тя кога ще си върви? — попита фигурата, като се стараеше да не звучи нетърпелива.

— Следващото пристанище, в което ще спрем, е Заграба. Това беше нейният дом. — И Кенит се подсмихна. — Но човек никога не знае как ще се развият нещата. Аз няма да я принудя да си иде, разбира се.

— Разбира се — промълви Вивачия. Той продължаваше да гали кичура ѝ с дланта си. Върхът на собствените ѝ коси я погъделичка по рамото.

Кенит носеше със себе си нещо, увито в грубо зебло.

— Ти имаш прекрасна коса — тихо каза той. — Представих си те в мига, в който видях това.

Той разгърна зеблото, за да освободи съдържанието му. Дипли яркочервен плат се разстлаха във въздуха. Смайващо лек плат.

— Реших, че би искала да украсиш косите си с него.

Вивачия се изчерви.

— Никой не беше ми правил подобен подарък — промълви тя. — Наистина ли искаш да ми го дадеш? Платът е толкова ценен, водата и вятърът ще го развалят…

Говорейки, фигурата прокарваше тъканта през ръцете си. В следващия момент тя прегъна плата в ивица и я притисна над челото си. Кенит улови краищата и ги пристегна.

— В такъв случай просто ще ти донеса друг, още по-хубав. — Той наклони глава и се усмихна възхитено. — Колко си красива… Ти си моята пиратска кралица.

Уинтроу внимателно отстрани закопчалката на дървената подвързия. Ръката му благоговейно разгърна книгата. Видяното го накара да възкликне.

— Невероятно. Погледни с какви подробности е нанесено изображението. — И той отнесе книгата край светлината на прозореца, за да се наслади на илюстрациите. — Възхитително.

Ета бавно се приближи и надникна над рамото му.

— Каква е тази книга? — попита тя.

— Това е хер… книга, в която са описани различните растения, главно с акцент върху лечебните им качества и приложения. За първи път виждам толкова скъпо издание. — Юношата отгърна следващата страница, където го очакваше още красота. — Дори в манастирската библиотека нямаше подобни томове. Това е изключително ценна книга.

Той доближи пръст до едно от изображенията.

— Това е мента. Погледни с какъв труд художникът е изобразил жилките и дребните влакънца по краищата на всяко листо. Смайващо умение.

Двамата се намираха в каютата, в която по-рано се бе намирал затворен баща му. Разбира се, всички следи от пленничеството му отдавна бяха заличени. В каютата имаше единствено койка, сгъваемо бюро и сандък със свитъци и книги.

Уинтроу бе започнал уроците на Ета в капитанската каюта, само че Кенит скоро бе решил, че двамата прекалено разхвърлят с книгите и листата си, затова бе им наредил да продължат занятията в стаята на Уинтроу. Срещу тези нови обстоятелства момчето нямаше нищо против: за първи път то получаваше пълен достъп до толкова много литература.

Както за първи път държеше толкова скъпа книга в ръцете си.

— Какво пише? — колебливо попита Ета.

— И сама можеш да прочетеш — окуражи я младият жрец. — Опитай.

— Буквите са прекалено натруфени — оплака се жената. Въпреки това тя прие книгата, която Уинтроу внимателно ѝ предаде, и се навъси над страниците ѝ.

— Нека това не те обезкуражава. Преписвачът се е старал да украси почерка си, да обогати вида на всяка буква. Старай се да разпознаваш основната форма, без да се заглеждаш в декоративните детайли. Опитай.

Пръстът ѝ бавно започна да напредва по реда, съпровождащ разгадаването на отделните думи. Едновременно с това Ета ги изричаше безмълвно. Уинтроу трябваше да стисне зъби, за да устои на изкушението да ѝ помогне.

Накрая тя пое дъх и поде:

— „Тази билка е кралицата на всички лечебни растения, познати на човека. Отварата от пресните ѝ листа е незаменима срещу главобол…“

Тя рязко спря и затвори книгата. Уинтроу объркано погледна към лицето ѝ и видя, че тя е затворила и очите си. Изпод клепачите ѝ изникваха сълзи.

— Ти можеш да четеш — потвърди юношата. Той изрече тези думи неподвижен, застинал.

Двамата бяха преодолели труден път, за да достигнат до този момент: Ета се бе оказала трудна ученичка. Тя имаше буден ум, проблемът не се съдържаше в това. Проблемът беше, че уроците събудиха някакъв дълбок гняв у нея. В началото Уинтроу смяташе, че тази ярост е насочена към него. Ета се държеше грубо, отказваше помощта му, а после го обвиняваше, че той умишлено не ѝ обяснява, за да я изкара глупава. В тези си изблици тя без колебание захвърляше някоя безценна книга в стената или накъсваше някой свитък. Веднъж, при петия опит да ѝ обясни, че тя изписва определена буква грешно, Уинтроу повиши глас. В отговор тя го удари — не просто с плесница, а с юмрук — и изхвърча от стаята. Той така и не беше получил извинение за този удар.

Трябваше да изминат дни, преди той да осъзнае, че гневът ѝ не е насочен към него, а е предназначен за нейното собствено невежество: тя изпитваше срам от незнанието си. Чувстваше се унизена, когато трябваше да иска обяснения. Ако Уинтроу я насърчеше да опита да преодолее някоя трудност сама, Ета решаваше, че той ѝ се подиграва.

Нейната избухливост я превръщаше не само в трудна, но и нежелана ученичка. Прекомерната похвала носеше същия риск като липсата на помощ. Разбираемо, Уинтроу направи опит да се отърве от това си възложение. Той отиде при Кенит с тази молба.

Той очакваше, че пиратът ще отхвърли искането му. Вместо това капитанът наклони глава встрани и меко се осведоми дали Уинтроу наистина смята, че това е волята на Са. Този въпрос бе оставил юношата без думи, смаян.

— Защото тя е била курва, нали? — продължи Кенит с изражение на разбиране. — Ти не смяташ, че подобни знания биха ѝ помогнали с нещо. Тя те отвращава?

В думите на пирата нямаше гняв, само тиха мъка, пронизала Уинтроу. Наистина ли той гледаше с презрение на Ета? Наистина ли тайно вярваше в собственото си превъзходство — увереност, която би презрял у всеки друг?

— Не — заекна момчето и побърза да обясни. — Аз не я презирам. Тя е удивителна жена. Просто се боя…

— Зная от какво се боиш — топло се усмихна Кенит. — Чувстваш се неловко край нея, защото я намираш за привлекателна. Това не бива да те смущава, Уинтроу. Всеки нормален млад мъж би се изкусил в присъствието на чувствена жена като Ета. Тя не прави това умишлено, просто е приучена така от съвсем малка. За нея съблазняването е същата даденост, каквато е плуването за една риба. Съветвам те единствено да внимаваш в начина, по който я отхвърляш, защото би могъл да я нараниш много по-дълбоко, отколкото осъзнаваш.

— Не, не е това! Аз никога не бих си…

Той замлъкна, неспособен да намери точните думи. Объркването му бе подсилено от частичната вина, която изпитваше. Ета наистина бе завладяла вниманието му. По-рано той никога не бе прекарвал време с жена, още по-малко време, прекарано насаме. Нейното присъствие обгръщаше всичките му сетива. Уханието ѝ се задържаше дълго след излизането ѝ. Слухът му биваше запленен не само от дрезгавия ѝ глас, но и от шумоленето на скъпите ѝ платове. Понякога тя извръщаше глава и светлината проблясваше, отразена от косите ѝ. Понякога мисълта за нея смущаваше сънищата му.

Всичко това Уинтроу можеше да приеме за нормално. По-трудно му беше да приеме Кенитовата специфична усмивка.

— Всичко е наред, хлапе. Не бих те обвинил, ако проявеше увлечение. Но бих си променил мнението за теб, ако позволиш на подобно увлечение да попречи на онова, което и двамата с теб знаем, че е правилно. Ако остане неграмотна, Ета не би могла да подобри живота си. Затова се постарай да я наставляваш и не унивай. Аз няма да позволя на никой от двама ви да се откаже тъй близо до успеха.

Дните, последвали този им разговор, се превърнаха в необичайно мъчение. Думите на капитана имаха противоположен ефект и изостриха чувствителността на Уинтроу. На юношата се струваше, че несъзнателният допир на ръката ѝ е умишлен. И защо тя си слагаше толкова парфюм, ако не за да го измъчва? Защо тя се взираше така в него?

В един момент изостреното възприятие се превърна в привличане. По-рано Уинтроу ненавиждаше времето, което заделяше за уроците ѝ, а сега то се превърна в най-чаканата част на деня.

Той бе сигурен, че чувствата му не са споделени. Е, почти сигурен. И в двата случая нямаше значение: тя принадлежеше на Кенит. Но това донесе още една промяна: всички онези романтични балади, изпълнени с трагичност, които по-рано му се бяха стрували пресилено сантиментални, понастоящем се струваха напълно разбираеми на сърцето му.

Изразът на насълзеното лице насреща му го накара да осъзнае, че Кенит е бил прав: всички онези мъчителни изкушения, които юношата бе изпитал, си заслужаваха — Ета се беше научила да чете. Уинтроу никога не бе осъзнавал, че притежава способността да дари подобна радост някому. Възторгът, съпровождащ това ликуване, далеч надхвърляше удоволствията на телесното. Неговото дарение бе доближило до съвършенството него самия.

Тя продължаваше да притиска книгата към гръдта си, сякаш е прегърнала дете. Очите ѝ все така бяха отворени, а лицето ѝ бе обърнато към илюминатора. Неговата светлина караше загорялата кожа да изглежда златиста, сълзите превръщаше в бисери, а косата покриваше със сияние. В жеста на Ета се съдържаше онзи стремеж, в израз на който един слънчоглед се обръща към светлината. Уинтроу и преди я бе виждал в добро настроение, да се смее край Кенит или да се шегува с останалите пирати. Ала сега радостта ѝ бе променила облика ѝ по невиждан досега начин.

Най-сетне жената се раздвижи — раздвижване, предизвикано от нейната въздишка. Тя отвори очи и му се усмихна. И бавно поклати глава.

— Кенит е толкова мъдър, Уинтроу… В началото аз не виждах смисъл в теб. По-късно започнах да ревнувам, защото виждах с какво внимание се отнася към теб. Мразех те. А сега… — Тя се поколеба. — Мислех, че само Кенит е способен да вълнува сърцето ми по подобен начин — тихо призна Ета.

Нейните думи го смаяха. Юношата остро си напомни, че тя не бе разкрила обич, а просто бе казала, че той вълнува сърцето ѝ. Самият той също бе изпитвал подобно вълнение в моментите, когато някое обяснение бе му позволявало да осъзнае необясним до този момент принцип. Думите на Ета не криеха онзи смисъл, на който той се надяваше. А дори и да беше така, само глупак би се отзовал.

Междувременно тя протягаше ръка към него.

— Моля те, помогни ми да избера някоя книга. Може би онази от новите, за която каза, че съдържала стихове. Искам да се упражнявам с теб, за да чета на Кенит. — Ета занесено поклати глава. — Още ми е трудно да осъзная, че мога да чета. Ти беше този, който ме научи на това, но Кенит беше човекът, който го направи възможно. Представяш ли си как се чувствам сега? Какво вижда той в мен, Уинтроу? Как е възможно аз да съм достойна за подобен човек? Когато той за първи път ме откри, аз бях кльощава курва в публичния дом на Бетел. Никога не можех да си представя себе си като нещо повече от това. Какво е видял той?

Тъмните ѝ очи се взираха в душата му, дирейки своя отговор. И Уинтроу не можеше да не го даде.

— Ти сияеш — тихо каза той. — Сияеше дори когато те видях за първи път. Дори когато осъзнавах, че ме мразиш. В теб има нещо, Ета. Нещо неугасимо, което не би отстъпило пред никаква трудност или скверност. Също както среброто продължава да проблясва под покриващата го мръсотия: такава е душата ти. Не е чудно, че Кенит те е обикнал. Всеки мъж би те обикнал.

Тя го слушаше изумено. В края на думите му Ета леко извърна глава, бузите ѝ поруменяха.

— Аз принадлежа на Кенит — напомни му жената. С гордост.

— Зная — отвърна Уинтроу. — За което му завиждам — добави той в съвсем тих шепот.

Днешният ден се оказа натоварен за Кенит, но с тежестта на удовлетвореност. Килнат беше последната спирка преди завръщането в Заграба — това посещение приключваше обхождането на корабите, които капитанът бе създал с екипажи от освободени роби. Не всички от тях се бяха справили блестящо, ала навсякъде капитан Кенит бе посрещнат възторжено. Дори Соркор бе започнал да вярва в плана му: това личеше в походката на едрия моряк и в начина, по който лицето му сияеше, докато стоеше редом със своя предводител и слушаше доклада за плячката, събрана от бившите роби.

И Мариета, и Вивачия бяха натежали от товар; намирането на място за плячката от последния град се оказа трудна (но пък приятна!) работа. Младият Рафо се бе проявил като агресивен капитан, превземайки почти всеки съд, на който неговият Сполука се натъкнеше. Населението на Килнат се беше обогатило не само със завзетите пари, а и с още жители — освободени роби.

Докладът за натрупаната през годината плячка бе поднесен пред Кенит с поданическа гордост. Той изслуша пълен отчет за похарчените пари (дървен материал, овощия и кози). Срещу съответното заплащане неколцина занаятчии бяха се пренесли да живеят в града.

Най-скъпите и редки от пленените съкровища Рафо бе запазил за Кенитовия дял. Беше очевидно, че този жест е целял да достави удоволствие, затова еднокракият капитан не криеше възторга си. Той усети, че това допълнително е подсилило желанието им да го зарадват и им обеща, че ще им предостави още един кораб — следващия кораб, който заловеше. И наистина, защо не? Те заслужаваха. Най-вероятно щеше да им откара Мърморещ, ако стопаните му закъснееха с откупа.

Ала дори и удоволствието изморява. Товарът, носен от двата му кораба, изискваше специални грижи — това не бяха обикновени сандъци или бъчонки осолена риба. За да е сигурен в правилната подредба, Кенит настоя лично да ръководи пренасянето на плячката. Най-малките и най-ценни неща той препрати направо към каютата си.

След толкова натоварен ден капитанът почти изпита досада при доближаването на каютата си, чиито нови придобивки също се нуждаеха от подреждане. Но пък нищо не му пречеше да го стори утре, когато и двата кораба поемеха към Заграба.

Отвъд вратата го посрещна златистата светлина на фенери, примесена с аромата на благовония. Кенит въздъхна мислено. Пак ли… Тази жена нямаше насита.

Погледът му не я откри в очакваната поза върху леглото, а я завари да седи в едно от креслата. Тя бе придърпала другото кресло в близост, а лампата бе преместила на масата край себе си. Неговата светлина падаше върху нея и върху разтворената в скута ѝ книга. Имаше и нещо друго неочаквано: нощницата ѝ беше по-скоро сдържана, отколкото предизвикателна. В момента тя почти изглеждаше като дъщерята на почтено семейство.

Следващият му взор установи, че тя вече е подредила съкровищата му. В първия миг Кенит се изпълни с гняв. С какво право курвата смееше да размества нещата му?

Само че раздразнението не се задържа дълго, бързо заменено от примирение и облекчение. Поне тази работа му беше спестена и можеше да си легне веднага, без усещането за отлагане.

Той докуца до кревата и приседна на ръба. Протезата отново бе започнала да жули крака му; подплънката ѝ отново трябваше да бъде наместена.

— Искам да ти покажа какво мога — тихо каза тя.

Този път Кенит не можа да скрие въздишката си. Тази жена мислеше ли за нещо различно от собствените си удоволствия?

— Ета, днес съм много уморен. Помогни ми да си сваля ботуша.

Тя покорно премести книгата и се подчини. След като изу ботуша, Ета започна да разтрива крака му. Кенит затвори очи.

— Донеси ми нощна риза — каза той след няколко мига.

Поисканото веднага му беше предоставено. Пиратът започна да сваля дрехите си, а Ета ги поемаше, сгъваше ги и ги връщаше в сандъка.

Приключил с преобличането си, Кенит посочи зачервения си чукан:

— Не можеш ли да подплатиш чашката така, че да не се протрива?

Тя взе протезата, за да я огледа.

— Ти непрекъснато си на крака, това оказва влияние. Този път ще опитам с коприна. Тя е мек, но здрав плат.

— Искам да е готово сутринта.

Той се надигна, дръпна завивката и се отпусна върху леглото. Чаршафите бяха приятно хладни, от възглавницата се носеше ухание на лавандула. Кенит затвори очи, възнамеряващ да се унесе.

Ясният глас на Ета предотврати тези му намерения:

Хилядократно са душите ни живели,

във израз на различна обич, все една.

Не е възможно те да са вървели

по пътя на самотна същина.

Реката, своя път деляща в долината:

така остави диря в мене твоята душа.

Аз спомням си, че чужди са…

Кенит уморено прекъсна рецитирането ѝ:

— Никога не съм обичал сиренийската поезия. Изразът на техните творци е прекалено беден. Щом ще учиш стихове наизуст, насочи се към Юпил или Виргих.

С това той се намести по-удобно в кревата и въздъхна удовлетворено, готов да заспи.

— Не съм го наизустявала, а го четях. Аз мога да чета, Кенит. Научих се да чета.

Явно тя очакваше изненада от негова страна. Но той беше прекалено изморен.

— Отлично. Радвам се, че Уинтроу е успял да те научи да четеш. Сега остава да видим дали той ще може да те научи да разбираш кое е стойностното за четене.

Ета остави книгата си и угаси лампата. В настъпилия мрак стъпките ѝ се приближиха до леглото и в следващия миг тя вече се беше присламчила до него. Не, той трябваше да ѝ намери някое друго място, където да спи. Може би щеше да ѝ опъне хамак в единия ъгъл на стаята.

— Уинтроу каза, че вече не ми е нужна помощта му. Той каза, че след като вече зная да чета, трябва да преглеждам всяко четиво, което ми попадне. Само упражнението ще ме накара да чета по-бързо и да пиша по-ясно. Тези неща мога да правя и сама.

Кенит с мъка разлепи клепачи. Ставаше ясно, че тази вечер той няма да се отърве без разговор.

— Дори и да е така, защо тъй бързо захвърляш помощта му? Не ти ли беше приятно да се учиш да четеш? На него му доставя удоволствие да те учи, той лично ми призна това. — Макар и уморен, той успя да възпроизведе подходящия за тези думи смях.

Ета го изненада с прямотата си:

— Зная. Той е много възпитано и мило момче. Вече разбирам защо ти си толкова привързан към него. Той ми даде подарък, който ще нося до края на живота си.

— В такъв случай ми остава само да се надявам, че си му благодарила подобаващо.

В момента Кенит копнееше единствено за сън. И в същото време насоката на този разговор го беше заинтригувала. Изглеждаше, че планът му се приближава към успех. Начинът, по който тя се изказа току-що за момчето… Начинът, по който очите на момчето я следяха… Може би двамата вече се бяха поддали на този импулс? Може би тя вече носеше наследник за живия му кораб? Той плъзна длан по ръката ѝ в привидна милувка и продължи движението си към корема ѝ. Черепният талисман още почиваше над пъпа ѝ.

Време — тези неща изискваха време. Тъй Кенит успокои разочарованието си. Достатъчно беше той да продължи да ги държи заедно: в един момент неизбежното щеше да се случи. Той помнеше, че домашните животни винаги се чифтосваха така…

— Истината е, че не зная как да му благодаря — каза Ета.

За Кенит отговорът беше очеваден, но той не можеше да си позволи да го предостави грубо.

— Без близките си той е самотен. Покажи му, че си се привързала към него и че ти е приятно да прекарвате време заедно. Помисли за знанията, с които той не разполага, и го наставлявай. Подобна размяна ми се струва подобаваща.

Тъй. Дали това загатване беше прекалено смътно?

— Аз зная толкова малко неща — колебливо изрече тя. — Какво би могъл да научи Уинтроу от човек като мен?

Кенит въздъхна и поде нов опит. Внимателно, напомни си пиратът. Тук трябваше да се пипа деликатно.

— Сигурен съм, че ти знаеш много повече за света от него. По-голямата част от живота си той е прекарал в манастир. Може да е чел много, но е пълен невежа в реалния живот. А твоята ситуация е била точно обратната. Сподели с него онова, на което животът те е научил. Научи го да бъде мъж. По-добър наставник той не би могъл да намери. — Пиратът отново я помилва.

Тя мълчеше. В тъмното Кенит почти можеше да долови мислите ѝ.

— Наистина бих искала да му благодаря… Би ли имал нещо против, ако му дам нещо твое? Нещо от товара?

Това не беше нещото, към което я тласкаше Кенит, но представляваше стъпка към него. Кой знае до какво щеше да доведе тази размяна на дарове…

— Каквото прецениш — окуражи я той. — Не е нужно да искаш разрешение от мен. Ти сама каза, че аз съм привързан към момчето. Нямам нищо против да споделя с него онова, което ми принадлежи.

Звукът от отварянето на вратата събуди Уинтроу. Някой безшумно влезе в каютата му и също тъй безшумно затвори вратата след себе си.

За момент юношата застина от страх. След смъртта на Са’Адар той бе започнал да спи по-спокойно, но сега се завръщаха старите му опасения, че някой от бившите роби ще поиска да му отмъсти за смъртта на жреца.

Той затаи дъх и започна да се измества в леглото си. Ако първият удар го пропуснеше, Уинтроу имаше шанс да избяга.

Натрапникът се приближи до бюрото му и остави нещо върху него.

— Зная, че си буден — тихо каза Ета. — Чух как спря да дишаш. Стани и запали светлина.

— Още е нощ — объркано възрази момчето. — Какво правиш тук?

— Забелязах — сухо отвърна тя на първата му реплика. — Дошла съм да те науча на нещо. Има неща, които се усвояват най-добре на четири очи. Нощта е най-подходяща за уроците, които възнамерявам да ти преподам.

Той пипнешком намери свещ и пристъпи в коридора, за да пренесе от пламъка на тамошния фенер. Все още беше замаян от съня, когато се върна в каютата и прикрепи свещта към поставката. Едва тогава Уинтроу се обърна към гостенката си.

Видяното прогони унеса му. Тя носеше прилепнали панталони и също тъй тесен жакет. За първи път юношата виждаше пълните очертания на женско тяло, макар и покрити.

Ета не обърна внимание на вторачването му, а бавно започна да оглежда тялото му. Под този преглед Уинтроу се изчерви.

— Видно е, че си започнал да работиш старателно, но неотдавна — каза тя, след като изсумтя неодобрително. — Въпреки това ти си бърз и жилав. Отдавна бях забелязала това. Подобни качества биха могли да се окажат по-важни в нашата игра от грубата сила.

— Все още не разбирам какво имаш предвид — объркано изрече той.

— Идеята беше на Кенит. Аз му казах, че съм ти длъжница заради услугата, която ти ми направи. Той ме посъветва да ти се отплатя, като те науча на нещо, което аз познавам добре. Нещо от познанията ми за реалния живот, както се изрази той. Предложението му ми се стори отлично. Свали си ризата.

Уинтроу бавно се подчини, отказващ да се замисля над движенията си и намерението, с което жената е дошла.

Ета се усмихна мрачно:

— Тялото ти е съвсем нежно и гладко, като на момиче. Върху гърдите ти няма нито един косъм. Иска ми се да виждах повече мускули, но с времето и това ще стане.

Тя отново се приближи до масата и отмести ключалката на плоската кутия, която бе донесла със себе си.

— За някои неща е най-добре да бъдат преподавани на четири очи — повтори тя. — В това число влизат уменията, които всеки мъж трябва да притежава. Ако не работехме в уединение, моряците биха започнали да ти се подиграват. По този начин ще можеш да се преструваш, че си притежавал тези умения от по-рано.

Жената се обърна към него, стиснала по един кинжал във всяка ръка.

— Тези оръжия са за теб. Кенит ми разреши да ти ги подаря. За начало винаги носи единия, когато слизаме на брега. По-късно ще започнеш да ходиш въоръжен през цялото време и да спиш с оръжие под възглавницата. Но за начало ще трябва да се научиш да боравиш с него.

Неочаквано тя хвърли едното оръжие към него. По-скоро подхвърли, защото дръжката бе насочена към него. Уинтроу успя да го улови, но не по желания начин: острието разрани палеца му.

Ета се изсмя в отговор на възклицаването му.

— Аз първа пролях кръвта ти! — заяви тя. В очите ѝ беше изникнало заплашително пламъче. — Хвани ножа правилно и заеми позиция. Ще те науча да се биеш.

— Аз не искам да се бия — възрази Уинтроу и се отдръпна. — Не бих искал да те нараня.

Жената се усмихна весело:

— Сигурна съм, че не би успял. Не се тревожи за това. — Тя бе присвила крака, стиснала кинжала си в готовност. С едно умело движение, почти непроследимо за погледа, оръжието се озова в другата ѝ ръка и се върна обратно. В следващия момент Ета вече връхлиташе, готова за удар. — Просто се съсредоточи върху защитата си. Първият урок винаги учи как да останеш невредим.

Глава двадесет и осма

Отплаването на Парагон

— Иска ми се да имахме време за повече изпитания.

Янтар уморено погледна приятелката си:

— Нямаме нито време, нито пари, Алтея. След всеки един пробен курс неколцина моряци дезертираха. След още няколко изпитания бихме останали без екипаж. — Тя замълча, наклонила глава в размисъл. — За пети път ли водим този разговор, или за шести?

— За двадесет и седми, по моето отброяване — намеси се Брашън, вклинявайки се не само в разговора им, а и между двете. Те бяха застанали на кърмата, загледани във водите на залива. — По-добре свиквай, Янтар. Моряците водят едни и същи разговори: за лошата храна, за глупостта на капитана и за несправедливостта на неговия заместник.

— Пропусна лошото време и ниското качество на кораба — вметна Алтея. А Янтар сви рамене:

— Тепърва ми предстои да привиквам към много неща. Минаха години от последното ми подобно пътуване. В младостта си бях лош моряк. Надявам се, че престоят на борда в пристанището е привикнал стомаха ми към поклащането на палубата.

Алтея и Брашън се усмихнаха.

— Повярвай, не е — заяви капитанът. — През първите няколко дни след отплаването ще се постарая да не те товаря. Но ако възникне нужда от услугите ти, ще очаквам от теб да си изпълниш задълженията, пък било то и пълзешком.

— Благодаря ти за утехата.

Тримата замълчаха. Техният непринуден тон не съответстваше на същинското им настроение — всички те изпитваха притеснения за предстоящото отплаване. Корабът бе натоварен, по-голямата част от екипажа се намираше на борда. В добавка към припасите си Парагон носеше и един допълнителен товар: в трюма бяха скрити седмина роби, възнамеряващи да започнат нов живот. Тяхното присъствие бе неизвестно на екипажа.

Алтея се стараеше да не мисли за бегълците. Тези хора рискуваха не само себе си. Ако бъдеха разкрити преди отплаването, кой би могъл да предвиди следващия развой на събитията? Освен това не се знаеше начинът, по който екипажът щеше да реагира на появата им. Тя се надяваше, че моряците ще приветстват появата на допълнителни мишци. Най-вероятно щяха да възникнат известни неразбирателства, касаещи местата за спане, но пък такива сборичквания възникваха на всеки кораб. Тя си пое дъх и си каза, че всичко ще бъде наред.

Нежеланието ѝ да мисли за робите си имаше и друга причина — за нея самата, застанала на чист въздух, чакането беше мъчително. Как ли се чувстваха седмината, укрити дълбоко в трюма?

Парагон щеше да отплава призори. На Алтея се искаше да тръгнат още сега, но те изчакваха разсъмването, защото заминаването нощем се смяташе за лоша поличба. В това отношение си струваше да дочакат утрото. Пък и то щеше да донесе със себе си поривист вятър.

— Как е той? — тихо попита Брашън, без да отмества глава.

— Напрегнат. Развълнуван. Нетърпелив, а в същото време изплашен до смърт. Слепотата му…

— Да, зная. — Той я прекъсна бързо. — Но той я е понасял с години. Успял е да се върне сам, сляп и преобърнат. Сега не е моментът за рисковани експерименти по скулптиране. Той ще трябва да ни се довери, Янтар. С оглед на усилията, които Парагон положи, за да се оттласне от дъното, не бих искал да рискувам с подобно обезсърчаване. Защото ако твоят опит се окажеше неуспешен… — Той поклати глава — Мисля, че е по-добре за нас той да отплава в сегашното си състояние. Става дума за недъг, с който е свикнал. Той ще се справи по-добре със слепота, която е приел, отколкото с подобно разочарование.

— Той не я е приел… — настойчиво поде Янтар.

— Четиридесет и две — намеси се Алтея. Тя въздъхна и се усмихна горчиво. — Този разговор сме подхващали поне четиридесет и два пъти.

Приятелката ѝ кимна и смени темата на разговора:

— Тогава да говорим за Лавой.

Брашън простена, а след това се засмя.

— Последната нощ му позволих да гуляе в града. Готов съм да се обзаложа, че той ще се върне навреме. Несъмнено ще страда от махмурлук и ще си го изкара на моряците. Той няма да ги оставя да си поемат дъх, а те ще го ненавиждат. Това също е по традиция. Лавой е най-добрият човек, когото бихме могли да намерим за тази длъжност.

Алтея стисна зъби. Безчет пъти двамата с Брашън бяха спорили по този въпрос. А и подновяването на този им спор щеше да я накара да признае, че помощник-капитанът не се е оказал чак толкова лош: Лавой имаше и своята честна страна. Тя бе непостоянна, но проявите ѝ винаги бяха справедливи. Понякога той се проявяваше като тиранин: и Алтея, и Брашън знаеха това. Стига да не отидеше прекалено далеч, един тиранин бе точно онова, от което екипаж като техния се нуждаеше.

Пробните курсове бяха изложили всички слабости на моряците им. Алтея вече знаеше кои от тях се бавят заради нежелание и кои — заради незнание. Някои бяха лениви, други бяха глупави, трети бяха постъпили на работа с лукавото намерение да работят колкото се може по-малко. Баща ѝ не би наел и едничък човек от тази сбирщина.

Тя бе споделила тези си разсъждения с Брашън, а той ѝ бе отвърнал, че тя е свободна да замени всеки от тях: достатъчно беше да намери по-добри хора и да ги убеди да постъпят срещу същото заплащане.

Това бе сложило край на този им разговор.

— Иска ми се вече да бяхме вдигнали котва — промърмори Брашън.

— На мен също — призна Алтея. Но това беше само отчасти истина. Пробните излизания в морето бяха разкрили не само слабостите на екипажа: те бяха донесли знанието, че Парагон е далеч по-уязвим от очакваното. Да, той беше умело стегнат кораб. Когато Брашън най-сетне намери подходящото разположение на баласта, съдът започна да измества водата добре, но пак не плаваше като жив кораб. Това тя бе готова да приеме, стига Парагон да не пречеше на работата на моряците. Но не това я тормозеше.

Най-трудно за нея беше да наблюдава начина, по който корабът се измъчваше. Всеки път, когато Брашън наредеше промяна на курса, Парагон трепваше. Ръцете му неволно напускаха скръстването си и треперещи се протягаха напред. Корабът се усещаше почти веднага, стискаше зъби и отново скръстваше ръце. Но тогава прикритият страх намираше невидим израз в излъчване, което моряците усещаха. Те започваха да се споглеждат и да се оглеждат, дирещи източника на обзелото ги смущение. Още не осъзнаваха, че усещат страха на самия кораб. Това им незнание допълнително затрудняваше положението, но узнаването им би влошило ситуацията още повече. Въпреки това Алтея не възнамеряваше вечно да укрива това от тях. В подходящия момент тя щеше да им каже.

Търговецът Рестарт бе поправил каретата си. Тапицерията в купето беше сменена. Вратите се отваряха и затваряха с очакваната плавност, ресорите не стенеха при най-малкото раздвижване, а когато конете потеглиха, преходът към движение се оказа изненадващо плавен.

Във вътрешността не бяха останали никакви следи от свинска кръв. А при навлизането в града изникна вятър. И въпреки това Малта бе все така сигурна, че надушва миризмата на мъртво прасе.

Тя попи лицето си с парфюмираната кърпичка.

— Добре ли си, мила? — за десети път я попита майка ѝ.

— Нищо ми няма. Просто не спах добре. — Девойката се обърна към прозореца и зачака следващата реплика на Кефрия.

— Това е нормално. Днес корабът ни отплава, а до бала остават само осем дена.

— Напълно нормално! — побърза да се съгласи Давад Рестарт, усмихващ се към всички им. — Ще видиш, мила, това отплаване е моментът, в който нещата отново ще потръгнат за всички ни.

— Сигурна съм, че ще бъде така — съгласи се Роника. Но на Малта се стори, че баба ѝ по-скоро отправя молитва.

— И ето че пристигнахме! — възторжено изцвили Давад, в случай че останалите бяха пропуснали да забележат този факт. Каретата плавно спря. — Не, остани, остани — добави той, когато Кефрия посегна да отвори. — Това е работа на кочияша.

Робът действително скочи да им отвори вратата и да им помогне да слязат. Роника и Кефрия му благодариха, което породи у него смутен вид. Той дори хвърли бърз поглед към Давад, сякаш очакваше да бъде смъмрен. Нищо такова не последва, защото Търговецът бе зает да приглажда дрехите си.

Малта леко се навъси. Или Давад се бе замогнал в последно време, или бе решил, че няма основания да пести парите си. Поправената карета, обученият кочияш, новите дрехи… Беше очевидно, че той се подготвя за нещо. Тя реши да го наблюдава по-внимателно. В обществото Давад се оправяше плачевно, ала за сметка на това той притежаваше завиден нюх към трупането на печалби. Може би начинанието, с което се занимаваше той, можеше да донесе някакво предимство и на нейното семейство.

Роника се остави да бъде поведена под ръка от Търговеца. Всички жени от семейството, включително баба ѝ, бяха облекли най-хубавите си дрехи.

— На този ден не можем да си позволим да изглеждаме бедни — с настойчив глас бе настояла Роника Вестрит.

В жертва на подобаващия им вид се оказа принесена не една стара рокля. Всички тези одежди бяха изпрани, изгладени и нарязани, за да се преродят в нови форми изпод умелите ножици на Рейч. На бившата робиня трябваше да се признае, че тя умееше да разкроява: създадените от нея тоалети почти по нищо не отстъпваха на настоящата мода, която можеше да се види из улиците на града. Единствено слънчобраните, които трите жени носеха, бяха извън тон — миналогодишни.

Малкият Силдин също бе издокаран: в сини панталони и бяла риза. Той не изглеждаше особено доволен, защото непрекъснато посягаше да намества яката си.

— Един възпитан млад Търговец не рови из яката си — каза Малта, намръщена насреща му.

Брат ѝ отпусна ръка, но го стори навъсено.

— Ако се задуша, няма да доживея да стана възпитан млад Търговец — тросна се момчето.

— Свиквай — посъветва го сестра му и го хвана за ръка.

Денят беше топъл, вятърът донасяше със себе си приятна свежест, а пристанището бе обгърнато с обичайното си оживление. Малта и Силдин крачеха последни, подир майка си, която на свой ред вървеше след възрастната жена. Моряците се обръщаха след тях: нещо, което девойката не можеше да оцени видимо, но пак я изпълваше със задоволство. Някои от мъжете дори споделяха възхищението си с другарите, макар и по непристоен начин.

Рядко, в моменти като този, ѝ се приискваше да се беше родила в семейство от имигрантите от Трите кораба. Тогава тя щеше да притежава свободата да флиртува открито, да отвръща на отправените към нея подмятания и да избере за свой любим някой весел млад моряк, без никой да я съди. В последно време ѝ се налагаше да живее бедно като рибарско момиче, тогава защо не ѝ се полагаше съответстващата непринуденост?

Близо до западната стена баба им забави ход. Докато минаваше край закотвените живи кораби, тя не пропускаше да ги поздрави. И всеки от тях се отзоваваше, като прибавяше към своя отговор и пожелание за успешното пътуване на Парагон. Имаше и кораби, изричащи думите си като формалност, но други се изразяваха с неподправена топлота. А Роника Вестрит благодареше на всички им, без изключение.

Вълнението, съпроводило достигането на Парагон, изненада Малта. Това беше слепият кораб, безумният кораб, когото тя и близките ѝ се бяха жертвали да възстановят. Той леко се поклащаше във водата. Металните му елементи блестяха, дървените лъщяха. Той изглеждаше като съвсем нов. Фигурата му държеше главата си високо, скръстила ръце пред мускулестата гръд. Липсващите очи загрозяваха лицето му, но челюстта под тях бе масивна и сключена решително. Този кораб нямаше нищо общо с отломката, която тя беше виждала на плажа под скалите.

Силдин стисна ръката ѝ по-силно.

Баба им спря и се обърна към фигурата.

— Приветствам те, Парагон! — високо каза тя. — Прекрасен ден за отплаване.

— Поздрави и на вас, госпожо Вестрит. — И корабът неочаквано се усмихна. — Аз съм сляп, а не глух. Не е нужно да крещите.

— Парагон! — смъмри го Брашън. Той бе изникнал на предната палуба, а Алтея, слязла на брега, се приближаваше към тях.

— Всичко е наред, капитан Трел. Корабът е прав — отвърна Роника Вестрит, без да се наскърбява. — А денят наистина е прекрасен за едно ново пътуване.

В последвалата размяна на любезности между Брашън, кораба и баба ѝ Малта не се вслушваше. Тя се радваше, че корабът не е започнал да ридае или да беснее. Тя се бе опасявала, че той ще посрами отплаването си по подобен начин, с крясъци — както онзи път, когато беше слязла до плажа, за да види как напредва ремонтът. Тогавашната му ярост я бе накарала да изостави намерението си и бързо да поеме обратно към дома.

Далеч по-голям интерес за нея представляваше присъствието на леля ѝ Алтея и Брашън Трел. Малта все още подозираше, че между двамата има нещо, ала днес не долавяше никакви признаци. Днес Брашън наистина изглеждаше и се държеше като капитан Трел. Той носеше чисти и спретнати дрехи — бяла риза, тъмносини панталони и тъмносиня куртка — които му придаваха достолепен вид. Интересно дали той знаеше, че тези дрехи бяха принадлежали на Ефрън Вестрит и бяха преправени специално за пътуването? И ако знаеше, дали се чувстваше странно да носи дрехите на някогашния си капитан?

Алтея беше облечена изненадващо сдържано. Тя носеше бяла блуза и цепната пола с жилетка в същия цвят и освен това носеше обувки. Но Малта пак бе готова да се обзаложи, че леля ѝ се е преоблякла специално за изпращането им. Макар Алтея да изпълняваше ролята на втори помощник, най-вероятно тя щеше да нахлузи удобните си дрехи в първия възможен момент. Да, леля ѝ определено беше странна.

Нейната приятелка Янтар изглежда бе решила да предостави на зяпачите храна за размисъл. Тя изникна с дрехите на обикновен моряк, но всички техни копчета бяха украсени на ръка. Тези одежди не ѝ отиваха; с тях личеше непретенциозната ѝ фигура с прекалено плоски гърди и тесни бедра. Над моряшката риза майсторката на бижута бе пристегнала жилетка, украсена с изобразяваща пеперуди бродерия. Тази жена имаше едничко привлекателно качество — това беше меденият цвят на кожата и косите ѝ. И очите ѝ имаха същия цвят. Тя бе сплела косата си, а получената плитка бе прикрепила към главата. Тя наистина изглеждаше като чужденка. Дори обиците ѝ не бяха еднакви.

— Добре дошли на борда — приветстваше в този момент Брашън. Останалите бяха започнали да напредват по дъсчения мост. Самият капитан се беше преместил на брега, за да ги изпроводи, и в този момент дори протягаше ръка към Малта, за да ѝ помогне да се изкачи.

Неотдавна тя би отвърнала на жеста му с кокетство: Брашън бе красив, освен това притежаваше предизвикателно излъчване. Ала страховете и сънищата ѝ бяха отстранили тази част от личността ѝ.

На борда на кораба ги поведе Алтея, за да им покаже отблизо извършените възстановителни работи. Повечето от нещата, за които говореше тя, бяха безинтересни за Малта, така че заинтригуваното изражение върху лицето на девойката представляваше преструвка. Край тях сновяха моряци, заети с последните приготовления — те бързо се отдръпваха от пътя на посетителите, но не се свеняха открито да се взират след тях. Главно след Малта. Интересно как леля ѝ щеше да понесе подобно обкръжение?

Хрумна ѝ, че Алтея най-вероятно изпитва удоволствие да се движи сред такава среда.

Самата Малта се чувстваше изолирана от всичко край себе си: тя продължаваше да следва близките си, но го правеше механично.

Брашън не се беше върнал на борда, а бе останал край подвижния мост: там бяха започнали да се събират онези, дошли да пожелаят успех на заминаващите. Беше приятно да се види, че градските Търговци са склонни да предоставят поне тази символична подкрепа. Повечето от дошлите принадлежаха към семейства, притежаващи живи кораби: това не беше особено изненадващо, защото подобни хора най-ясно можеха да разберат положението, в което бяха изпаднали Вестритови.

Някои от изпращачите носеха официалните си дрехи, други (капитани и моряци от останалите живи кораби) бяха дошли в работните си униформи. Във всеки случай бройката на дошлите определено бе значителна за подобно начинание — поне така реши Малта.

Неколцина от тях дори се спираха да разменят няколко думи с Давад. Пълничкият Търговец сметкаджийски се беше присламчил към Брашън, така че всички, желаещи да изразят подкрепата си, трябваше да се доближат и до него. Изглежда той бе успял частично да възстанови репутацията си сред Търговците чрез ролята си на посредник в продажбата на Парагон. Частично, защото отправените му поздрави бяха кратки и формални. Въпреки това Давад се усмихваше широко и при най-малкия повод (а на няколко пъти и без повод) започваше да изтъква собствените си заслуги за осъществяването на тази благородна експедиция.

Малта се стараеше да не се вслушва в думите му и да не поглежда към него. Този човек беше същинско влечуго.

— Няма ли да слезеш с нас, Малта? — усмихнато я попита леля ѝ и посочи към трюма. Явно обхождането нямаше да се ограничи само с палубата. Но Малта нямаше намерение да разглежда смрадливи помещения.

— Предпочитам да остана тук — отвърна тя. — Денят е толкова хубав.

— Аз пък ще дойда — храбро заяви Силдин и освободи ръката си от нейната.

Алтея бе придобила притеснен вид. За момент тя погледна към околните моряци. Беше видно, че тя не би искала да оставя племенничката си сама сред подобна компания.

В следващия миг лицето ѝ се успокои.

— Както желаеш.

Малта погледна през рамо. Зад нея стоеше Янтар, облегната на парапета край фигурата. Чужденката и леля ѝ си бяха разменили някакъв безмълвен знак, Алтея вече смяташе, че Малта е в безопасност. Интересно.

Също така беше интересно да се озове край тайнствена и скандална личност като майсторката на дървени накити.

— Дръж се прилично, Малта — предупреди Кефрия, но въпреки това се остави да бъде отведена.

Веднага щом близките ѝ напуснаха палубата, Малта се обърна към Янтар, усмихна се учтиво и протегна ръка към жената.

— Желая ви благоприятно пътуване, госпожице Янтар.

Чужденката я погледна с известно веселие.

— Благодаря ви, госпожице Хейвън.

Тя придружи тези си думи с леко кимване, ала този жест съдържаше уважението на поклон. Едновременно с това Янтар докосна ръката на девойката. Съвсем лек, допирът на пръстите, обвити в ръкавица, донесе слабо потръпване. Ама че странна жена. Сега тя дори се вглеждаше обратно в морето, може би в намек, че смята разговора между двете им за приключил? Малта възнамеряваше да го продължи.

— Спокойното време, с което започвате това пътуване, вещае успех.

— Така е — с учтив глас отвърна Янтар.

— И корабът ми изглежда в отлично състояние.

— Позволявам си да се съглася и с това.

— Екипажът ми се струва готов.

— Капитан Трел подготви моряците с цялото усърдие, което позволяваше ограниченото ни време.

— Действително изглежда, че всички аспекти на тази експедиция вещаят успех. — В този момент Малта се измори от играта. — Смятате ли, че имате шанс да успеете? — прямо попита тя. Тя трябваше да знае. Дали това пътуване бе обречено още от самото начало и щеше да се окаже единствено демонстративно, или наистина имаше шанс да спасят баща ѝ?

— Винаги има шанс да се случи нещо — отвърна Янтар. Гласът ѝ бе станал сериозен. Тя отново се обърна към Малта. Нейното състрадание бе осезаемо. — И когато някой предприеме действие в опит да накара нещо да се случи, вероятността на въпросното нещо се повишава. Много хора предприеха действия, за да спасят семейния ви кораб и отвлечените ти близки, Малта.

Изричането на името ѝ беше призив, накарал Малта да погледне в очите на другата. Това бяха странни очи, не просто заради цвета си, а заради необичайната изразителност, която те притежаваха. Загледана в тях, девойката пропусна да отбележи промяната в обръщението.

— Нашата единствена цел е да ги спасим. Не мога да ти обещая, че ще успеем, но ще вложим всичките си старания в опита — продължи Янтар.

— Трудно ми е да реша дали от думите ви ми стана по-добре или по-зле.

— Опитвам се да ти кажа, че ти си сторила всичко, което е било по силите ти. Сега е време да бъдеш търпелива. Ти имаш диво, младо сърце, което в момента е като птица, която се удря в решетките на клетката си: това само би я наранило. Бъди търпелива. Изчаквай. Ще дойде и твоето време да полетиш. И когато това време настъпи, то трябва да те завари силна и готова, а не окървавена и грохнала.

Стори ѝ се, че погледът на Янтар става още по-настойчив.

— Пази се от онези, които заплашват да присвоят крилете ти. Пази се от онези, които ще породят съмнения в собствената ти сила. Твоята неудовлетвореност произтича от ориста ти, Малта. Един нищожен живот никога не би те удовлетворил.

Девойката скръсти ръце и неволно направи крачка назад.

— Звучите като гадателка — промълви тя. От пресъхналите ѝ устни изхвърча гръмък смях, целящ да заглуши смущението ѝ. — Дори успяхте да разтуптите сърцето ми!

И Малта се засмя отново, с което искаше да опрости неподходящото поведение на една чужденка.

— Понякога наистина е така — призна Янтар. Тя на свой ред се извърна от Малта, също придобила смутен вид. — Понякога наистина съм… Само че гадателката не е орисница: всеки сам създава съдбата си.

— Как така? — попита Малта. Струваше ѝ се, че тя е придобила надмощие в разговора. Ала когато Янтар отново я погледна в очите, чувството изчезна.

— Като заслужи бъдещето си, Малта Вестрит. — Майсторката на накити леко наклони глава. — Какво ти дължи утрешният ден?

— Как да ми дължи? Какво да ми дължи? — обърка се девойката.

— Утрешният ден ти дължи сбора от предшествалите го дни. Не повече. — Янтар отново се загледа в морето. — И не по-малко. Понякога на хората се иска разплатата да не беше толкова безкомпромисна.

Малта неочаквано почувства, че трябва да промени темата. Тя пристъпи до парапета и опря лакти, свеждайки глава към Парагон.

— Днес нашият кораб изглежда много красив — безстрашно го похвали тя. — Ти целият сияеш, Парагон! Сигурно много се вълнуваш от предстоящото заминаване.

Главата на фигурата рязко се извърна; празният поглед прикова Малта. Ужасяващ беше контрастът между останалата част от лицето и раната, зееща на мястото на очите: между челото и носа изникваше празнина, в която околният цвят на човешка плът се сблъскваше със сребристите трески на разрез.

Устата на Малта пресъхна, тя се вкопчи в парапета. Насреща ѝ Парагон се усмихваше широко. Налудно.

— За нея вече е прекалено късно — прошепна той, може би насочил мълвенето си към самата Малта, а може би към себе си. — Прекалено късно… Над нея надвисват огромни криле. Тя трепери като мишчица под сянката на бухал. Само как блъска сърчицето ѝ, готово да се пръсне! Само как трепери тя! Но вече е прекалено късно. Тя вече я вижда. Тя познава и мен!

Фигурата отметна глава сред пристъп на гърлен смях.

— Аз бях крал! — продължи Парагон с глас, потръпващ от величие. — Владетел на трите царства. А вие ме превърнахте в жалка черупка. В играчка. В роб!

Наистина ли бе възможно гръм да пада от ясно небе? И можеше ли той да пада безшумно? Защото Малта не чу нищо. Тя почувства единствено шок, запратил я сред абсолютна празнота. Сетне сред този мрак изникна златен отблясък — неговата цялостна форма бе прекалено голяма, за да бъде обхваната от погледа ѝ. Огромни нокти я сграбчиха, обвиха се около кръста и гръдта ѝ, а натискът им отне дъха ѝ. Девойката започна да блъска по тях, да се опитва да отслаби захвата им: напразно, те бяха неподатливи като метал. Този обръч не ѝ позволяваше да диша. И освен това не ѝ позволяваше да полети към смъртта си.

Избери си смърт, прошепна драконът. Това е всичко, което ти остава, малка моя красавице: да избереш смъртта си.

Тя е моя! Пусни я!

Плячката принадлежи на оногова, който я сграбчи пръв!

Ти си мъртъв. Аз все още имам шанс да остана жива. И няма да допусна този шанс да ми бъде отнет!

Сияйно сребро се сблъска със златния отблясък. Това беше сблъсък на планини, които си оспорваха властта над нея. Ноктите усилиха захвата си.

Ще я убия, преди да успееш да я грабнеш.

Не ѝ оставаше дъх да изкрещи. От самата нея не оставаше нищо: двете създания бяха тъй огромни, че в техния свят нямаше място за нея. И съответно, тя просто щеше да угасне.

Нечий глас заговори вместо нея.

Малта е истинска. Малта съществува. Това е Малта.

Изреченото от гласа прибавяше към сърцевината ѝ, възвръщаше и отново покриваше оголеното. Някой я обгърна в защита от сблъсъка на сили, които се бореха да я разкъсат. Тя се напрегна в желанието си да остане цялостна. Докато не се почувства достатъчно уверена да заговори сама.

— Аз съм Малта.

— Естествено, че си Малта.

Кефрия говореше с успокояващ глас, макар самата тя да се нуждаеше от успокояване. И с основание: тя бе заварила дъщеря си пребледняла като платно, с подбелени очи, лежаща в ръцете на чужденката.

Обратно на палубата беше ги привлякла настъпилата суматоха, съпроводена от поклащането на кораба. Горе те бяха заварили припадналата Малта, а също и причината за разклащанията: Парагон ридаеше, заровил обезобразения лик в шепите си.

— Съжалявам… — не спираше да повтаря той.

— Мълчи — раздразнено му каза Янтар. — Ти не си направил нищо. Просто мълчи.

Подир това майсторката на накити се обърна към Алтея:

— Помогни ми да я пренесем на брега.

Гласът на чужденката не търпеше възражения. Алтея се приведе и взе племенничката си. В следващия момент Брашън изникваше, за да поеме девойката. За момент Кефрия зърна обезобразените ръце на Янтар; в следващия миг жената вече си слагаше ръкавиците. Едновременно с това тя погледна Кефрия в очите, усетила погледа ѝ върху себе си. От насрещния взор Търговката я побиха тръпки.

— Какво е станало с дъщеря ми? — попита Кефрия въпреки това.

— Не зная. Най-добре върви с нея.

Първата реплика беше несъмнена лъжа, но второто изречение съдържаше истина. Кефрия забърза към сушата, а Янтар отново се обърна към фигурата и заговори стих, настойчив глас. Поклащането на кораба рязко престана, утихнаха и риданията на кораба.

Но тогава Силдин започна да плаче. Това момче се разплакваше и от най-малкото нещо. Не беше нормално за едно момче да бъде толкова чувствително. А и точно в този момент нервите на Кефрия нямаше да издържат проблеми и от двете ѝ деца.

— Тихо, Силдин. Ела с мен — остро каза тя. Макар и с продължаващи ридания, синът ѝ я последва.

На брега тя откри, че Брашън е постлал връхната си дреха на земята и е положил Малта върху ѝ. Роника прегърна Силдин и започна да го успокоява. Кефрия се отпусна край дъщеря си.

Случилото се току-що беше ужасно: моментът на проявата го превръщаше в зла поличба. И освен това беше толкова непристойно Малта да лежи просната по подобен начин пред хората…

Но в този момент дъщеря ѝ бе започнала да идва на себе си, мълвейки:

— Аз съм Малта. Аз съм Малта.

— Естествено, че си Малта — успокои я Кефрия. — Ти си Малта и си в безопасност.

Сякаш пробудена от тези думи, девойката рязко отвори очи. В първия миг тя се огледа замаяно, сетне сама осъзна положението си.

— Помогни ми да се изправя — примоли се тя към майка си.

— Не се напрягай веднага — посъветва я Брашън, но Малта не му обърна внимание: тя вече хващаше подадената майчина ръка и се изправяше. Девойката предпазливо докосна тила си, потръпна и се зае да разтрива очи.

— Какво стана? — попита Малта.

— Ти припадна — отвърна Янтар. Неусетно чужденката ги бе последвала до брега. Тя пристъпи към Малта и улови погледа ѝ. — Това е всичко. Подозирам, че отразеното слънце те е замаяло. Понякога това се случва, когато човек се взира в морето прекалено дълго.

— Припаднах — потвърди девойката. Тя нервно повдигна ръка към шията си и се засмя. — Ама че глупаво от моя страна!

И думите, и жестовете ѝ бяха мъчително пресилени: Кефрия не очакваше, че някой е останал заблуден от тях. Но ето че Давад Рестарт не пропусна да се намеси:

— Несъмнено това се дължи на вълнението. Всички знаем как Малта се притеснява за баща си. Няма съмнение, че нервите на бедното дете не са издържали на напрежението…

Малта го изгледа презрително.

— Да, няма съмнение — процеди тя.

Дори обичайно лишеният от чувствителност Давад усети остротата ѝ. Търговецът леко отстъпи назад и я погледна странно.

— Надявам се, че с този припадък не съм отложила отплаването — продължи Малта.

— Това не ни забави много. Но вече наистина е време да потегляме. — Брашън извърна лице към кораба, но не успя да издаде нареждането си, защото Търговецът Аши пристъпи към него:

— Нека хората ви си спестят труда. Ще пратя лодките от Бродяга да ви изтеглят.

— Оставете място за една лодка от Обаятелни — гръмко обяви Търговецът Ларфа. Още неколцина собственици на живи кораби предложиха услугите си.

Кефрия се затрудняваше да определи доколко това е закъсняла проява на същинска подкрепа и доколко се дължи на желанието им да изведат Парагон по-бързо от пристанището. Носеха се слухове, че някои от живите кораби намират присъствието му за смущаващо, макар че никой от тях не бе оспорил правото му да пусне котва на този пристан.

— Имате искрените ми благодарности, господа — сухо отвърна Брашън, с което даде основания на Кефрия да смята, че той се чуди същите неща като нея.

Те не се върнаха на кораба, а се сбогуваха на брега. По време на прощаването Роника даде по-голям израз на чувствата си, отколкото Кефрия очакваше. Отново и отново майка ѝ съветваше Алтея да се пази и да се върне невредима. Самата Алтея се навъси, когато Брашън обеща на възрастната жена, че ще пази дъщеря ѝ.

По време на своята прощална прегръдка със сестра си Кефрия откри, че копнее нещата между тях да се бяха развили по различен начин. Заради смесените си чувства тя едва успя да изрече пожеланията си.

Още по-смущаващо беше да види, че чужденката е обгърнала дланта на Малта с ръкавиците си.

— Грижи се добре за себе си — казваше Янтар с настоятелен поглед.

— Непременно — отвърна девойката.

От тези им реплики човек можеше да остане с впечатлението, че Малта е тази, на която предстои да се отправи на рисковано пътешествие.

Кефрия остана загледана в чужденката. Янтар се качи на борда и почти веднага изникна на носа, край фигурата. Тя се приведе и прошепна нещо на Парагон. Той отпусна лице и повдигна глава. Дълбоко вдишване изду гръдта му, подир което корабът скръсти ръце и издаде челюстта си в израз на решителност.

Въжетата бяха снети, последните пожелания бяха отправени. Екипажите на гребните лодки потопиха весла и започнаха да изтеглят Парагон в залива. Алтея и Брашън също се появиха на носа. На свой ред те се обърнаха към фигурата, макар Кефрия да не различи някаква ответна реакция.

Тя установи, че дъщеря ѝ е впила напрегнат поглед в кораба. Трудно можеше да се определи изражението ѝ: ужас или привързаност изразяваше то? Една друга неяснота накара Кефрия да се навъси: към фигурата ли се взираше Малта, или в Янтар?

Когато Малта трепна, Кефрия бързо погледна към кораба. Изтеглилите го лодки си прибираха въжетата и Брашън им махаше в израз на благодарност. А платната започваха да се издуват — изглеждаше, че те правят това сами, без съдействието на вкопчените сред такелажа моряци.

Парагон разпери ръце, възнамеряващ да прегърне хоризонта. Някаква приумица на вятъра донесе до тях крясъка му.

— Аз политам отново!

В потвърждение на това му предизвикателство към света платната започнаха да го тласкат напред. От палубите му долетя далечно ликуване.

Кефрия осъзна, че е започнала да се насълзява.

— Нека Са бди над пътя ви… — прошепна Малта, задавена.

— Нека Са бди над пътя ви и ви доведе обратно у дома! — високо произнесе Кефрия.

Струваше ѝ се, че вятърът подема молитвените ѝ думи и ги понася подир кораба.

Глава двадесет и девета

Близо до брега

Броят на придружаващите ги кораби се беше увеличил: обстоятелство, за чието уреждане Серила определено би желала да узнае повече. Колко ли дълго е била планирана тази експедиция? Дали някой в Джамаилия знаеше за този огромен ескорт, който да придружи пристигането му в Бингтаун? Тя бе почти уверена, че сатрапът ще бъде пожертван, за да могат калсидските кораби да придобият оправдание за нападението си над града.

Това си подозрение тя пазеше ревниво, като късче злато. Споделянето на подобна информация представляваше най-бързият път към доверието на Търговците.

Единствената си вярност Серила чувстваше към това удивително място, на чието изучаване тя бе посветила години. Тя можеше да усети близостта му: достатъчно беше да повдигне очи към хоризонта, за да различи слабото сияние на нощния пазар — шепа звезди, слезли от небето. Някъде около развиделяване те щяха да пристигнат.

Един от моряците се приближи до нея.

— Сатрап те вика. Иска излезе.

Той произнасяше отделните срички необичайно отривисто — изговор, останал от майчиния му език.

— Той не бива да напуска каютата си, здравето му все още е прекалено нестабилно. Сега ще отида при него.

Тя не би си направила труда да се отзовава, ако не се боеше, че калсидският капитан може да научи. А силата ѝ още не бе укрепнала достатъчно, за да се изправи срещу него.

След завръщането си при сатрапа тя на два пъти се бе сблъсквала с капитана — и двете срещи я бяха изпълвали с ужас. Тя още се срамуваше от себе си, особено от първата си проява: тя се натъкна на него при един завой в коридора и едва сдържа писъка си, а мъжът се изсмя открито.

Струваше ѝ се непонятно, че неин себеподобен я изпълва с такъв ужас. Понякога, в моментите, когато тя оставаше сама, Серила се опитваше да събуди у себе си ярост или ненавист към него. Усилия, които до този момент се оказваха напразни — към капитана тя изпитваше единствено ужас, нищо друго.

Самата мисъл за него я накара да забърза крачка.

Без да обръща внимание на калсидеца, застанал на пост край вратата, тя влезе в салона. Нейните грижи бяха направили мястото неузнаваемо: нямаше и следа от предишната нечистотия. Атмосферата на задушлив дим бе изчезнала, заменена от морска свежест (дори и в момента прозорецът оставаше отворен).

Слугите бяха подредили масата за вечеря. Светлината на свещника падаше върху чиния нарязано месо, плодов пудинг и няколко филии безквасен хляб. Всичко това я очакваше в компанията на бутилка вино и бокал. Непретенциозна храна, приготвена според нейните изисквания.

Жената нямаше никакво намерение да рискува: болестта, връхлетяла свитата на сатрапа, не бе засегнала капитана и неговия екипаж. Тя отхвърляше вероятността от отрова, защото подобно убийство не би донесло полза никому. Не, по-скоро ставаше дума за развалена храна — най-вероятно вината се криеше сред някой от деликатесите, които сатрапът бе взел със себе си. Сигурно маринованите яйца и ядки, а може би свинското руло…

Един по-малък поднос съдържаше вечерята на сатрапа. Тя се състоеше от попара (обикновена, с гореща вода) и зеленчуково пюре (лук и ряпа). За десерт имаше вероятност велеславният да получи чашка разредено вино. И може би малко месо, ако тя се проявеше като щедра.

Преди два дни тя бе престанала да му дава лекарства, предизвикващи повръщане — така сатрапът щеше да пристигне поукрепнал. Поне щеше да умре сравнително здрав.

Удовлетворена, тя се настани на масата и започна да насипва месо в чинията си. Откъм леглото сатрапът се размърда.

— Серила? — промълви той. — Тук ли си, Серила?

Той не можеше да я види, защото завесите на балдахина бяха спуснати. А дори простото надигане, за да ги отмести, би му коствало значимо усилие.

Жената се колебаеше да отговори, но в крайна сметка тя реши да прояви снизходителност.

— Тук съм, господарю. Приготвям ти вечеря.

— Хубаво… — изрече сатрапът и утихна.

Тя не бързаше да се храни: Косго вече си беше научил урока и проявяваше търпение. Той бе принуден да се осланя единствено на нея. Съветничката беше забранила на слугите да влизат в каютата, като единственото изключение представляваше денят за почистване, макар че дори и той протичаше под нейното наблюдение. Други посетители тя не допускаше в салона, изтъквайки деликатното здраве на сатрапа. Не беше трудно да подхрани страховете му от болестта до степен, която да го накара да одобри и подкрепи тази ѝ изолация. Та нали той сам бе видял как почти цялата му свита погива от болестта.

Многобройните починали бяха смущавали и самата Серила. Тя бе уверена, че нея болестта не я заплашва, но не се бе поколебала да внуши на сатрапа, че тайнственият мор продължава да вилнее на борда.

Да, лесно беше. Колкото повече тя ограничаваше храната му и го поеше с маков сироп, толкова по-послушен ставаше Косго. В това си състояние той автоматично приемаше нейните внушения за истина. В началото, когато той бе я призовал обратно при себе си, оставащите сановници и слуги бяха прекалено болни, за да го посещават, камо ли да се грижат за него. А подир оздравяването си те се натъкнаха на забрана да безпокоят своя господар. Така Серила получаваше целия салон за себе си — с изключение на леглото, заето от сатрапа. Но това беше незначителен компромис.

След като се нахрани и с наслада изпи чаша вино, тя пренесе подноса на сатрапа до леглото му и отметна завесата. Изникналото тяло я накара да се усъмни за момент: дали не беше отишла прекалено далеч в поддържането на слабостта му? Кожата на владетеля бе нездраво бледа, лицето му представляваше задушаван с кожа череп. Костеливите ръце, отпуснати върху кувертюрата, потрепваха в немощни спазми. Виж, за последното тя нямаше вина — годините на разнообразни наркотици отдавна бяха отнели стабилността на ръцете му. Но слабостта имаше приноса за превръщането им в чисти кокали. В крачката на паяк.

Жената внимателно приседна на ръба на кревата и придърпа масичката с подноса.

— Изглеждаш много по-добре — каза тя и усмихнато го погали по челото. — Какво ще кажеш за малко храна?

— Да, моля — отвърна Косго и ѝ се усмихна привързано. Той бе убеден, че Серила е единствената, която не го е изоставила; единствената, на която може да разчита.

Тя едва не потръпна заради противния дъх, който се носеше от устата му. Вчера сатрапът се бе оплакал, че някои от зъбите му се клатели. Може би без редовните повръщания той щеше да възвърне силите си. А може би не. Достатъчно беше да остане жив до достигането на сушата, докато тя получеше възможност да се срещне с Търговците. Във въпросното време Косго не биваше да изглежда прекалено здрав, защото това би се оказало в противоречие с нейните думи. Поне ако той изтърсеше нещо необмислено, тя можеше да го отнесе към бълнуване.

Част от храната потече по брадичката му. Жената пъхна ръка под тила му и му помогна да приседне.

— Нали е много вкусно? — говореше тя, докато напълваше поредната лъжица. — Утре ще пристигнем в Бингтаун. Не е ли прекрасно?

Роника Вестрит не помнеше кога за последно огромната камбана бе оповестявала спешно събрание, още по-малко толкова рано сутрин. Роника и останалите от семейството ѝ се бяха отправили пеш, но по пътя бяха настигнати от каретата на семейство Шайев, което обстоятелство ускори пристигането им.

Призованите се трупаха пред Търговската зала и оживено разговаряха помежду си. Кой беше ударил камбаната? И по каква причина? Някои от Търговците дори не бяха намерили време да се преоблекат, а просто се бяха наметнали с плащовете си. При други се виждаше, че изобщо не са си лягали — това личеше в зачервените им очи и във вечерните им дрехи.

Но всички тези хора се бяха отзовали веднага на настойчивия повик на камбаната. Много от тях бяха донесли оръжия. Децата се притискаха към родителите си, момченцата полагаха усилия да изглеждат храбри и да не допуснат сълзите на уплах.

Тази разнообразна тълпа определено изглеждаше не на място край украсената с цветно величие зала. Украсата за предстоящия бал придобиваше подигравателен вид в настоящата обстановка на тревога.

— Пак е избухнала Червената чума — заяви някой от края на тълпата. — Само това ще да е.

Роника чу как слухът се разпространява с плашеща бързина; само след мигове мълвенето на събраните започна да придобива нотки на паника. Край на това сложи Търговецът Ларфа, който изтича на стълбите пред залата и призова за тишина. Той беше собственик на живия кораб Обаятелни, човек, чиято сдържаност бе пословична. Но тази сутрин страните му бяха зачервени от вълнение, а косата му бе разрошена.

— Аз ударих камбаната! — оповести той. — Изслушайте ме, защото няма време да водим формално събрание. Вече съобщих на всички живи кораби в пристанището, за да могат те да ги пресрещнат… Заплашва ни нашествие! Калсидски бойни галери. Синът ми ги видял призори и дойде да ме събуди. Аз го изпратих при западната стена, за да предаде на живите кораби. Не зная колко са галерите, но са поне десет. Става дума за нещо сериозно.

— Сигурен ли си?

— Колко са?

— Колко живи кораба поеха да ги пресрещнат? Те ще успеят ли да ги удържат?

Под този залп от въпроси Търговецът повдигна ръце, свити в пестници.

— Не зная. Казах ви всичко, което ми е известно: към нашия залив наближават калсидски бойни кораби. Онези от вас, които имат кораби, да поемат срещу нашествениците. Останалите да приготвят оръжия и кофи и да се съберат в пристанището. Калсидците опожаряват — ако успеят да слязат на брега, те ще изпепелят целия град.

— Ами децата ни? — провикна се някаква жена от задната част на тълпата.

— Ако са достатъчно големи да носят кофи, вземете ги със себе си. Най-малките оставете при сакатите и немощните. Те ще трябва сами да се грижат за себе си.

Роника погледна към Силдин, застанал до нея. Той плачеше, очите му бяха ококорени от страх.

— Върви в залата, Силдин — каза му Кефрия с пресилено ведър глас. — Скоро ще дойдем да те вземем.

— Не искам! — кипна момчето. — Вече съм достатъчно голям да нося кофа.

То потисна поредния си хлип и решително скръсти ръце.

— Малта ще бъде с теб — отчаяно рече майка му. — Тъкмо ще се грижи за малките деца и възрастните.

— Предпочитам да нося кофа — заяви Малта, докато хващаше братчето си за ръка. За момент тя изглеждаше и звучеше досущ като Алтея. — Ние няма да се крием тук и да се чудим какво става. Ела, Силдин.

Търговецът Ларфа продължаваше да напътства тълпата.

— Порфро, върви да съобщиш на семействата от Трите кораба. Нека някой отнесе вестта до новодошлите.

— Много им е зор на тях! Сами да се оправят! — гневно изкрещя глас.

— По тяхна вина има калсидци в пристанището ни — добави друг.

— Сега не е моментът за това. Трябва да защитим града си! — възрази Ларфа. — Бингтаун е от значение, а не как сме пристигнали в него!

— За Бингтаун! — извика някой. Други се присъединиха към вика му.

Товарни коли и карети вече напускаха градината и се отправяха към вътрешността на града. Някой вече организираше конници, които да отнесат новината до жителите на околните ферми. Нямаше време за преобличане, за закуска. Пред очите на Роника някаква жена и дъщеря ѝ разкъсаха полите на роклите си и захвърлили обременяващия плат, последваха мъжете си.

Роника хвана дъщеря си за ръката, разчитайки, че децата ще ги последват сами.

— Има ли място за нас? — извика тя към една минаваща карета.

Кочияшът безмълвно спря. Вестритови се покатериха вътре, без да се смущават от ограниченото пространство. Трима младежи скочиха подире им. Един от тях носеше стар меч на пояса си. И тримата се усмихваха нетърпеливо, очите им блестяха, а в движенията им се долавяше сила и бързина. Те не пропуснаха да се усмихнат и на Малта, която сведе поглед в отговор.

Каретата потегли с дръпване, което едва не събори Роника.

В един участък от пътя дърветата започнаха да растат по-нарядко; това ѝ предостави бърз поглед към пристанището — живите кораби бяха заели позиция пред него. На палубите им се трупаха моряци, които оживено разговаряха помежду си и сочеха към прииждащите съдове. Отвъд тях се приближаваше огромната мачта на кораб. Заобикаляха го други, по-дребни съдове: заради многобройните си весла тези галери приличаха на противни насекоми.

— Те плават под джамаилско знаме! — възкликна един от младежите в каретата им. Пристанището отново се скри зад дърветата.

— Това нищо не значи — изсумтя друг. — Страхливците просто искат да се приближат необезпокоявани. Няма друга причина толкова много кораби да навлизат в нашето пристанище.

Роника също смяташе така. Но тя не получи възможност да изрази съгласието си, защото забеляза, че Малта се усмихва горчиво.

— Добре ли си? — тихо я попита възрастната жена, като се приведе към нея. Заради пребледнялото лице на внучката си тя се опасяваше от нов припадък.

Момичето отвърна със смях, в който звучаха наченките на истерия.

— Всичко е толкова глупаво. Цяла седмица подготвям тоалета си, мисля си за Рейн и за бала. Миналата нощ не можах да мигна, защото не бях доволна от пантофките си. А сега излиза, че е възможно нищо от това да не се случи.

Малта повдигна глава. Тяхната карета бе част от огромна процесия коли, конници и пешаци, отправени към пристанището.

— Всичко в живота ми, за което бях уверена, че един ден ще настъпи, ми беше отнето в последния възможен миг — с тихо примирение изрече тя. — Няма да се учудя, ако и сега се случи така. Може би утре по същото време всички ние ще лежим мъртви, сред димящите останки от града си. Може би изобщо няма да доживея до бала — довърши тя със занесен поглед.

— Пепел ти на устата! Не говори такива неща! — ужасено възкликна Кефрия.

Дълго време Роника мълча. Накрая тя премести ръката си върху ръката на Малта, стиснала ръба на вратата.

— Но днес си още жива.

Това бяха голи думи, неспособни да донесат подкрепа. И самата Роника не знаеше защо ги бе изрекла.

— И аз също съм жива — додаде старицата и се загледа напред, в криволичещия път към града.

Рейн стоеше на кърмата на Кендри и гледаше дирята, която живият кораб оставяше след себе си в речната повърхност. Настъпването на утрото превръщаше млечистата вода в течно сребро и караше оросените листа на крайбрежната растителност да изглеждат покрити с капещи бисери. Течението и напорът на платната отнасяха кораба с удивителна бързина.

С една въздишка младият мъж опита да облекчи тежестта, притиснала сърцето му. Но усещането не си отиде.

Той сведе глава, пъхна ръце под воала си и разтърка очи. Не можеше да си спомни кога за последно бе се наспивал истински. Дали някога отново щеше да познае спокойния сън?

— Ти изглеждаш така, както аз се чувствам — тихо изрече глас. Рейн сепнато се извърна. В утринния сумрак и заради унеса си той не бе усетил приближаването на другия.

Граг Тенира нави малък пергамент и го прибра в ръкава на ризата си.

— А не трябва — продължи той и леко се навъси. — Няма ли да придружаваш Малта Вестрит на летния бал? Какво за въздишане има в това?

— Няма — увери го Рейн и си наложи да се усмихне. — Просто се тревожа за баща ѝ и изчезналия им кораб. Това е единствена, ала тежка тревога. Надявах се, че балът поне малко ще я разведри. А сега…

— Ако това ще те утеши, Кендри ми предаде, че експедицията им вече е напуснала Бингтаун.

— Разбирам. Чувал съм да свързват името ти с Алтея Вестрит. Това послание от нея ли идва? — С покритата си глава Рейн кимна към свитъчето, което се подаваше от ръкава на Граг.

Другият въздъхна.

— Прощално писмо. Тя е много обнадеждена в успеха на експедицията, но не и за нашето общо бъдеще. Тонът на посланието ѝ е чисто приятелски.

— Понякога този тон изразява по-голяма хладина и от студения.

— Именно. — Тенира разтърка чело. — Вестритови са упорити хора. Жените им са независими до вредна за тях самите крайност. Тъй казваха всички за Роника Вестрит. А по трудния начин аз узнах, че то се отнася и за Алтея. — Той се усмихна горчиво. — Да се надяваме, че за следващото им поколение това не важи.

— В момента не бих могъл да кажа, че е така — недоволно призна Рейн. — Но мисля, че ако успея да я спечеля, битката ще си е струвала.

Граг само поклати глава и се извърна.

— И аз имах същото усещане за Алтея. И продължавам да го изпитвам. Но в същото време се съмнявам, че ще успея да проверя дали е така.

— Но въпреки това се връщаш в Бингтаун?

— Боя се, че аз ще пропусна тази спирка. Целия престой аз ще прекарам скрит в трюма и ще изникна едва подир отплаването.

— И тогава? — попита Рейн.

Граг се усмихна, но не каза нищо, а само поклати глава.

— Правилно, колкото по-малко са онези, които знаят, толкова по-добре — одобри Рейн и отново се загледа в реката.

— Исках лично да благодаря от името на цялото си семейство за подкрепата, която вие ни оказахте. Едно е да обявите, че ни подкрепяте, съвсем друго да проявите тази подкрепа на дело, като рискувате богатствата на рода си.

Рейн сви рамене:

— Настъпил е момент, в който Бингтаун и Дъждовните земи трябва да застанат редом, ако не искат да изгубят онова, което са.

Граг замислено се взираше в килватера.

— Смяташ ли, че достатъчно хора ще ни последват? Поколения наред ние сме били част от Джамаилия. Самият ни живот е уреден по подобие на тамошния. Не говоря само за езика и себеопределянето, а за самите ни обичаи: храните, носиите, даже и мечтите, към които се стремим. Когато се отдръпнем и заявим, че ние сме Бингтаун, какво всъщност ще означават тези ни думи? Кои ще бъдем ние?

Рейн прикри раздразнението си и се постара да построи по-сдържан отговор.

— Ние ще бъдем онези, които си извоюват признание за негласните постижения на предишните няколко генерации. Ние сме народът от Прокълнатите брегове. Ние сме потомците на онези, дръзнали да се заселят тук. Те не са сторили това без саможертви, а тяхното бреме се е прехвърлило и върху нас. Това аз съм склонен да приема. Но аз отказвам да бъда приравняван към отказващите да проявят същото усилие. Отказвам да отстъпя мястото си на хора, които не се интересуват от цената, която аз и моите предтечи сме платили за него.

И той погледна към Граг, очаквайки да види съгласие. Вместо това другият изглеждаше притеснен. С тих глас, сякаш се срамуваше от изреченото, младият Тенира го попита:

— Никога ли не ти се е искало просто да оставиш всичко това зад себе си и да заминеш?

За момент Рейн остана загледан в него. Подир това той отбеляза с мрачна ирония:

— Изглежда си забравил с кого говориш.

Граг леко повдигна рамене.

— Чувал съм, че ти спокойно би могъл да се движиш сред хората, стига да поискаш. А що се отнася до мен… Трябва да призная, че когато прекарам известно време далеч от кораба си, започвам да се замислям именно за това. Какво е нещото, което ме задържа тук? Защо продължавам да стоя в Бингтаун, защо продължавам да се придържам към нормите, които биват налагани на един Търговски син? Има хора, които са постъпили точно така. Например Брашън Трел.

— Не мисля, че го познавам.

— Няма как да го познаваш, надали и някога ще се срещнете. Неговите близки го отстраниха от семейството заради неговото непокорство. Когато за първи път научих за това, едва ли не бях сигурен, че той ще умре без близките си. Но той е още жив. Той прави каквото си иска, живее където си иска, свободен е като птица. Свободен.

— А дали е щастлив?

— Той е с Алтея. — Тенира поклати глава. — По някаква причина Вестритови го избраха за капитан на Парагон. И му повериха Алтея.

— От онова, което съм чувал за Алтея, тя не се нуждае да бъде поверявана на чиито и да било грижи.

— Тя би изразила съгласие с тази ти мисъл. — Граг въздъхна. — Но не и аз. Аз мисля, че Трел я е лъгал преди, възможно е да се възползва от нея отново… Това не ми дава мира. Но какво правя аз? Втурвам ли се да я търся и да я доведа обратно? Изправям ли се с думите: Аз ще дойда с теб, аз ще стана капитан на безумния ти кораб, стига да мога да съм с теб? Не. Аз не го направих, а Трел го стори. Освен това между двама ни с него има и друга разлика.

Рейн се почеса по тила. (Дали и там не се появяваше някакво образувание?)

— Според мен ти превръщаш добродетелта си в недостатък, Граг. Ти познаваш дълга си и не бягаш от него. Не е твоя вината, че Алтея не е способна да го разбере и оцени.

— Не, точно това е проблемът. — Тенира подръпна свитата бележка в ръкава си и отново я избута назад. — Тя го оценява. Тя ме похвали и ми пожела успех. Каза, че ми се възхищава. Но възхищението не може да замени любовта.

На това Рейн не можа да отговори.

Граг въздъхна:

— Няма смисъл да мисля повече за това. Ако ще има война със сатрапа, то тя ще настъпи скоро. По същия начин ще се решат нещата с Алтея. Или тя ще се върне при мен, или няма да го стори. Във всеки случай излиза, че аз не мога да сторя нищо в живота си. Аз съм като листо, понесено от течението. — Той поклати глава и се усмихна засрамено заради меланхоличното си звучене. — Отивам да поговоря с Кендри. Искаш ли и ти да дойдеш?

— Не.

Осъзнал остротата на отговора си, Рейн додаде:

— Има неща, над които бих искал да помисля.

Иззад воала си той наблюдаваше как Граг се отправя към носа. След няколко мига Рейн се обърна обратно назад. Макар и с ръкавици, той отказваше да докосва перилата на кораба. Дори и допирът на стъпалата му бе достатъчен, за да донесе до него зова на кораба. И този зов не идваше от фигура, която бяха именували Кендри.

За пръв път той срещаше подобен проблем при пътуването си с жив кораб. Това беше прощалният подарък на драцената. Рейн не беше сигурен как (или какво) е сторила тя с него, ала резултатът го ужасяваше.

В пристъп на неразумност той бе нарушил договора с майка си и брат си и бе отишъл да я посети за последно. Подобна постъпка бе неправилна — също както бе неправилно да я изоставя, без да се сбогува и да я увери, че е сторил всичко по силите си. Затова той се промъкна при пашкула ѝ.

Последният им разговор не протече според очакванията му. Рейн се надяваше, че тя най-сетне ще проумее положението му и ще го остави намира. Вместо това драцената се зарече, че ще погълне душата му. Докато аз оставам затворена тук, Рейн Купрус, ти също ще останеш затворник. Тъй беше го проклела тя. И беше се вплела сред ума му, като нишка сред мрамор, докато двамата не бяха се превърнали в едно неразделно цяло. Тази ѝ постъпка донесе със себе си неизразим ужас.

Ти си мой.

И сякаш за да подчертае твърдението ѝ, целият под на залата беше потръпнал. Трусовете бяха съвсем обичайна част от Прокълнатите брегове. Въпросният трус дори не беше силен — и въпреки това украсените с фрески стени бяха се разклатили като завеси. Рейн побягна с факлата си, преследван от смеха ѝ. Зад себе си той дочу непогрешимия звук от сриване; оглушителен прилив на влажна земя последва кънтежа на падащи плочи. Дори и на открито, приведен с ръце на коленете си, младият мъж не можеше да успокои треперенето си.

Това струпване щеше да наложи разчистване с дни. В зависимост от степента му някои части от града трябваше да бъдат изоставени. При всички положения големината на щетите трябваше да бъде установена, преди да могат да пристъпят към нови проучвания. Точно тази работа той ненавиждаше.

Труди се, весело бе произнесъл гласът на драцената в ума му. Може и да успееш да укрепиш стените на този мъртъв град. Но стените на ума ти вече не ще удържат онези като мен.

В онзи момент тези ѝ думи му се бяха сторили празна заплаха. Какво повече можеше да му стори тя от онова, което му беше причинила до този момент? Ала оттогава сънищата му се бяха изпълнили с дракони. Огромните създания ревяха и изпробваха силите си едни срещу други, препичаха се върху покривите, чифтосваха се върху кулите на екзотичен град. Рейн виждаше всичко това.

Тези образи не представляваха кошмар. Напротив, сънищата му се отличаваха със смайваща елегантност. В тях драконите съжителстваха със създания, които наподобяваха и все пак не бяха човеци. Въпросните същества бяха стройни, с лилави или медни очи, а оттенъците на кожата им не намираха съответствие в никой от чуждите народи, чиито представители Рейн бе срещал през живота си.

Съзнателният му живот — ето това беше проблемът. Спохождащите го съновидения бяха далеч по-ярки и истински от реалния му живот. Той съзираше градовете на Древните; доближаваше се изкусително близо до разбирането на тяхната история. Едва сега той разбираше особеностите на тяхната архитектура. Широките улици, широките и ниски стъпала, високите двери и обширните прозорци бяха изградени за удобство на съжителстващите в този град дракони.

Рейн копнееше да влезе в тези сгради, да се приближи до хората, които обхождаха пазарите или се отправяха по реката в пъстроцветните си лодки. Ала той не притежаваше власт над образите, които му биваха показвани.

В сънищата си той беше един от драконите. Тези създания се отнасяха към двуногите си съседи с привързано снизхождение, а не ги смятаха за равни. Двуногите живееха прекалено кратко, тревогите им бяха прекалено незначителни. По време на съня си Рейн споделяше това отношение. Той се потапяше в драконовата култура, в драконовия начин на разсъждение, просмукващ се и извън сънищата. Техните емоции бяха стократно по-силни от всичко, което Рейн някога бе усещал. Човешката страст, макар и пламенна, изглеждаше печално мимолетна, ако бъдеше поставена редом с отдадеността между дракон и драцена, оставащи верни един на друг до края на съществуването си.

Всички тези усещания променяха светогледа му. В обработваемите земи той виждаше просторен килим, покрил земята. Реките, възвишенията и пустините преставаха да бъдат бариери: само в отговор на приумица един дракон бе в състояние да обходи места, за които един човек не би подозирал. Светът изглеждаше много по-обширен и същевременно много по-достижим.

Фактът, че тези съновидения представляваха проклятие, започваше да се проявява. Рейн се събуждаше неотпочинал, със същата умора, с която се беше оттеглил. И с неудовлетвореност. Веднъж осъзнал що за съществуване е възможно, неговият собствен живот му се струваше нищожен и достоен за презрение. Сънят не му носеше отдих: това бе накарало младежа да намрази непрекъснато подновяваща се нужда да спи. В същото време той копнееше за моментите на безсъзнание, защото те му позволяваха отново да се потопи в драконовия свят. Неговият истински свят се бе свел до наниз от досадни дни. Единствено мислите за Малта отчасти разкъсваха безразличието му. Ала дори и в тези моменти той се оказваше споходен от проклятието, защото беше започнало да му се струва, че косите на любимата сияят като люспите на черна драцена.

Сред всички негови мисли и сънища, в почти недоловим, но постоянен глас, долиташе скръбта на затрупаното създание. Те никога няма да се върнат. Никога. Мъртво е крилатото, яркоцветно, всеобразно величие. Мъртво е по твоя вина, Рейн Купрус. Заради страхливост и ленивост ти сложи край на съществуването им. Ти имаше способността да преродиш света им, а вместо това ти избра да му обърнеш гръб.

Това му донасяше най-остро мъчение: нейното убеждение, че той е способен да я освободи и да върне драконите в света.

Стъпването на борда на Кендри бе изострило мъките му. Кендри беше жив кораб; със скелет, изработен от магическо дърво. Преди поколения предците на Рейн бяха разцепили един огромен дънер, за да го превърнат в купища дъски. Едно от парчетата бе запазено неразтрошено, за да оформи фигурата.

А мекото, полуразвито създание, намирало се в този пашкул, безцеремонно е било изблъскано на пода. Рейн изтръпваше всеки път, когато си представеше това. Дали съществото се бе мятало в предсмъртен гърч? Дали бе изразявало отчаянието си с безгласни викове? Или, както брат му и майка му настояваха, че са виждали, в действителност то е представлявало неподвижна купчина тъкан и нищо повече?

Ако в тази направа нямаше нищо срамно за семейството му, защо тайната ѝ биваше пазена тъй ревниво? Дори останалите Дъждовни Търговци не знаеха пълната тайна на материала, от който биваха изработвани живите кораби. Макар затрупаният град да принадлежеше на всички тях, Търговските семейства отдавна бяха го разделили на територии. Залата с Коронования петел (заедно с намиращите се вътре дънери) отдавна принадлежеше на рода Купрус. Иронично, тогавашните Търговци не бяха придавали особена стойност на масивните трупи. Техните уникални качества били разкрити съвсем случайно, поне така гласеше семейната история. С конкретните ѝ обстоятелства Рейн не беше запознат: никой от близките му не беше споделил с него. Може би и те самите не знаеха.

Кендри се отличаваше с открит характер, напълно съответстващ на фигурата на усмихнат и приветлив млад мъж. Надали можеше да се намери жив кораб, който да познава Реката по-добре от него. По-рано Рейн бе прекарвал не един увлекателен разговор с него. Ала драконовото проклятие бе сложило край на това.

Всеки път, когато Рейн се приближеше към носа, усмивката напускаше Кендри, той се умълчаваше, а на лицето му се появяваше… не враждебно, но неспокойно изражение. И с този си вид фигурата оставаше да се взира в пътника си, забравяйки разговорите си.

Това странно поведение не бе убягнало на екипажа. Никой от моряците не бе достатъчно дързък, за да го спомене открито, ала Рейн усещаше погледите им върху себе си. Той започна да избягва предната част на кораба.

И ако самият Кендри изпитваше известно смущение при вида на Рейн, то младият Търговски потомък чувстваше нещо много по-дълбоко и изострено. Защото той знаеше, че дълбоко в структурата на този съд, под оживеното лице на красивия младеж, се криеше духът на побеснял дракон. Всеки път, когато Рейн заспеше или дори задремеше, погребаният дух го очакваше, за да изрази ожесточената си скръб към всичко онова, което е изгубил. Драконът беснееше срещу орис, откъснала крилете му, за да ги замени с жалки подобия от платнище, а могъщите му лапи подменила с присмехулни сламчици без никакви нокти. Той, някога владял три кралства, сега бе ограничен до повърхността на водата — и то не като неин повелител, а в ролята на труп, връз който бяха наскачали бълхи, та да не се издавят. Нетърпимо.

Усмихнатата фигура не знаеше тези неща. Но Рейн знаеше. Също както знаеше, че духът, все още отекващ в корпуса на Кендри, жадува за мъст.

Той се опасяваше, че присъствието му на борда засилва тези отдавнашни спомени. Ако те успееха да си пробият път до повърхността, какво щеше да последва? Към кого щеше да бъде насочен най-първият, най-силният израз на ярост?

Какво щеше да последва, ако драконът узнаеше, че на борда се намира един потомък на онези, които бяха сложили край на неродения му живот?

Серила стоеше на палубата, редом със сатрапа, носен от двама набити калсидски моряци. Владетелят се беше излегнал върху импровизирана носилка, сглобена от платна и весла; хладният морски въздух бе зачервил страните му.

Жената се усмихна топло към него и рече:

— Позволи ми да говоря от твое име, велеславни. Ти трябва да щадиш силите си. Пък и в момента имаме насреща си прости моряци. Запази думите си за Търговския съвет.

Той, глупакът, кимна благодарно.

— Ти само им кажи — заръча Косго, — че искам да сляза на сушата колкото се може по-бързо. Искам топла стая с меко легло, прясна храна и…

— Спокойно. Не се напрягай. Аз ще се погрижа за всичко. — Тя се приведе, намествайки одеялото му. — Няма да се бавя.

Последното беше истина: тя не възнамеряваше да губи нито миг. Намерението ѝ беше да убеди местните да отнесат само нея и сатрапа до пристанището. Нямаше смисъл да вземат със себе си други от свитата — техните разкази само щяха да объркат Търговците. Докато Серила възнамеряваше нейната собствена версия да бъде тази, която те ще чуят най-напред.

Жената се надигна и намести наметалото си. Облеклото си тя бе подбрала внимателно; дори бе отделила време и за прическата си. Тя искаше да изглежда властно и в същото време сдържано. В добавка към сдържаните си бижута Серила бе отрупала пръстите на краката си с някои от най-скъпите обици от съкровищата на сатрапа. Както и да се развиеше съдбата ѝ впоследствие, съветничката не възнамеряваше да започва новия си живот сред бедност.

Без да обръща внимание на калсидския капитан, който се въсеше недалеч, тя се приближи до парапета и се постара да привлече погледите на моряците, намиращи се на отсрещния кораб. Резбованата фигура на носа му се взираше остро в нея. В следващия момент образът раздвижи ръце и предизвикателно ги скръсти пред гърдите си.

Серила трепна: насреща ѝ стоеше жив кораб. Истински жив кораб. През всичките си години в столицата тя никога не беше виждала подобен съд.

Моряците край нея започнаха да си разменят напрегнат шепот. Някои от тях побързаха да раздвижат пръсти в жестовете, предпазващи от магия. Този им суеверен уплах я окуражи: тя не бе спирана от подобни страхове.

Тя отметна глава назад, пое си дъх и заговори с висок глас:

— Аз съм Серила, съветничка на велеславния сатрап Косго. Бингтаун и неговата история са областта на моите знания, по която причина нашият владетел ме избра да го придружавам. Пътуването го измъчи в болест, затова той ми възложи да ви предам неговите поздрави. Ще ми изпратите ли лодка?

— Разбира се! — веднага заяви едър мъж, облечен в жълта жилетка. Друг от намиращите се на отсрещния борд, брадат, поклати глава.

— Мълчи, Рестарт! Ти се намираш тук по милост. Съветничке, само за теб ли ще бъде тази лодка?

— Точно така. За да ви предам волята на сатрапа. — Тя повдигна ръце, разтворила наметалото си. — Аз съм жена, невъоръжена. Ще ме приемете ли на борда си, за да ме изслушате? Виждам, че е настъпило недоразумение.

Хората от другия кораб започнаха да обсъждат думите ѝ. Лицата им не издаваха нищо от насоката на разговора, но Серила се чувстваше уверена, че те ще я приемат. В най-лошия случай те щяха да я вземат за своя заложница: а дори и това беше за предпочитане пред този противен кораб. Затова тя продължаваше да стои спокойно, с постепенно разрошвани от вятъра коси, и да изчаква.

Брадатият се върна край парапета — очевидно той беше капитанът на живия кораб.

— Изпратете я. Не повече от двама гребци! — обърна се той към калсидския си колега.

Калсидецът спря погледа си върху нея за момент, преди да се обърне към сатрапа за потвърждение. Серила потръпна триумфално. Може би насилникът бе осъзнал, че тя е започнала да привлича сила към себе си?

Тя предпочете да сведе поглед. Въпреки това нейната омраза към него се бе изравнила със страха — за първи път. Някой ден ненавистта щеше да стане достатъчно силна, за да ѝ позволи да го убие.

Прекачването между двата кораба отне далеч по-малко време от предшествалите го преговори. Серила бе спусната в лодката с небрежност, която подхождаше на товар, а не на посланичка. Самата лодка ѝ изглеждаше стряскащо малка и подвижна. Вълните весело си играеха с нея и не една от тях хвърли пяната си в лицата им.

Един моряк от другия съд се спусна по стълба, за да я пресрещне. Именно тук последва най-неприятната част от пътуването: необходимостта от изправяне в поклащащата се черупчица. Младият моряк я грабна от лодката и веднага я понесе обратно нагоре, без да ѝ предостави време да отдъхне.

Достигнал палубата, той ѝ позволи да стъпи. За момент Серила остана неподвижна, шуменето на кръвта ѝ почти заглуши сопнатото представяне на брадатия. Когато последва мълчание и всички се вторачиха в нея, жената бе връхлетяна от внезапен страх. Тя се намираше заобиколена от непознати мъже, и то на борда на жив кораб. Столицата, на чието влияние тя се осланяше, внезапно се оказа непоносимо далеч. Сега тя можеше да се осланя единствено на влиянието на собственото си красноречие.

Жената отново се представи и продължи:

— Сатрапът предприе това пътуване, за да изслуша вашите оплаквания и да ги разреши. — Тя започна да обхожда лицата им с поглед. Всички те я слушаха напрегнато. — По време на дългия път той и голяма част от свитата му се разболяха. Осъзнал влошаването си, велеславният пристъпи към вземането на мерки, които да гарантират, че мисията му ще бъде довършена, каквото и да се случи с него.

Тя пъхна ръка под наметалото си, в джоба, който собственоръчно бе пришила снощи, и протегна свитъка към брадатия.

— С този документ той ме назначава за постоянен посланик във вашия град и ме упълномощава да вземам решения от негово име.

Някои от присъстващите я гледаха с недоверие. Серила реши да рискува всичко, отколкото да допусне да я вземат несериозно. Тя умоляващо се вгледа в брадатия капитан и понижи глас, сякаш неволно се опасяваше, че от другите кораби биха могли да я чуят.

— Моля ви. Мисля, че животът на сатрапа е застрашен. Той също чувства това. Помислете, нима той би ми дал подобни пълномощия, ако бе уверен, че ще достигне брега жив? Ако е възможно, трябва да го изведем от калсидския кораб и да го отнесем в Бингтаун.

И тя плахо погледна назад, към калсидския съд.

— Не казвайте нищо повече — предупреди я капитанът. — Тези думи трябва да насочите не към нас, а към нашия Съвет. Веднага ще изпратим лодка за сатрапа. Смятате ли, че те ще му позволят да напусне кораба?

Жената сви рамене.

— Бих могла единствено да ви помоля да опитате.

Капитанът се намръщи:

— Трябва да ви предупредя, че мнозина в града ни биха сметнали тази мисия за опит да им замажете очите. В последно време на властта на сатрапа не се гледа с добро око, защото…

— Търговецо Каерн, не смущавай нашата гостенка. С ваше позволение, уважаема съветничке, аз с готовност предлагам на нашия скъп владетел гостоприемството на рода Рестарт. В момента ние, Търговците, може да ви изглеждаме разединени, но аз ви уверявам, че нашето гостоприемство ще заслужи пословичността си. За начало нека се оттеглим от тази ветровита палуба. Капитанските помещения са далеч по-подходящи за една дама. Елате и не се притеснявайте, нашият капитан ще изпрати лодка за сатрапа. Вярвам, че междувременно вие не бихте отказали чаша горещ чай.

Отношението на пълничкия мъж я смяташе за безпомощна и доверчива — нещо, което в тези обстоятелства се доближаваше до успокояващо. Тя прие предложената ѝ ръка и се остави да бъде отведена.

Глава тридесета

На път

— Ако тя още един път остави торбата си да се подава изпод леглото, просто ще я убия.

Алтея се претърколи отчасти, след което довърши движението си с помощта на лакти. Проклетата койка беше толкова тясна, че в нея човек не можеше да се преобърне по обичайния начин.

Приятелката ѝ стоеше в каютата, отпуснала ръце на хълбоците си, и сумтеше през стиснатите си зъби.

— Успокой се — каза ѝ Алтея. — Дишай дълбоко. Спомни си, че въпросът не е в самата торба, а в липсата на пространство. — Тя се усмихна широко. — След това я сритай с все сила. Така ще се почувстваш по-добре.

За момент Янтар отдели поглед от прегрешилата торба — в този момент очите ѝ наистина изглеждаха кехлибарени. В следващия момент тя се вслуша в съвета, макар и само в последната му част. След ритника ѝ нищо не се подаваше под най-долната койка.

Подир това майсторката на накити (а също и корабен дърводелец) се намести в своето собствено легло — то заемаше средната позиция, под койката на Алтея.

— Задушавам се — процеди Янтар, след като шумоленето от опита ѝ за наместване заглъхна. — Виждала съм ковчези, които са по-широки от тези легла. Тук дори не мога да приседна.

— По време на буря ще се радваш, че са толкова тесни. Тогава ще можеш да се застопориш и да продължиш да спиш — посъветва Алтея.

— Дори и при това положение няма да се надявам на буря — промърмори другата.

Алтея надникна към долното легло.

— Ти не се шегуваш, нали? Наистина ненавиждаш пътуването по море?

Янтар не се извърна към нея, а остана загледана в стената.

— През целия си живот винаги съм имала места, където да се уединя. За мен уединението е ценно като сол.

— Брашън предложи да ти предоставя каютата си, когато не я използва.

— Преди това беше моята стая — каза Янтар. Противно на смисъла, в думите ѝ не се долавяше огорчение. — Сега помещението принадлежи на него, пълно е с неговите вещи. Това коренно променя нещата. Там аз се чувствам като гостенка. Не мога да се отпусна. Не мога да се отделя от света.

Алтея отново се отпусна върху леглото си.

— Би могла да си направиш платнена завеса, която да спускаш пред койката си. Това не е кой знае какво, но двете с Джек не бихме те безпокоили. Друг вариант е да се научиш да се катериш по въжетата. На върха на мачтата попадаш в един съвсем различен свят.

— Свят, който е изложен на всички погледи — саркастично отвърна Янтар. Но в гласа ѝ се долавяше известен интерес.

— Горе небето и океанът изглеждат тъй просторни, че дребният свят под теб престава да носи значение. Освен това покатерилите се високо почти не се забелязват от палубата. Направи опит при следващото си излизане.

— Най-вероятно.

Приятелката ѝ отново звучеше примирена.

Алтея реши, че е най-добре да я остави на спокойствие. Подобно поведение тя бе забелязвала и преди, сред новите моряци. Или Янтар щеше да привикне към живота на борда, или той щеше да я прекърши. Последното Алтея не можеше да си представи. Янтар имаше предимство пред повечето нови моряци: тя не бе дошла с намерението за нов, вълнуващ живот. За приключенците плаването се оказваше най-мъчително — някъде около петия ден те осъзнаваха, че еднотипната храна, липсата на усамотение и неспирната глъчка са правило, а не изключение в новия им живот. Тези бяха хората, които не само се прекършваха, а и често повличаха други със себе си.

Тя затвори очи и се опита да поспи. Много скоро щеше да настъпи нейната смяна, донасяща връщане към проблеми.

Времето беше ясно, Парагон плаваше с лекота. Настроението му не можеше да се определи като весело, но и не беше прекалено мрачно. За това тя благодареше на Са. Проблемите се отнасяха не до него, а до екипажа. На практика това бяха точно тези проблеми, които проклетият Брашън бе предрекъл. Тази му правота не ѝ позволяваше да се обърне към него за съвет. По време на някогашния им разговор, предвещал подобни затруднения, Алтея бе реагирала наперено. В онзи момент тя бе смятала, че ще успее да се справи със задълженията си. А сега хората ѝ изглеждаха решени да ѝ докажат обратното.

Не всички от тях, в интерес на истината. Повечето щяха да проявят достатъчно покорство, ако не беше Хаф. Той не пропускаше да се възползва и от най-незначителната възможност да подкопае авторитета ѝ. В същото време той беше чаровен и умееше да печели хората на своя страна: винаги намираше време да се пошегува и незабавно се притичаше на помощ, ако някой от другарите му се натъкнеше на затруднение. Идеалният моряк.

Алтея бе стигнала до заключението, че именно тези му качества на роден водач са източник на част от неприязънта му към нея. Полът ѝ бе отговорен за останалата част: на нарежданията на Лавой или Брашън младежът се отзоваваше веднага. Това беше още една причина, поради която тя не можеше да се обърне към капитана — този проблем трябваше да разреши сама.

Ако той проявяваше неподчинението си открито, тя лесно би могла да вземе мерки. Но Хаф предпочиташе незабележими за останалите прояви, които я караха да изглежда некадърна пред екипажа. Никой от тези случаи не ѝ предоставяше възможност да се оплаче.

Нейният противник не беше глупав. Когато двамата работеха заедно, той умишлено сдържаше силата си и принуждаваше Алтея да полага крайни усилия. Един-единствен път тя кипна и го укори за постъпката му: Хаф я изгледа с наскърбеното смайване на невинен, а околните моряци започнаха да поглеждат към тях изненадано. Те нямаха основания да сметнат думите ѝ за истина, защото при съвместната работа с тях той не щадеше усилия. Затова те бяха решили, че с укора си тя се опитва да прикрие собствената си слабост.

Тя не притежаваше силата на мъжете край себе си: това Алтея не можеше да промени. Ала тя не сдържаше и частица от способностите си, а ги влагаше изцяло; затова се чувстваше унизена, когато останалите я смятаха за неспособна.

Към собствените си задължения Хаф пристъпваше с бързина и с отношение, превръщащо и най-леката задача в изковаването на подвиг. Това презрение към висшестоящите и слабостта към риск ѝ напомняше за един моряк, от когото тя някога се бе възхищавала. Нищо чудно, че баща ѝ беше прогонил Девън от екипажа си.

Друг от любимите номера на Хаф се съдържаше във влагането на почтителност, полагаща се не на висшестоящ, а на дама. Той никога не пропускаше да ѝ направи път или да я пропусне пред себе си, а когато ѝ подаваше някое въже или инструмент, жестът му изразяваше галантност. Останалите моряци винаги се подсмихваха при тези му прояви, а днес Лоп бе дръзнал да последва примера му, като ѝ бе кимнал почтително. В случая тя имаше късмет с разположението си и можа да отвърне с ритник в задника, запратил моряка пред нея. Другарите му бяха одобрили тази ѝ постъпка и Алтея щеше да излезе победителка от ситуацията, ако нечий глас не беше заявил:

— Няма да те огрее, Лоп. Тя харесва само Хаф!

С периферното си зрение тя бе забелязала как Хаф се ухилва широко и се оплезва на другарите си. В онзи момент Алтея предпочете да се престори, че не е видяла, защото не се сещаше за подходящ отговор. Струваше ѝ се, че с подминаването си е направила най-добрия избор, докато не беше зърнала изражението на намиращия се наблизо Клеф: върху лицето му ясно се четеше разочарование. Забелязвайки погледа ѝ, момчето се извърна, засрамено — от нейния срам.

Тази случка я беше убедила, че при следващия от номерата на Хаф тя ще реагира. Проблемът беше, че още не беше изяснила същината на въпросната реакция: позицията на втория помощник бе специфична — заемащият я не беше нито изцяло част от офицерите, нито изцяло обикновен моряк. Налагаше се особена дипломатичност.

— Какво възнамеряваш да правиш с Хаф? — тихо попита Янтар.

— Изтръпвам, когато се намесваш така в мислите ми — оплака се Алтея.

— Нали ти обяснявах и преди. Става дума за елементарен номер, чиито разновидности можеш да зърнеш на всеки панаир. Ти не спираше да се въртиш, като хапана от мравки. От мен се искаше единствено да откроя най-вероятния източник на притеснение.

— Аха — със съмнение отвърна другата. — А в отговор на въпроса ти: бих искала да го изритам в топките.

— Възможно най-грешният подход. — В думите на Янтар се долавяше превъзходството на знаеща. — Всеки от екипажа, който ви види, би потръпнал в съчувствие към него. За тях тази ти постъпка би изглеждала курвенска: типично женско съсредоточаване върху най-уязвимото. А ти не можеш да си позволиш да бъдеш видяна в такава светлина. Нужна ти е позицията на помощник, който въздава заслужено наказание.

— И какво предлагаш? — предпазливо попита Алтея. Смущаваше я да слуша как Янтар досяга самата сърцевина на проблема.

— Докажи, че си по-добра от него, че заслужено носиш настоящите си отговорности. Точно там се коренят неприятностите. Хаф си мисли, че ако ти се оттеглиш, той веднага ще заеме мястото ти.

— Той наистина притежава нужните за това качества. Умел моряк, който се ползва с уважението и доверието на другарите си. Дори би могъл да стане заместник-капитан.

— Това е вторият възможен вариант: отдръпни се и му отстъпи.

— Нямам такова намерение. Тази длъжност е моя — изръмжа Алтея.

— Тогава я защитавай — посъветва приятелката ѝ. — Но тъй като ти се намираш по-високо, ще трябва да разчиташ изцяло на честни средства. Постъпката ти трябва да му напомни неговото собствено място, но да загатва, че прави това с оглед на последващото му израстване, а не като проява на дребнавост. Бъди нащрек за подходящия момент, а когато той се появи, възползвай се. Докажи на Хаф и останалите, че си по-добра и заслужено се намираш на това място. — И Янтар се намести в койката си.

Алтея лежеше неподвижна, наложила си да се впусне в неприятни мисли. Тя наистина ли беше по-добра от Хаф? Наистина ли заслужаваше да заема позицията на втори помощник? Тя затвори очи. В момента не можеше да даде отговор.

Под нея Янтар тихичко изруга, ритна стената и преобърна възглавницата си. Последвалото утихване трая само миг.

— Аз не притежавам твоя дар. Ще трябва сама да ми кажеш какво те притеснява — обади се Алтея.

— Ти не би разбрала — оплака се майсторката на бижута. — Никой не би разбрал.

— Нека да опитам.

Янтар въздъхна бавно.

— Чудя се защо ти не си млад роб с девет пръста. Чудя се как така Парагон е едновременно ужасено момче и злостен мъж. Чудя се дали е трябвало да се намирам на борда на този кораб, или е трябвало да остана в града и да бдя над Малта.

— Над Малта? — объркано повтори Алтея. — Тя пък какво общо има?

— Точно това е нещо — уморено изтъкна Янтар, — което много бих искала да узная.

— Нещо не е наред, капитане! В Заграба!

За първи път Кенит виждаше Ганкис толкова стреснат. Застанал на прага, възрастният пират мачкаше шапката си в ръка. Видът му бе достатъчен, за да предизвика лошото предчувствие на капитана.

Въпреки това Кенит не изрази неочаквано обзелата го тревога, а спокойно повдигна вежда с въпроса:

— Ганкис, много неща в Заграба съответстват на това описание — кое от тях те е вдъхновило да връхлетиш така?

— Бриг ме изпрати, сър. Рече да ви предам, че миришело лошо. То там винаги си смърди, но сега е особено неприятно. Мирише на мокра пепел и…

В този момент Кенит също почувства миризмата. В каютата тя се долавяше много по-слабо, но присъстваше. Това беше отдавна познатата му миризма на бедствие — каквато не бе подушвал от много време.

Странно как обонянието притежаваше най-голяма способност да придърпва нявгашните спомени. Тази миризма доведе след себе си образи на писъци и лееща се кръв, хлъзгава и мазна. И пламъци, плезещи се към небето. Нищо не можеше да опише миризмата на опожарени домове, примесена със смърт.

Ледена тръпка беше този спомен.

— Благодаря ти, Ганкис. Предай на Бриг, че сега ще се кача.

Морякът затвори вратата след себе си, все така с притеснен вид. Той имаше основания да се тревожи: за него и за останалите от екипажа Заграба играеше ролята на дом, в който те се завръщаха между плаванията си. Ганкис много добре знаеше значението на долитащата миризма, ала не бе събрал сили да го изрече. Поселището бе нападнато, може би от търговци на роби.

Само по себе си това събитие не беше нещо необичайно за някое пиратско пристанище. Преди години, по време на управлението на някогашния сатрап, из тези води бяха кръстосвали кораби, заделени именно да опустошават разбойническите градове. Не една от старите пиратски крепости бе погинала заради тях. Ала Заграба бе преживяла тези времена, благодарение на укритото си разположение. А неумелото властване на Косго породи благоденствие и чувство на сигурност сред поселищата на пиратите. Кенит се бе опитал да ги предупреди, но, очаквано, никой в Заграба не се вслуша в думите му.

— Кръгът се затваря.

Той погледна към талисмана на китката си. Дървената проклетия се беше превърнала по-скоро в източник на досада, отколкото на късмет. Личицето говореше само в моментите, когато му се приискаше, а дори и тогава то изричаше единствено заплахи, предупреждения и мрачни пророчества. На Кенит му се искаше да не го бе поръчвал, но вече не можеше да се отърве от него: талисманът бе попил прекалено много от личността му, за да рискува попадането му в чужди ръце. А да разруши живия си образ капитанът също не желаеше: той се опасяваше, че с подобно действие би призовал собствената си разруха. По тази причина той продължаваше да търпи присъствието на дървеното личице. Може би някой ден то отново щеше да му донесе полза.

— Казах, че кръгът се затваря. Не се ли досещаш за смисъла на думите ми? Или просто оглушаваш?

— Просто не ти обръщах внимание — любезно отвърна пиратът и се загледа през прозореца. Заграбският бряг се доближаваше. От водата стърчаха няколко мачти, а зад тях личаха руините на града. Обгърналата го джунгла също носеше следите на пожар. Кейовете бяха оцелели, макар и под формата на стоящи във водата платформи.

Гледката породи известно съжаление у Кенит. Той пристигаше тук с очакването, че ще може да продаде най-голямата си плячка до този момент. Но Фолдин никога нямаше да получи възможност да я пласира. В този момент той сигурно гниеше под формата на труп с прерязано гърло, а съпругата и дъщерите му привикваха с новата си роля на робини. Ама че досадно стечение на обстоятелствата.

— Кръгът — невъзмутимо продължаваше личицето — е съставен от няколко елемента. Един пиратски капитан. Един пленен жив кораб. Един опожарен град. Едно пленено момче от семейството на живия кораб. Това бяха елементите на първия цикъл. И какво имаме тук? Един пиратски капитан. Един пленен жив кораб. Едно пленено момче от семейството на живия кораб. И един опожарен град.

— Аналогията ти не е точна, талисмане. Редът на елементите не съвпада. — Кенит се приближи до огледалото си, за да се увери, че е завил подобаващо крайчетата на мустаците си.

— И въпреки това намирам съвпадението за интересно. Какви други елементи бихме могли да прибавим? Да, какво ще кажеш за един окован баща?

Кенит изви китка, за да подложи дървеното лице на погледа си.

— А какво ще кажеш за една жена с отрязан език? Нея също мога да включа.

Личицето присви очи насреща му.

— Последователността е неизбежна, глупако. Кръгът се върти. Нима мислиш, че веднъж завъртял воденичния камък, той няма да те премаже? Тази твоя орис бе предрешена още преди години, още в мига, в който ти реши да последваш примера на Игрот. Ти ще бъдеш споходен от неговата смърт.

Замахът на Кенитовата ръка стовари талисмана върху масичката.

— Забранявам ти да изричаш това име! Разбра ли ме!?

Той отново погледна към талисмана: дървеният лик спокойно се усмихваше насреща му. По ръката на пирата се стичаше струйка кръв.

Кенит придърпа маншета си надолу; скривайки и раната, и талисмана.

На палубата миризмата наистина се усещаше много по-силно. Блатистите води на Заграба винаги бяха се отличавали със специфично зловоние, ала сега към него се присъединяваше миризмата на пожар и смърт. Не беше чудно, че екипажът бе притихнал по подобен начин: Вивачия се движеше като призрачен кораб, тласкана от съвсем лек вятър. Никой не възклицаваше и не коментираше, дори шепнешком: мълчанието, налегнало кораба, бе породено от примирение. Дори самата Вивачия мълчеше. Следващата ги Мариета беше притихнала по сходен начин.

Кенитовият поглед се спря върху Уинтроу, застанал край фигурата. Почти осезаемо бе унинието, поделяно от момчето и кораба.

Ета също се намираше на носа, приведена напред, далеч над парапета. Нейното лице бе застинало в необичаен израз на смайване.

Опустошенията не бяха споходили целия град в еднаква степен. Един от складовете бе запазил три от стените си, сякаш обгърнал с шепи съдържащата се в него разруха. От изтънчения публичен дом на Бетел бе останала една стена. На места се виждаха хижи, които пламъците само бяха подушили: блатистата почва бе удържала част от пожара.

— Няма смисъл да спираме тук — обърна се Кенит към Бриг, който безмълвно се беше приближил към него. — Поемаме обратно. По пътя ще определим следващото си пристанище.

— Почакайте, капитане! Там има човек, вижте!

Ганкис беше този, който дръзна да възрази. В следващия миг жилавият старец вече се катереше по въжетата, за да вижда по-ясно.

— Аз не виждам нищо — заяви Кенит. Но в следващия миг видя. На съвсем малки групички оцелелите изникваха от джунглата. Вратата на една от оцелелите къщи рязко се отвори. Обитателят ѝ изникна на прага, стиснал меч и с глава, превързана с мръсен кафеникав парцал.

Двата кораба спряха край скелета на главния кей. Към сушата се отправиха две лодки, по една от Мариета и Вивачия. Ета и юношата бяха настояли да придружат Кенит; в крайна сметка капитанът неохотно бе решил, че едно слизане на брега би се отразило добре на хората му. Самите те горяха от желание да сторят именно това, да се убедят от съвсем близо, че пристанището наистина е опустошено.

Кенит би се чувствал много по-добре обратно в открито море. Опожарените руини го смущаваха. Освен това не се знаеше как щяха да ги посрещнат оцелелите.

Оставащите жители на Заграба се бяха струпали далеч преди лодките да достигнат брега. Те стояха неподвижно — парцаливи привидения — и изчакваха. Кенит тълкуваше мълчанието им като заплаха. Заплашителен му се струваше и начинът, по който всеки чифт очи го следеше.

Най-сетне лодката му докосна с муцуна края на първата плитчина. Капитанът остана неподвижен, изчакващ моряците да скочат и да изтласкат лодката към брега. Междувременно той неспокойно стискаше патерицата си.

Тази ситуация никак не му харесваше. Брегът бе покрит с лъскава черна кал, със съвсем тънък пласт зеленикави водорасли. И патерицата, и протезата му щяха да потънат още със самото слизане от лодката: в подобно положение той нямаше как да изглежда властен. Още по-лошо: то го оставяше уязвим в случай на евентуална битка.

Затова той продължаваше да седи на носа на лодката, да оглежда тълпата и да изчаква някакъв знак, който да му покаже намеренията на посрещачите.

Тогава откъм лодката на Мариета долетя Соркоровият възклик.

— Алисъм! Ти си добре!

И едрият пират веднага скочи от лодката, прегази плиткото и излезе на брега. Събраните се отдръпнаха встрани, за да не бъдат прегазени.

Неговият устрем спря пред една трепереща девойка: Соркор я грабна на ръце и я притисна към широката си гръд.

Кенит я разпозна едва след няколко мига: това парцаливо създание нямаше нищо общо с дъщерите, които Фолдин бе представил пред него и помощника му в ролята на потенциални съпруги. Той си спомни, че Соркор бе проявил явен интерес към момичетата, но не бе очаквал, че заместникът му е продължил ухажването си.

Помощник-капитанът продължаваше да притиска Алисъм Фолдин към себе си. Тя също бе обвила шията му с бледите си ръце, а главата си бе отпуснала край неговата. По лицето ѝ личаха сълзи, но Кенит беше по-склонен да ги припише на радост — иначе тя би се противила.

Той реши, че е безопасно да напусне лодката.

— Подай ми ръка — обърна се капитанът към Уинтроу. Момчето бе пребледняло. Дори едно кратко разсейване щеше да се отрази благоприятно на мислите му.

— Целият град е унищожен — без нужда изтъкна юношата, докато слизаше от лодката и протягаше ръка към пирата.

— Някои биха казали, че това е било в услуга на Заграба — отбеляза еднокракият. Той се изправи и хвърли отвратен поглед към мръсната вода.

Най-напред той спусна дървения си крак отвъд борда. Както очакваше, протезата веднага затъна в податливата кал. Единствено рамото на момчето не му позволи да падне и въпреки това Кенит пак запази равновесие с мъка. Тогава Ета също му се притече на помощ, хващайки другата му ръка. С двама помощници беше по-лесно.

Когато достигнаха по-стабилна твърд, пиратът спря върху един камък, който предоставяше стабилна опора за дървения му крак. От това място той започна да оглежда града.

Личеше, че подпалвачите са се постарали да отправят недвусмислено послание. По степента, в която джунглата бе напреднала във възстановяването на обгорената растителност, той можа да прецени, че пожарът е вилнял преди седмици. През цялото това време никой не си беше правил труда да възстанови опожареното. И с право — след като търгуващите с роби откриеха някое поселище, те го посещаваха отново и отново, докато не се убедяха, че то е изоставено. Мъртва беше Заграба, едно от най-старите пиратски поселища.

Кенит поклати глава.

— Колко пъти им казвах, че трябва да издигнат две наблюдателни кули и бойни машини. Дори и едничка кула щеше да им позволи да забележат опасността достатъчно рано, за да се оттеглят. Но те отказаха да се вслушат, защото не искаха да плащат за подобна инвестиция.

В известен смисъл бедствието му носеше и удовлетворение, защото по неоспорим начин доказваше правотата му. Кенит действително бе предупреждавал за опасност като тази, която бе сполетяла пристанището. Тези му предупреждения винаги предизвикваха подигравки или обвинението, че той просто се опитва да се домогне до сила. И въпреки това неколцина от оцелелите го гледаха с обвинение. Един от тях пламна от гняв и посочи към Кенит:

— Ти си виновен! Заради тебе ни нападнаха калсидците!

— Аз? — изненада се Кенит. — Аз бях този, който ви предупреждаваше, че някой ден това ще се случи. Ако ме бяхте послушали, днес насреща ми щяха да стоят много повече оцелели. Кой знае, може би дори щяхте да сте надвили нападателите и да сте пленили корабите им! — Капитанът изсумтя презрително. — Аз имам най-малко вина за случилото се тук. Ако ще вините някого, винете собственото си късогледо тъпоумие!

Това беше погрешният подход. Почти веднага той осъзна това. Но осъзнаването бе дошло подир изричането на думите, прекалено късно.

Тълпата се хвърли насреща му като лавина. И устремът ѝ съдържаше същия потенциал на разруха. Ета, проклетницата, пусна ръката му — нима се канеше да бяга? Не, тя сграбчваше дръжката на ножа си. Много щеше да му помогне тя срещу подобна тълпа, няма що. Но Кенит пак оценяваше жеста.

Той раздвижи рамене и избута Уинтроу встрани, за да си освободи място. Кенит също бе въоръжен и не възнамеряваше да продаде живота си евтино. С лека усмивка, стъпил здраво на земята, пиратският предводител зачака сблъсъка.

Кенит остана смаян, когато момчето също изтегли нож, и то много скъп нож, и пристъпи пред него. Ета изрази собствената си изненада с развеселено изсумтяване. Върху нейното лице бе изникнала ужасяваща усмивка — с увереност капитанът можеше да съотнесе гримасата към най-страховитите неща, които бе виждал. От собствен опит той добре знаеше, че Ета обожава да сече мъже.

Поне този път тя беше на негова страна.

Зад него долиташе плясък на ботуши — хората от лодката му тичаха да го подкрепят. Те бяха само четирима.

Като насън умът му установи, че Вивачия е започнала да крещи. Тя също виждаше случващото се на брега, но нищо не можеше да стори. Докато спуснатата от нея лодка достигнеше сушата, всичко щеше да е свършило. Затова Кенит оставаше съсредоточен изцяло върху отправилата се насреща му тълпа.

Оцелелите го достигнаха и заплашително се разляха около него. Хората на Кенит оформиха кръг. Напрежението ставаше непоносимо.

Тъй като имаха насреща си решителни и въоръжени съперници, онези от тълпата не бързаха да се впускат в атака — никой от тях не искаше да поеме първия риск. Техният негласен водач, разгневеният мъж, креснал срещу Кенит, пристъпи напред. Капитанът се сети, че този човек му е познат: той се казваше Бодж и бе държал една от кръчмите в града.

Бодж стискаше сопа, с която заплашително потропваше по крака си. Въпреки това той спря извън обсега на момчето. Изглеждаше, че в тази ситуация той не е особено радостен да се озове в ролята на предводител.

Един бърз поглед встрани показа на Кенит, че Соркор и останалите моряци от лодката на Мариета са започнали да обграждат тълпата. Алисъм беше изчезнала, незнайно къде.

Достатъчно беше капитанът и неговият помощник да се спогледат за миг, за да се разберат: Соркор не се нуждаеше от друг знак. Той щеше да се намеси едва в краен случай; тогава би си проправил път до своя командир колкото се може по-бързо.

Бодж погледна към следовниците си и със студено задоволство се усмихна към онези, които бяха заобиколили пирата. Отново възвърнал увереност, той се обърна към Кенит. Уинтроу продължаваше да стои между двамата.

— Вината е твоя, жалък негоднико. Ти вдигаше врява и освобождаваше роби. Ти трябваше да се изперчиш, не ти беше достатъчно да преживяваш. Не, ти трябваше да започнеш да дрънкаш за крале. Докато нападахме по някой и друг кораб, онова короновано пеленаче в столицата не се интересуваше от нас. Не и преди да се появиш ти. Сатрапът не се интересуваше от нас, докато ти не започна да мътиш водата и да засягаш печалбите му. Виж какво стана с нас. Не ни е останало нищо. Ще трябва да потърсим друго място, където да започнем от самото начало. А има голяма вероятност никога да не открием друго скривалище като Заграба! Тук ние бяхме в безопасност, а ти сложи край на всичко това. Подпалвачите, които ни нападнаха, търсеха теб!

Той стовари сопата върху дланта си.

— Ти ни дължиш обезщетение, тъй аз виждам нещата. Ние ще вземем каквото си донесъл, за да си намерим ново скривалище. Ти ще избереш как ще го получим. Ако не искаш с добро…

Бодж разсече въздуха с оръжието си. Кенит не трепна.

Още хора изникваха от гората. Видно беше, че оцелелите са повече от очакваното, но пък целият този сблъсък беше безсмислен. Дори и ако те успееха да убият Кенит и останалите, слезли с него на брега, нима очакваха, че корабите просто ще се предадат? И Мариета, и Вивачия просто щяха да отплават. Но тълпата отказваше да се замисли за това; почти всички тълпи бяха глупави. И смъртоносни.

Кенит разшири усмивката си и започна да съставя отговор.

— Ново скривалище. Това ли е всичко, което ви интересува?

За втори път днес Кенит оставаше смаян от намесата на Уинтроу. Думите на момчето отекнаха звънко, изпълнени с презрение и насочени не само към непосредствените им противници, а и към онези, които изникваха от джунглата. Юношата продължаваше да стиска ножа си в готовност за удар (къде ли бе научил това?), но капитанът разбираше, че младият жрец ще разчита по-скоро на думите си.

— Млъкни, хлапе. Никой няма време за приказки. — И Бодж заплашително повдигна сопата си. — Какво избираш, кралю? По лесния начин ли…

— Естествено, че не ви остава време за приказки! — Ясният глас на юношата заглуши думите на бившия пивничар. — Езикът е средство за изразяване на мислите. А никой от вас не намира време за мислене, дори и ако от това зависи животът му. Кенит се е опитал да ви обясни. Не е възможно завинаги да останете скрити от външния свят. Рано или късно той ви намира. Кенит се е опитал да ви обясни това. Посъветвал ви е да укрепите града, но вие сте отказали да се вслушате. Както сте отказали да проявите разбиране към робите, които той е довел тук, за да бъдат свободни. Вместо това вие предпочитате да се заравяте из калта като някакви мекотели и да се надявате, че никой няма да ви забележи. Но нещата не стоят така. Ако го бяхте послушали, щяхте да сте запазили човешкото в себе си. Аз съм виждал скиците на подобренията, които той е могъл да внесе в града ви. Брегът може да бъде укрепен, да се превърне в истинско пристанище, което да заслужава място върху търговските карти. От вас се е искало единствено да отметнете глави и да заявите, че сте хора, а не шайка разбойници и прокуденици. Искало се е единствено да си изберете водач и да отстоявате правата си. Но вие отказвате да сторите това. За вас е достатъчно да пръснете още няколко глави, да се нагълтате с още малко смърт, след което да се укриете под някой друг камък, за да не ви намерят подпалвачите на сатрапа!

Момчето замълча, защото бе останало без дъх. Кенит се надяваше, че останалите няма да забележат треперенето на юношата.

Той насочи думите си привидно само към момчето, ала знаеше, че те ще бъдат чути от всички:

— Не си прави труда, момчето ми. Те не се вслушаха в моите думи, тебе също няма да послушат. Насилието и бягството са единствените неща, които те познават. Аз вече сторих всичко по силите си, за да ги науча как да бъдат свободни хора. — Капитанът леко повдигна рамене. — Те винаги се връщат към скотското.

Някои от татуираните лица сред тълпата му се виждаха познати. Това бяха робите, които той бе довел на този бряг, осъзна Кенит.

Един след друг те свеждаха очи в отговор на погледа му и оставаха неподвижни. Но един роб, по-смел от останалите, неочаквано направи крачка встрани.

— Аз подкрепям Кенит — каза той и застана редом с моряците на Соркор. Още шестима други го последваха. Сред тълпата изникна колебание. Някои от излизащите от гората прекратиха приближаването си, колебаещи се чия страна да вземат. Само в рамките на секунди ситуацията се беше променила.

В настъпилото затишие се разнесе женски глас.

— Каръм, Джеръд, засрамете се! Вие знаете, че той е прав! Знаете!

Алисъм стоеше изправена в лодката на Мариета — очевидно Соркор я бе пренесъл там в първите мигове на суматохата. Сега тя протягаше обвинителен пръст към назованите младежи.

— А вие, Вахор и Колп, се подигравахте на мен и на сестра ми. Казвахте, че татко е решил да даде дъщерите си на един умопобъркан и неговия помощник. А какво ви отговаряше майка ми? Че това са хора, които виждат какво бъдеще бихме могли да имаме! Хора, които се опитваха да ни помогнат да станем нещо повече от едно блатисто село сред нищото. А сега тя е мъртва. Мъртва! Кенит не е нейният убиец, нашата глупост я уби! Ние се нуждаехме от водител, който да ни защити, а вместо това се присмивахме на предложението му за помощ!

Ризата на Кенит бе започнала да лепне по гърба му. В този момент и двата му кораба трябваше да са спуснали нови лодки. Ако той успееше да удържи противниците си още съвсем малко, изпратените подкрепления щяха да достигнат брега и да наклонят везните в негова полза. Дори и при това положение той пак очакваше да умре. Момчето пред него и жената до него щяха да спрат най-много един или двама. Останалите настъпващи щяха да изтласкат Кенит назад към нестабилна почва, където той щеше да рухне под многобройните удари.

Някои от стоящите по-назад в тълпата бяха изоставили устрема си; те стояха леко встрани, по-скоро заслушани, отколкото готови за битка. Бодж не беше сред тях. Той и още петима от хората му стояха в готовност, стиснали оръжия.

Колебанието на останалите оцелели не подкопа, а допълнително разпали гнева на Бодж и поддръжниците му. Съвсем близо до кръчмаря стоеше младеж, който споделяше яростта му: най-вероятно негов син.

Бившият кръчмар бе започнал да пелтечи, задавян от яростта си. Едва в следващия миг той можа да отвърне членоразделно.

— Лъжеш се! — кресна той. — Кенит е виновен! Той ни докара всичко това! Той!

С последната дума Бодж скочи напред, размахал тояга. Онези край него последваха устрема му.

Сопата разсече мястото, където само допреди миг се намираше черепът на Уинтроу. Юношата бе приклекнал, но не с нужната бързина: Кенит видя как ударът закачи главата на момчето и я блъсва встрани.

Той впи патерицата си в земята и повдигна нож, готов да се защити. Някакъв млад побойник беше нападнал Ета и следователно от нея помощ не можеше да се очаква.

Неочаквано Уинтроу скочи между Кенит и връхлитащия Бодж. Подобно на младо дръвче, което се огъва, но не се прекършва, момчето отново се хвърляше в битка. Бодж го изгледа смаяно, но не можа да реагира — той вече бе повдигнал тоягата си за удар срещу Кенит. При това пивничарят бе оставил гърдите си незащитени: личеше, че той е привикнал да нанася удари иззад защитата на своя тезгях.

Ножът на юношата разкъса ризата и жилетката на пивничаря, врязвайки се в стомаха му. Едновременно с това Уинтроу изпищя в израз на ужас и омраза. Бодж изрева от болка, но се задържа на крака.

Битката ги обграждаше от всички страни. Соркор бе започнал да ругае дрезгаво, за да насърчи хората си. Бяха започнали да пищят жени — някои от оцелелите бягаха. Толкова неща се случваха едновременно, а въпреки това на Кенит се струваше, че го обгражда забрава. Ета се въргаляше в калта, вкопчена в своя противник. Откъм морето долитаха викове, вероятно от моряците в лодките, които изразяваха раздразнението си, че още не са достигнали брега. Един от гребците на Кенит се сражаваше с поддръжник на Бодж — някой от двама им блъсна патерицата на капитана и го накара да залитне. Патерицата отхвърча изпод него.

Сопата на кръчмаря се стовари върху рамото на юношата в мига, в който момчето издърпваше ножа си и нанасяше втори удар. Тоягата се стовари с месест удар. Уинтроу проплака от болка.

Кенит насочи залитането си към тях; той се вкопчи в Бодж със свободната си ръка и заби собствения си нож в него. Предсмъртният замах на пивничаря не успя да го засегне, само че с падането си той повлече и капитана. Пиратският предводител рухна върху Уинтроу, а туловището на Бодж притисна и двама им.

Възмущението от това му положение вдъхна на Кенит много по-големи сили от какъвто и да било гняв. С рев той изблъска едрия мъж встрани; един замах на ножа през гърлото се погрижи туловището никога да не се надигне. Капитанът се надигна на здравото си коляно и видя Ета. Тя стискаше с две ръце китката на едър мъж, който се опитваше да я наръга, а с другата си ръка я душеше. Кенит впи ножа си от дясната страна на кръста му. Онзи изпищя и започна да се гърчи. А Ета се възползва от възможността да насочи ножа на противника си към собствения му корем. Със същото движение тя го изблъска встрани и скочи на крака, зовейки Кенит.

Жената видя любимия си и запълзя към него, цялата окаляна. Когато го достигна, тя застана над него, готова да го брани. Ама че унизително… Кенит напрегна усилия да се надигне.

Сблъсъкът приключи също тъй бързо, както и започна. В него победители бяха Кенитовите пирати. Всички от тълпата, избрали да се бият, лежаха в калта; останалите се бяха оттеглили на безопасно разстояние.

Както винаги, напук на неблагоприятните обстоятелства, Соркор бе успял да си проправи път до своя капитан. Докато Кенит се бореше да запази равновесие — уви, неуспешно, отправилият се към него Соркор небрежно довърши един ранен противник, прекрачи го и протегна ръка към капитана.

Преди Кенит да е успял да възрази, ръката на заместника му, изцапана с кал и кръв, го сграбчи за дрехата и му помогна да се изправи. Ета, намерила патерицата, му я подаде. Подпората също лепнеше от кал, но въпреки това пиратът я прие и с небрежен вид я намести под ръката си.

Уинтроу бе успял да се изправи на колене. Той бе подпрял лявата си ръка с десница, която още стискаше ножа. Ета забеляза това и се засмя гордо. Без да обръща внимание на стона му, жената го хвана за ризата и го изправи на крака. След това тя изненада Кенит, прегръщайки момчето.

— Не беше зле като за първи път. Следващия път присвий крака по-бързо.

— Мисля, че ръката ми е счупена — промълви Уинтроу.

— Дай да видя. — Тя взе лявата му ръка и започна да движи пръсти по протежението ѝ. Момчето изохка и направи неуспешен опит да се освободи от натиска ѝ. — Не е счупена. Ако беше, ти щеше да припаднеш при този допир. Може да е пукната, но ще ти мине.

— Заведете ме до по-стабилен участък — нареди им Кенит. Но Соркор беше този, който се отзова и го поведе. Ета и Уинтроу ги последваха.

За момент той беше готов да кипне насреща им, ала сетне капитанът си припомни плановете си за двамата.

Те оставиха зад себе си неколцината мъртви и един умиращ, приведен над разпорения си корем. Останалите оцелели от някогашна Заграба продължаваха да наблюдават от разстояние.

От хората на Кенит бе пострадал само един, и то леко ранен в крака. Този развой не изненадваше капитана: неговите моряци разполагаха с предимството на пълния стомах и качествените оръжия, а и освен това те се бяха сражавали с обикновени побойници. Последните ги бяха превъзхождали единствено откъм численост, ала след първите няколко погинали останалите бяха предпочели да избягат.

Най-сетне стъпил на по-твърда земя, Кенит обърса длани в панталоните си, които така или иначе вече не ставаха за нищо. Хората му продължаваха да го обграждат, макар вече нищо да не заплашваше техния капитан.

Заплахата не беше единственото отсъствие: развалините на Заграба не можеха да им предложат нищо. Нямаше места, където човек да се окъпе, където да се почерпи, където да продаде плячката си. Заграба вече не съществуваше, така че нямаше смисъл да остават тук.

— Махаме се — обърна се той към Соркор. — В Биволския залив има човек, който разполага с връзки в Кандило. При последното ни посещение той се хвалеше, че по-добри от неговите цени надали сме щели да намерим.

— Тъй вярно — съгласи се помощникът. Той бе свел глава, явно заинтригуван от пясъка между огромните си ботуши. Най-сетне той се престраши да изрече: — Капитане, решил съм да взема Алисъм със себе си.

— Щом трябва — с известно раздразнение отвърна Кенит. И тъй като в очите на погледналия го заместник той различи гняв, капитанът побърза да продължи. — А в случая наистина се налага. Какво друго е останало на бедната девойка? Ти си единствената закрила, с която тя разполага, Соркор. Дори бих казал, че е твой дълг да се погрижиш за нея.

Соркор бе започнал да кима.

— И аз така реших, сър.

Кенит насочи отвращението, което чувстваше, в безопасна посока — към калта, която го делеше от лодката. Целия този участък той трябваше да преодолее без видими затруднения, с не по-големи усилия от придружителите си.

Пиратът стисна хлъзгавата си патерица.

— Да вървим. Няма какво да правим тук.

Той не пропусна да погледне към все още изчакващите зяпачи. Никой от тях не изглеждаше склонен на нова битка, но пък човек винаги трябваше да очаква изненади.

Един от тях действително пристъпи напред.

— Тръгваш си? Просто така?

— По какъв друг начин очакваш да си тръгна? — попита го Кенит.

За трети път днес Уинтроу го изненада:

— Вие показахте по недвусмислен и категоричен начин, че капитан Кенит не е добре дошъл тук. На какво основание очаквате от него да губи времето си с вас?

— Не ние бяхме тези, които го нападнаха! — раздразнено извика мъжът. — Те вече са мъртви. Защо ние да бъдем наказвани за тяхната постъпка?

— Но вие по никакъв начин не го защитихте — остро изтъкна Уинтроу. — Това показва, че не сте научили нищо. Нищо! Вие все още смятате, че злото, което спохожда другиго, не засяга самите вас. Вас не ви интересуват хората, които биват завличани в робство: важното е, че вие оставате незасегнати. Не ви интересуват опожаряваните градове: важното е, че вашият градец е останал невредим. Не ви интересува, че пред очите ви погиват хора: важното е, че вие оставате живи. Вие сте от хората, които се размърдват, единствено когато ножът опре до тяхното гърло. А ние нямаме нито време, нито намерение да чакаме подобно нещо. Има други градове, които с готовност се вслушват в съветите на капитана и с радост печелят облаги от неговото водителство. Заграба е мъртва. Тя никога не е намирала място върху картите и никога няма да намери. Защото хората, които я населяват, са мъртви още приживе.

На момчето трябваше да се признае, че умее да говори красноречиво. Самите хора, които то обиждаше, се бяха приближили по-близо, като риби, налапали стръв. Някои от тях се въсеха, други засрамено бяха свели очи. Сред тях имаше и такива, които притежаваха замаяния вид на хора, чиито тела са успели да избягат от някакво бедствие, ала умовете им още ги догонват. Всички те се приближаваха към момчето. И още по-странно, хората на Кенит се отдръпнаха встрани, та да не стоят между младия оратор и неговите слушатели.

Мълчанието, последвало думите на юношата, оставаше изпълнено с неговото обвинение.

— Какви други градове? — престраши се да попита някой от струпалите се.

— Други градове — повтори Уинтроу. — Градове като Килнат. Неговите жители взеха кораба, който Кенит им даде, и започнаха да се изхранват с него. С донесените им от него средства те подобряват живота си. Те вече не се крият, а открито заявяват пред света мястото си, което отстояват с претенцията на свободния човек. Те търгуват открито и нападат кораби, превозващи роби. Те са хора, които — за разлика от вас — приемат присърце думите на Кенит. Те укрепяват пристанището си и живеят свободни.

— При нас това не би могло да стане — възрази една жена. — Ние не можем да останем тук! Подпалвачите вече знаят за града ни и ще се върнат. Вие трябва да ни вземете със себе си… Бягството е единствената ни надежда. Какво друго ни остава да сторим?

— Какво друго? — Уинтроу се надигна на пръсти и започна да се оглежда. Личеше, че той сравнява съзираното с някакъв образ от паметта си. — Ето там!

Момчето сочеше към една скала.

— Това е мястото, от което трябва да започнете. Възстановете града си, като най-напред издигнете една наблюдателна кула на това място. От тази позиция се вижда цялата лагуна; дори не е необходимо самата кула да е прекалено висока. Достатъчно е в нея винаги да дежури човек… дори едно дете на пост би могло да ви предупреди за появата на нашественици, за да имате време да се приготвите за битка или да избягате. Подобна кула щеше да ви спаси.

— Очакваш да възстановим Заграба? — със съмнение попита един от оцелелите. Неговата ръка описа полукръг към руините. — С какво?

— Извини ме, не знаех, че другаде имате по-голям шанс — сухо отвърна Уинтроу.

Когато обадилият се не отговори, юношата продължи:

— Издигнете кулата с каквито материали разполагате. Някои от постройките не са изгорели изцяло — възползвайте се от тях. Насечете дървета и ги оставете да се сушат. Извадете корабите, потънали край брега. Ако те са прекалено засегнати и ремонтът им е невъзможен, използвайте и техните дъски. — Уинтроу поклати глава, учуден, че му се налага да обяснява нещо тъй очевадно. — Трябва ли да ви обяснявам всяка стъпка? Опълчете се. Нима това място не беше вашият дом? Защо им позволявате да ви прогонят от него? Издигнете го отново, но този път сторете това с мисъл за защита, за търговия, за чисто пристанище. Кейовете изобщо не е трябвало да се намират тук! Онази част на брега е много по-подходяща. На най-доброто място вие сте избрали да издигнете складовете си. Разположете на тяхно място домовете и магазините си, а складовете биха могли да се намират и вдадени във водата, за да могат корабите да спират директно при тях. Всичко това е част от плановете на Кенит, той го е видял съвсем ясно. Трудно ми е да повярвам, че самите вие не сте го видели.

Малко са нещата, които вълнуват сърцето повече от новото начало. Хората оглеждаха развалините по нов начин и се споглеждаха. Почти веднага Кенит видя и пресметливост да изниква върху някои лица. В сполетялата ги ситуация имаше възможност, шанс да заменят с по-добро онова, което бяха изгубили. Новодошлите и бедните се оказваха равнопоставени с всички останали. Капитанът бе готов да се обзаложи, че притежателите на понастоящем потопените кораби са били отвлечени. Все щеше да се намери някой, който да се възползва от тези съдове…

Уинтроу повиши гласа си с маниера на пророк:

— Кенит е добър човек, който винаги е бил загрижен за вас, дори и когато вие не спирахте да отхвърляте предложенията му за помощ. Той не спира да мисли за вас. В началото аз се усъмнявах в мотивите му. Боях се от него. Но сега мога да ви кажа следното: аз видях сърцето му и вярвам в онова, което той вярва. Са е избрал орис за него: Кенит ще бъде крал на Пиратските острови. Ще бъдете ли вие един от градовете му, или ще изчезнете?

Ушите на Кенит пищяха: той още не смогваше да повярва на чутото. Но сърцето му разбираше. И знаеше. И в следващия момент капитанът осъзна това познание. Са беше му изпратил Уинтроу, един от свещенослужителите си, за да може момчето да просвещава останалите в Кенитовата орис. Това беше изпитал той, когато за първи път бе зърнал момчето. Между двамата се бе установила връзката между владетел и прорицател. В случая не ставаше дума, както талисманът твърдеше, за някаква грубиянска склонност към пресъздаване на миналото. Уинтроу беше неговият пророк. Самото въплъщение на късмета.

А разгръщащото се чудо донасяше със себе си още по-удивителни събития. Един от оцелелите пристъпи напред и заяви:

— Аз ще остана тук. Ще работя за възстановяването на града. Когато избягах от господаря си в столицата и дойдох тук, аз смятах, че съм свободен човек. Но сега разбирам, че не е било така. Момчето е право. Ние няма да станем свободни, докато не престанем да бягаме и да се крием.

Един от доведените тук роби пристъпи до него.

— Аз също ще остана. Нямам друго място, което да нарека свое. Тук ще положа новото си начало.

Трети човек пристъпи напред. Последваха го и други. Цялата тълпа се приближи.

Кенит отпусна окаляната си ръка върху рамото на Уинтроу. Юношата повдигна глава към него; възхитата, намираща се в очите му, бе почти ослепяваща със своята настойчивост. За момент пиратът действително изпита нещо, някакъв спазъм или емоция, която той не можеше да назове. В гърлото му се образува буца. Думите, с които се обърна към хората, излизаха тихо и оцелелите се приближиха още по-близо, за да го чуят. Кенит се чувстваше като светец… Не, като мъдър и обичан крал.

— Ще трябва да сторите всичко това в сътрудничество. Не бива повече всеки да мисли за себе си. Да, започнете с кулата, ала в подножието ѝ издигнете и временен заслон, в който да живеете, докато възстановите домовете си. Прокопайте кладенец, вместо да черпите вода от блатото.

Той огледа лицата на слушателите си. Те приличаха на изгубени, парцаливи деца, най-сетне узрели за думите му. Те очакваха от него да им покаже как да живеят.

Сърцето му преливаше от възторг. Той се обърна към Ета.

— Ета, донеси плановете за града от каютата ми. Те са отделени, лесно ще ги намериш. Нали знаеш как изглеждат?

— Мога да ги намеря. Нали мога да чета — напомни му тя с усмивка, докосна ръката му и се отправи към лодката, нареждайки на двама от пиратите да я последват. Кенит извика подире ѝ:

— Кажи им да се подготвят за престой. Ние ще останем тук, за да помогнем за първоначалното възстановяване на Заграба. На борда на Мариета има чували с брашно. Предай им да започнат да ги пренасят на брега. Тези хора са гладни.

Мълва последва тези му думи. Една млада жена пристъпи напред.

— Капитане, не е пристойно да стоите тук. Моят дом е непокътнат, останала ми е маса. Имам и чиста вода. — Тя засрамено сведе глава. — Зная, че подобни условия не са подходящи за вас, но много бих се радвала да почетете дома ми.

Той ѝ се усмихна и огледа поданиците си.

— С радост ще приема поканата ти.

Глава тридесет и първа

Затишието

— Малта, с пудрата си прекалила. Приличаш на привидение — укори я Кефрия.

— Не съм използвала и прашинка — промълви момичето. Девойката седеше пред огледалото прегърбена, втренчена в отражението си. Прическата ѝ не беше готова дори наполовина. Иззад стъклото се взираше уморена слугиня в края на работния си ден, а не дъщерята на Търговски род, която днес вечерта щеше да бъде представена пред обществото.

Кефрия ѝ съчувстваше. При влизането си тя бе очаквала да завари дъщеря си потръпваща от вълнение. Вместо това девойката имаше съкрушен вид: прекалено много неща ѝ се бяха струпали през изминалата година.

Искаше ѝ се да бе могла да предпази поне отчасти детето си от тези мъки. И най-вече ѝ се искаше предстоящият бал да можеше да протече по начина, по който и двете си го бяха представяли. Защото Кефрия също бе мечтала за гордия момент, в който дъщеря ѝ ще пристъпи прага на Търговската зала с баща си под ръка, за да бъде представена официално. Този момент щеше да бъде съвършен, съпътстван с рокля и бижута, достойни да указват началото на един нов период от живота.

А вместо това тя трябваше да облече дъщеря си в заместител, съшит от предишни тоалети. Единствените бижута на Малта щяха да бъдат онези, подарени ѝ от Рейн, без никакъв спомен от баща ѝ. Мъчително във всеки един смисъл. Но какво друго можеха да направят?

Липсата на алтернативи по никакъв начин не смекчаваше болката.

Кефрия забеляза, че образът ѝ е започнал да свъсва вежди. С усилие на волята тя заглади лицето си.

— Зная, че ти не можа да спиш миналата нощ, но очаквах, че ще легнеш да си починеш след обяда. Не си ли почива?

— Опитах да поспя, но не можах. — Малта се приведе към огледалото и започна да щипе бузите си, за да им придаде цвят. Тя отново се загледа в образа си. — Майко, някога случвало ли ти се е да погледнеш към себе си и да се зачудиш дали в тебе няма още някой?

— Дали ми се е случвало…? — объркано попита Кефрия и взе четката за коса. Под претекста на сресване тя докосна челото ѝ. Но температура нямаше. Напротив, кожата ѝ бе хладна.

Тя повдигна косите на дъщеря си, за да започне да ги подрежда.

— Не забравяй да си измиеш тила — напомни Кефрия. — Това синина ли е?

И жената се приведе да разгледа бледосинкавото петно. Под допира ѝ Малта трепна.

— Боли ли?

— Не точно. По-скоро усещането е дразнещо. Какво е? — Девойката извърна глава, но не можа да види белега.

— Сиво-синя драскотина, колкото нокът. Да не би да си се ударила, когато припадна?

Малта разсеяно се навъси.

— Най-вероятно… Много ли личи? Трябва ли да го напудря?

Кефрия вече посягаше към талка. Още след първия допир петънцето изчезна.

— Вече няма да се вижда — успокои жената. Малта отново се взираше в огледалния си образ.

— Понякога ми се струва, че не зная коя съм — рече тя с тих, но напрегнат глас. — Вече не съм глупавото момиченце, което няма търпение да порасне.

Малта прехапа устна и поклати глава към образа си.

— Опитвам се да бъда отговорна и да науча всички онези неща, на които вие се опитвате да ме научите. Част от мен знае, че те са важни. Но истината е, че мразя цялото това жонглиране с числа и неспирно отлагане на дългове. Това също не съм аз. Понякога си мисля за Рейн или за някой друг млад мъж, сърцето ми трепва и аз решавам, че стига въпросният да стане мой, аз ще стана щастлива. Но само няколко минути по-късно това ми се струва престорено, неистинско — както момиченцата си играят на майки с куклите си. Или по-лошо: откривам, че искам даден мъж, защото той е онова, което аз бих искала да бъда… ако в това изобщо има някакъв смисъл. Когато се опитвам да разбера коя съм в действителност, чувствам единствено умора и някаква тъга, която не може да бъде изразена в сълзи. А когато се опитам да спя и засънувам, виденията ми се виждат чужди. Те ме преследват и наяве: откривам, че разсъждавам с чужди мисли. Или поне такова е усещането. На тебе случвало ли се е нещо подобно?

Кефрия слушаше смаяна: никога преди дъщеря ѝ не бе се изразявала по такъв начин. С пресилена усмивка тя отвърна:

— Ти си прекалено изнервена, мила, и вълнението кара мислите ти да изглеждат особени. Когато пристигнем на бала, ще се разведриш, ще видиш. Този прием ще бъде неповторим, безпрецедентен, какъвто градът ни никога не е виждал. — Жената поклати глава. — Трябва да призная, че нашите собствени затруднения ми изглеждат незначителни, когато си помисля за ставащото в Бингтаун. Ние сме притиснати в собственото си пристанище от калсидски галери, които твърдят, че са дошли с единственото намерение да придружават сатрапа. Самият сатрап и по-голямата част от свитата му гостуват у Давад Рестарт. Владетелят също ще присъства на бала тази вечер, заедно с няколко от съветничките си. Дори този факт сам по себе си ще влезе в историята. Дори онези, които най-разпалено се противят на Джамаилия, ще се опитват да разговарят с него. Някои казват, че ние сме на прага на война, ала самата аз предпочитам да мисля, че сатрапът възнамерява да поправи несправедливостите, които изтърпяхме. Иначе защо ще пътува толкова далече?

— И защо ще довежда със себе си толкова много калсидци? — кисело се усмихна Малта.

— Тяхното присъствие цели да го защитава от пирати — отвърна Кефрия.

Дъщеря ѝ звучеше прекалено цинично за момиче на тези години. Дали Кефрия и майка ѝ не бяха отговорни за това? Дали техните настоявания за дисциплина, техните уроци и задължения не бяха разрушили непримиримото момиче, за да го заменят с тази уморена песимистка? Това съмнение смути сърцето ѝ по особено неприятен начин.

— Другият кораб беше ли допуснат до брега? Онзи с благородниците? Чух, че новодошлите били много недоволни от задържането му. Много от тях заявявали, че на борда му има техни роднини.

— Корабът остана, но благородниците получиха разрешение да слязат на брега с лодки. Много от тях бяха болни или ранени заради сраженията с пиратите. Разбираемо беше да ги допуснем до брега. А и както самата ти каза, много от тях имат роднини тук. Те не са калсидски наемници. Какво лошо биха могли да сторят?

Малта поклати глава.

— Нищо повече от онова, което техните роднини вече сториха. След цялата онази паника, която появата на корабите предизвика, очаквах, че ще проявяваме по-голяма предпазливост. Ние прекарахме целия ден в разнасяне на кофи. Да не говорим за часовете напрегнато незнание, през които изчаквахме да разберем какво се случва в действителност.

Кефрия не искаше да си спомня за този ден.

— Поне до кръвопролитие не се стигна. Нашите кораби бяха заели позиция пред пристанището, а калсидските галери изчакваха край входа на залива. Радвам се, че и двете страни проявиха разумност.

— Майко, ти забравяш, че от тяхната поява насам търговията е застинала. А обменът на стоки е изключително важен за града ни. При удушаването не се пролива кръв, но жертвата пак умира.

— Калсидците пропуснаха Кендри в пристанището — изтъкна Кефрия. — С твоя годеник на борда.

— И отново затвориха блокадата след него. Ако аз бях капитан на Кендри, изобщо нямаше да доближа залива при подобни условия. Те го пуснаха, за да могат да притиснат още един жив кораб. Ти сама знаеш как се страхуват те от нашите кораби, откакто Офелия се опълчи на една от техните галери. — Очите на Малта заблестяха, но не от веселие.

— Давад Рестарт ни обеща, че ще се погрижи ти да бъдеш представена лично на сатрапа и неговите придружители. Това е голяма чест. Не една матрона ще ти завиди за тази възможност. Но аз смятам, че след появата на Рейн ти няма да обръщаш внимание на сатрапа. Купрусови винаги са знаели как да се облекат, за да изпъкват. Сигурна съм, че твоят годеник ще изглежда смайващо. Всички останали девойки ще ти завиждат. Повечето млади дами прекарват първия си официален бал в танци с бащи, чичовци и братовчеди. Или смирено стоят край останалите жени от семейството си, както беше с мен.

— Бих заменила и Рейн, и сатрапа за едничък танц с татко — отбеляза Малта. — Иска ми се да имаше нещо, с което да го доведа у дома. Нещо различно от това безкрайно чакане.

Известно време тя стоя неподвижна, вперила поглед напред. Неочаквано тя се облегна назад, присвивайки очи.

— Изглеждам отвратително. От седмици не съм се чувствала отпочинала, сънят не ми носи удовлетворение с глупавите си видения. А аз нямам намерение да отида на бала си в подобен вид — той е прекалено важна възможност. Може ли да използвам от твоя руж, майко? И имаш ли да ми дадеш нещо, което да накара очите ми да блестят?

— Разбира се.

Кефрия едва не се замая от облекчение. Тази Малта тя познаваше добре.

— Веднага ще ти ги донеса, а ти довърши прическата си. Освен това е крайно време и аз да започна да се приготвям. Давад няма да може да ни изпрати каретата си, защото с нея ще заведе гостите. Но двете с баба ти събрахме пари да наемем кола. Тя скоро ще пристигне; добре ще е по това време ние да сме готови.

— Ще бъда готова — решително отвърна Малта. Но по тона ѝ не личеше, че тя говори за грим и тоалети.

Плановете на Серила се бяха объркали по възмутителен начин. Не само младите благородници от втория кораб бяха успели да се прокраднат на брега: със себе си те доведоха остатъка от свитата на сатрапа. Единственото положително в случая бе, че багажът на Серила също бе пренесен на брега.

Със стъпването им на сушата нейният контрол над сатрапа изчезна, а на всичкото отгоре той се възстановяваше смайващо бързо. Един целител бе заявил, че владетелят се възстановява добре, и бе похвалил усилията на Серила. Косго все още вярваше, че тя е спасила живота му, ала завръщането на Кеки и любимите му наркотици бързо топяха благодарността му. За това несъзнателно спомагаше и домакинът им, който гощаваше сатрапа с всевъзможни деликатеси и се грижеше непрекъснато да го забавлява.

Именно завърналата се жизненост на сатрапа бе причина за провалените ѝ планове. Налагаше ѝ се да зареже предишните си намерения и да импровизира според обстоятелствата. Подписаният от Косго документ почиваше в ръкава на една от роклите ѝ; самата Серила не бе отваряла дума за него. Впоследствие един от Търговците я беше запитал за въпросното пълномощно, а тя усмихнато го увери, че след като сатрапът е оздравял, от документа няма да има нужда. Самият Косго явно бе забравил за съществуването му.

Беше насрочено почетно събрание на Търговския съвет: Серила се надяваше, че ще успее да измени обстоятелствата в своя полза преди настъпването му. Но за момента ѝ оставаше единствено да изчаква.

Тя гледаше през прозореца на стаята, в която Търговецът Рестарт я бе настанил. Всичко тук ѝ напомняше, че се намира в провинцията. Градината имаше неподдържан вид. Самата стая, макар обширна, бе обзаведена по старомоден начин и изпълнена с онази специфична миризма на необитаемост. Спалното бельо миришеше на кедров сандък и билки против молци, а завесите биха накарали баба ѝ да си спомни за младостта. Леглото беше смущаващо високо — Серила подозираше, че тази му особеност цели да предпазва спящите от плъхове и подобни гризачи. Вместо в специална ниша, нощното гърне стоеше направо под леглото. Слугините ѝ носеха топла вода само два пъти на ден; в стаята нямаше пресни цветя. Съветничките бяха получили само една камериерка, която Кеки бе окупирала още от самото начало, така че Серила трябваше да се оправя сама. Но пък това я устройваше. Тя нямаше желание да допуска някаква непозната в стаята си.

Освен това Серила не беше избрала да изучава Бингтаун заради неговите изтънчени удобства. Не, уникалното на този град се съдържаше в способността му да оцелее там, където мнозина други бяха погинали. В нито един от историческите документи тя не беше намерила задоволително обяснение на този феномен. Защо точно този град не само бе оцелял, но продължаваше да процъфтява и до днес? Какво го различаваше от останалите нещастни опити? Някаква специфична особеност на първите заселници, избраното от тях място или просто щастливо стечение на обстоятелствата? Тук имаше мистерия, която трябваше да бъде разкрита.

Бингтаун представляваше главното населено място на Прокълнатите брегове. Обгръщаше го мрежа от малки селца и ферми, но въпреки това годините не бяха донесли очакваното му разрастване. Дори пристигането на имигрантите от Трите кораба бе повишило населението само временно. Семействата тук бяха малки, с не повече от четири деца. Приливът на новодошлите спекуланти и доведените от тях роби заплашваше да замени предишните жители. А това разрастване не беше приветствано.

През цялото това време градът не беше се разгърнал към околните територии. Твърдеше се, че те са прекалено блатисти; че разораването на привидно подходящо поле го превръща в тресавище. Това бяха основателни и понятни причини. И въпреки това Серила таеше подозрението, че в случая има и нещо друго.

Ето, например, така наречените Дъждовни Търговци. Що за хора бяха те?

Те не се споменаваха, поне не и с това наименование, в никоя харта на предишните сатрапи. Дали не ставаше дума за група Търговци, които са се отделили от крайбрежния град? Или за някакви местни жители, смесили се с колонистите? Защо те никога не биваха обсъждани открито. Никой не беше чувал за град, разположен някъде по Дъждовната река, и все пак такъв трябваше да има. Най-скъпите бингтаунски стоки винаги биваха лаконично определяни като Дъждовни. Серила бе убедена, че двете тайни са свързани. Годините из библиотеки и архиви не бяха я доближили до тайната.

Но сега тя се намираше в самия Бингтаун. Или поне в предградието му.

През клоните на дърветата прозираха светлините на града. Градът, който тя така копнееше да разгледа. Но от пристигането им насам домакинът им бе настоял, че те се нуждаят от почивка.

Серила подозираше, че Търговецът Рестарт прави това по-скоро с оглед на собствения си интерес, отколкото от загриженост за владетеля и неговата свита. Докато сатрапът и съветничките му гостуваха в този дом, тяхното присъствие се превръщаше в повод за постоянни посетители. А по занемареното състояние на стаята си жената можеше да прецени, че домакинът им не се е ползвал с подобна популярност от много години насам.

Въпреки това тя с готовност приемаше посетители — и Търговци, и новодошли. Всеки наченък на познанство, всяка жена, която тя успееше да замае с умело вмъкнатите думи за дворцовия живот в столицата, се превръщаха в поредната опора за новия ѝ дом. Защото Серила възнамеряваше да остане тук. Може би тя бе изгубила възможността да се сдобие с влияние, но все още се надяваше, че ще ѝ се удаде да превърне Бингтаун в свой дом.

Излизането ѝ на балкончето съвпадна с поредния лек трус. Серила се обърна и влезе обратно в стаята си. Почти всеки ден тук имаше земетресения, на които местните се бяха научили да не обръщат внимание.

При първия подобен трус тя бе скочила от мястото си, сепната. А Търговецът Рестарт само бе раздвижил облите си рамене.

— Тези трусове тук са ежедневие, госпожице. Нямате основания да се тревожите.

Сатрапът, по това време попил значително количество от виното на домакина, дори не бе забелязал. И в следващия момент земята бе престанала да боботи.

Серила въздъхна. Тази нестабилност на земята бе част от Прокълнатите брегове. Щом тя възнамеряваше да заживее тук, трябваше да привиква.

По тази причина тя престана да мисли за трусове и се съсредоточи върху предстоящите ѝ дела.

Тази вечер мечтата ѝ щеше да се сбъдне. Тази вечер тя щеше да види града.

Жената затвори прозореца и пристъпи към подбирането на тоалета си. Предстоеше ѝ да гостува на някакъв летен прием, който по местните стандарти несъмнено представляваше значимо събитие. На въпросния бал щяха да се допускат единствено Търговци; можеха да присъстват единствено онези чужденци, които са се сродили с тях. Освен това на него щяха да бъдат представяни девойките, навършващи пълнолетие. Серила бе чувала слухове за някакви ритуални дарове на приятелството, разменяни между Търговците от града и Дъждовните Търговци. За това разделение в столицата не се говореше… Какво беше значението на тези дарове? Може би едната от страните заемаше превъзхождаща позиция? Все въпроси без отговор.

Серила се навъси към бижутата си. Тя не можеше да използва накитите, които бе задигнала от съкровищата на сатрапа — несъмнено някой щеше да ги разпознае и да изрази учудването си. Жената бе уверена, че е способна да накара сатрапа да си спомни, че ѝ е подарил въпросните украшения, но предпочиташе да избегне подобна ситуация. Затова тя върна скъпоценностите в скривалището им и въздъхна. Щеше да ѝ се наложи да присъства без бижута.

Вчера една от посетителките на Давад Рестарт бе направила опит да се самоизтъкне, като подчертае слуха, че младият Рейн Купрус от Дъждовните Търговци ухажвал една от девойките, които щели да бъдат представени на предстоящия летен бал. Останалите Търговки ѝ направиха остра забележка да замълчи. Но жената, някоя си Рефи Фадън, дръзна да им възрази, заявявайки, че сатрапът и неговите придружителки така или иначе щели да бъдат запознати с потомъка на Купрусови, така че от недомлъвки нямало смисъл.

Лично самият Рестарт избра да се намеси. Той, който до този момент бе проявявал нетърпимо угодничество, за първи път избра да прояви влиянието си на домакин.

— Не е възможно да говорим за младия Купрус и да не споменем Вестритови, семейството на въпросната млада дама. Поради отсъствието на баща ѝ аз, като техен близък семеен приятел, съм поел отговорност за нейната репутация. По тази причина няма да търпя да бъде обсъждана по подобен начин в дома ми. Но ще се погрижа лично да се срещнете с нея подир представянето ѝ, госпожице Серила. Тя е удивителна млада дама… Тъй, кой иска още пасти?

С това той сложи край на тази тема. Някои от Търговците го изгледаха с одобрение, но неколцина други подбелваха очи. Това беше интересно — тук се долавяше оспорването на влияние. Давад Рестарт, домакинът им, изпълняваше ролята на своеобразен посредник между Търговците и новодошлите. Обстоятелствата го бяха поставили в идеална позиция, защото и двете страни на обществото изглеждаха удовлетворени да се обръщат към него. Спекулантите донасяха на сатрапа екстравагантни дарове, съпроводени с покани за гостуване, а Търговците се явяваха придружени единствено от своето достойнство и загатнатата си власт.

Серила смяташе, че Търговците не са направили особено добро впечатление на владетеля, но същото се отнасяше и в обратна посока. Развоят на събитията определено щеше да се прояви като интересен. Тукашният живот, макар и провинциален, бе много по-оживен от скучния двор в столицата. Тук никой и нищо не спираше една дръзновена жена да си извоюва полагащата ѝ се позиция.

Тя си избра една рокля, отдели я и я притисна към себе си. Да, нея щеше да избере. Дрехата имаше изчистена, сдържана кройка, щеше да бъде подходяща за хора като местните.

Преди да започне да се разсъблича, Серила решително обърна гръб на огледалото. По време на тоалета си вчера сутринта погледът ѝ случайно попадна върху стъклото и ѝ показа, че белезите по гърба и задната част на бедрата са започнали да избледняват в различни оттенъци на жълто, кафяво и зелено. Този кратък поглед се оказа достатъчен, за да я потопи в ужас — не заради самите белези, които бе виждала и преди, а заради спомена. Неизвестно време тя стоя застинала, вперила поглед в себе си, докато от вцепенението не я изтръгна треперене, по-скоро напомнящо конвулсия. То я принуди да се отпусне тежко на ръба на леглото си, за да не се свлече, и да се съсредоточи върху спокойното си дишане, за да не допусне риданията си.

Дори и след преобличането си тя не можа да слезе за закуска. Боеше се да се срещне с останалите, защото те щяха да разберат. Всички те щяха да разберат. Как можеше някой да я погледне и да не забележи страданието ѝ?

Едва по пладне тя бе успяла да потисне чувствата си, за да ги овладее. Отминаването на паниката ѝ предостави възможност да се присъедини към компанията, оправдавайки досегашното си отсъствие с главоболие. Случилото се я караше да си задава въпрос: сила или лудост ѝ позволяваше да продължава да се преструва на нормална.

Това се беше случило вчера. Но в крайна сметка то не беше променило нищо: Серила все още възнамеряваше да създаде за себе си място, където никой мъж нямаше да притежава власт над нея.

Тя повдигна брадичка и започна да парфюмира шията си. Може би тази вечер, каза си тя. Имаше вероятност възможността да ѝ се представи още тази вечер. И ако това действително станеше, жената щеше да бъде готова.

— Как изобщо издържаш да стоиш с този воал? — попита Граг Тенира. — През цялото време ми се струваше, че ще се задуша в купето на каретата.

Рейн сви рамене:

— Свиква се. С готовност бих ти заел някой от по-прозирните, но се боях, че в такъв случай някой би могъл да разпознае лицето ти.

Двамата седяха заедно в гостната стая на дома Тенира. Масичката пред тях бе отрупана с хляб, плодове, чинии, чаши и бутилка с вино. Откъм коридора долитаха стъпките на слугите, които пренасяха по стълбите сандъците с багажа на госта.

Още при първа възможност Граг бе захвърлил задушаващото наметало с качулка върху леглото. В момента той леко тръсваше глава нагоре, за да се разхлади, и се привеждаше над масичката.

— Вино? — предложи той.

— С радост ще приема, братовчеде — пошегува се Рейн.

Граг се засмя тежко.

— Просто не зная как да ти благодаря. Бях се примирил, че няма да мога да сляза в града. А ето че не само се намирам на сушата, а и съм в родния си дом, пък макар и за малко. Ако ти не беше склонил да ме вземеш със себе си, в момента щях да треперя свит в трюма на Кендри.

Рейн прие чашата, умело я пъхна под воала си и отпи.

— А ако ти не беше ми предложил гостоприемство, в момента щях да стоя пред гостилницата с все сандъците си — заяви той, след като въздъхна удовлетворено. — Градът гъмжи от спекуланти и подлизурковците на сатрапа, така че стаите, които бяха предназначени за мен, отдавна са заети. — Рейн замълча смутено. — В настоящото положение на блокада и претъпкан град може да ми се наложи да се възползвам от гостоприемството ти повече от подобаващото.

— За нас е радост да приемем и двама ви.

Последните думи дойдоха от Нария Тенира, която тъкмо избутваше вратата и внасяше димящ супник. Жената затвори с крак след себе си и се намръщи към сина си.

— Радваме се да се уверим, че Граг е добре. Опитай от супата, Рейн, още е гореща. — След това тя пристъпи към гълченето, предвестено от веждите ѝ. — Сложи си обратно наметалото, Граг. И ръкавиците също. Какво щеше да стане, ако вместо мен беше влязла някоя слугиня? Много пъти ти казвах, че не се доверявам на никого. Помни, сега ни гостуваш не ти, а още един потомък на Дъждовния род Купрус. В противен случай сам излагаш живота си на риск. И подир бягството ти от града наградата за залавянето ти продължава да се покачва. Половината от вандалските прояви срещу спекулантите и данъчната служба се приписват на теб.

Тя се извърна към Рейн, за да му налее супа, но продължи да говори на сина си:

— За много от младежите в града ти си почти герой. Нещата започват да излизат от контрол, а данъчният министър вини теб за всичко. Търговските синове се предизвикват едни други да тенират някой склад — точно на тебе не е нужно да обяснявам какво имат предвид. — Нария поклати глава, докато сервираше на Рейн. — Колкото и спокойно да живеем със сестрите ти, хората в града продължават да се обръщат подире ни и да шепнат. Затова имам основания да казвам, че ти не си в безопасност. Иска ми се баща ти да беше тук, защото аз вече не зная как да те защитавам.

Жената посочи заповеднически към захвърления воал.

— Вече ми е малко късно да се крия зад полата ти — възрази Граг и с отвращение взе воала. — Ще си го сложа, след като се нахраня.

— А на мен ми е малко късно да си родя друг син, ако ти бъдеш убит — тихо отвърна Нария. Тя сама взе ръкавиците и му ги подаде. — Преоблечи се и свиквай. Тази дегизировка е единствената ти надежда. Само Са знае кога Кендри или някой от другите кораби ще напуснат пристанището. Затова ти трябва да продължиш да играеш ролята на Дъждовен Търговец — и то да я играеш убедително.

Майката умоляващо се вгледа в Рейн.

— Нали ще му помагаш?

— Разбира се.

— Вече съобщих на прислугата, че и двамата изключително държите на уединението си: те са длъжни най-напред да почукат, преди да влизат. Освен това сестрите на Граг ще проявяват почит към гостите, като лично разтребват стаята. — Тя побърза да се обърне към сина си. — Не злоупотребявай с това обстоятелство, Граг, колкото и забавно да ти се вижда.

Той вече бе започнал да се усмихва широко.

А Нария се обърна към Рейн:

— Моля да проявиш разбиране, задето искам от теб да поделяш дрехите си със сина ми. Това е най-добрият начин да поддържаме ролята му.

Рейн отвърна с небрежен смях:

— Уверявам ви, покрай нервността си за бала аз съм надонесъл достатъчно дрехи за още шестима младежи.

— А аз нямам търпение да се явя на бала, издокаран в елегантната мистериозност на Дъждовен Търговец — обади се Граг и отмести крайчеца на воала си.

Майка му го гледаше ужасено.

— Не се шегувай с това, Граг. Ти ще останеш тук, в безопасност. Рейн трябва да отиде, също аз и сестрите ти. Но…

— Определено ще изглежда странно да съм пропътувал такова разстояние, а да не посетя бала — изтъкна Граг.

— Особено когато го представихме като мой братовчед — потвърди Рейн.

— Бихме могли да кажем, че се е разболял… — умоляващо предложи Нария Тенира.

— Тогава не би трябвало да ме оставяте сам. Не, майко, вече съм решил, достатъчно възражения. Смятам, че ще привличам най-малко внимание, ако продължавам да играя ролята си по прилягащия ѝ начин. Пък и наистина ли очакваш, че бих могъл да пропусна шанса да видя очи в очи сатрапа?

— Граг, от дъното на душата си те моля, недей да правиш някоя от лудориите си. Щом си решил, върви. Но не прави нищо, което би привлякло внимание. — Тя го погледна настойчиво. — Помни, че последиците от действията ти касаят не само теб, но и други. Като мен и сестрите ти.

— Ще се държа като възпитан и изтънчен млад мъж от Дъждовните земи, майко. Обещавам. А сега е време да започнем да се приготвяме, ако не искаме да закъснеем.

— Сестрите ти са готови отдавна — уморено призна Нария. — Само аз още не съм се приготвила, макар че една старица не се нуждае от много време. Вече не обръщам предишното внимание на гримове и тоалети.

Граг се отпусна на стола си.

— Това означава, че имаме предостатъчно време да се изкъпем и преоблечем, Рейн. Никоя жена от семейството ми не може да се приготви за по-малко от половин вахта.

— Ще видим — учтиво отвърна Рейн. — Предстои ти да откриеш, че и твоята роля се нуждае от по-продължителни приготовления. Ние рядко използваме слуги. Освен това трябва да упражниш отпиването си през воала. Не искам моят братовчед да ме посрами пред хората.

Купето на наетата кола смърдеше на евтино вино. Майка ѝ настоя да провери състоянието на седалките, преди да ѝ позволи да седне на тях. Баба ѝ настоя да провери състоянието на кочияша, преди да му позволи да ги откара. Заради това им суетене Малта се беше ядосала и на двете: вълнението от предстоящия бал най-сетне я беше обхванало. Без да обръща внимание на чуждата карета и импровизираната рокля, сърцето ѝ биеше по-учестено и от тропота на копита.

Търговската зала бе преобразена. Десетки миниатюрни фенери бяха пръснати из заобикалящата я градина; в спускащия се сумрак те приличаха на отразени звезди. Над алеите се издигаха арки, обвити с гирлянди зеленина. Специално за бала от Дъждовните земи бяха пренесени нощни цветя — те изпълваха въздуха и с ухание, и с тайнствените си отблясъци. Цялото това великолепие Малта зърна от прозореца на каретата си и с мъка се удържа да не подаде глава от прозореца по детски.

Наемната карета забави ход и се присъедини към дългата колона коли. Една след друга те се приближаваха към главния вход и спираха; лакеите отваряха вратите им и помагаха на дамите да слязат.

Малта развълнувано се обърна към майка си.

— Добре ли изглеждам?

Преди Кефрия да е успяла да отговори, възрастната жена отвърна:

— Ти си най-изящната дама, явявала се от представянето на майка ти насам.

Тези думи Роника изрече искрено, ала не това бе смайващото — то се съдържаше в проявата, че самата Малта също повярва в тези думи. Това я накара леко да повдигне брадичка и със спокойствие да зачака каретата им да достигне стълбите.

Най-сетне лакеят отвори вратата на купето. Баба ѝ слезе първа, последвана от майка ѝ. Двете жени се отдръпнаха встрани, сякаш вече я представяха. Едва тогава Малта слезе и застана между тях. Последен изникна Силдин, същински малък господин, и хвана баба си под ръка, на което Роника отвърна с усмивка.

Струваше им се, че те са пристъпили в някакъв тайнствен и вълшебен свят. По протежение на стълбището бяха разпръснати пъстроцветни чашки, в които пламтяха свещи. Към входа на залата вече се изкачваха предишните семейства, понесли символичните си дарове за Дъждовните Търговци. За Вестритови това задължение се полагаше на Кефрия — тя беше Търговката в семейството. Техният дар представляваше украсен с резба дървен поднос, който дядото на Малта бе донесъл от Островите на подправките. Върху него почиваха шест гърненца с домашно сладко.

Малта знаеше, че тези подаръци са по-скоро символични — доказателство за зачитането на родството и дружбата. И все пак… Преди нейното семейство бе дарявало топове коприна с преливащ цвят: тъкан тъй тежка, че дядо ѝ трябваше да моли баща ѝ за помощ.

Сякаш усетила колебанието ѝ, баба ѝ прошепна:

— Тази вечер даровете ще приема Каоулн Фестрю, нашата отдавнашна приятелка. Тя много харесва черешовото ни сладко: ще разбере, че с този дар сме се сетили специално за нея. Всичко ще бъде наред.

Всичко ще бъде наред. С тази мисъл Малта повдигна очи към края на стълбището. Изникналата върху лицето ѝ усмивка беше искрена. Всичко ще бъде наред.

Тя хвана полите на роклята си (както ѝ беше показвала Рейч и както се беше упражнявала у дома) и ги повдигна с придобитата съвършена прецизност. С отметната глава и загледана право във входа на залата, Малта започна да се изкачва по стълбите. Тази вечер тя вървеше пред роднините си.

Залата бе неузнаваема, искряща от светлини и ярки цветове. Малта се замая от цялото това великолепие.

Вестритови бяха сред ранните пристигнали. Музикантите бяха започнали да свирят тихо, но все още никой не танцуваше. Посетителите стояха на малки групички и разговаряха. В отсрещния край на залата бяха разположени дълги маси, застлани със снежнобели покривки. На тази трапеза, за момента отрупана единствено със скъпи прибори и съдове, щеше да се проведе последният ритуал по утвърждаването и заякчаването на дружбата. Направи ѝ впечатление, че подиумът, запазен за пратениците на Дъждовните земи и членовете на Съвета, е бил разширен. Явно сатрапът (и вероятно неговите съветнички) също щяха да бъдат настанени там. Дали това бе проява на почит към него? Или по-скоро го излагаха на показ?

Малта погледна към близките си. Те вече подемаха социалния ритуал по приветстването на приятелите си. Това все още ѝ предоставяше известно време свобода. На практика това беше последният прием, на който тя разполагаше със свободата на дете и не ѝ се налагаше да се съобразява с норми. Моментът на представянето ѝ щеше да бъде и моментът, в който всички неписани правила на обществото щяха да я обвържат.

Тя реши да направи една последна необременена обиколка на залата.

Това ѝ намерение се оказа отложено от появата на някакво лице, сторило ѝ се едновременно познато и чуждо. Дело Трел доплава до нея, обгърната от ефирна рокля и ухание. Искрящи сини камъни красяха шията, китките и нишките сребро, тънки като паяжина, които поддържаха прическата ѝ. Умело нанесен грим подчертаваше устните и очите ѝ. Тя стоеше гордо изправена, отметнала глава, с вежлива усмивка, която изглеждаше като изрисувана върху лицето ѝ.

В самия първи момент Малта трепна, смутена от тази зряла жена, която я гледаше хладно. Но веднага след това тя осъзна, че под целия този блясък продължава да се крие Дело Трел, нейната приятелка.

И Малта се усмихна широко насреща ѝ, стисна ръцете ѝ и изрече:

— Ето че наистина настъпи моментът, за който двете толкова често си мечтаехме.

Лицето на Дело продължаваше да изразява застинала любезност. За миг сърцето на Малта трепна. Ако приятелката ѝ отвърнеше презрително, това щеше да означава…

Тогава усмивката на другата девойка придоби оттенък на неподправеност. Тя придърпа Малта по-близо до себе си и прошепна:

— Цял ден нищо не съм хапвала от нерви. Притеснявах се да не изям нещо неподходящо и да разстроя стомаха си точно за бала. И сега съм толкова гладна, че стомахът ми ръмжи като мечок. Малта, какво ще правя, ако той започне да къркори точно когато танцувам с някого?

— Ще впериш осъдителен поглед в най-близката изкупителна жертва — пошегува се Малта. Дело сдържа прихването си в последния момент, припомнила си, че вече трябва да се държи с достойнство.

Тя побърза да прикрие лицето си с ветрило и помоли:

— Ела да се разходим. Разкажи ми всичко, което си чула, че става в града! Всеки път, когато вляза, татко и Керуин променят темата и казват, че не искали да ме плашат с неща, които не съм разбирала. А от мама непрекъснато чувам наставления: как да си държа лактите, какво да правя, ако изпусна нещо по време на хранене. Просто да се побърка човек! Наистина ли ни заплашва война? Китън чула слухове, че по време на бала калсидците щели да нападнат града и да ни избият! — Тя помълча за драматичен ефект и се приведе, за да прошепне зад прикритието на ветрилото си: — Досещаш се какво смяташе тя, че биха сторили с нас!

Малта я потупа по ръката.

— Не мисля, че те биха ни нападнали, докато сатрапът, техен съюзник, е сред нас. Достатъчно би било просто да го вземем за заложник. Не, той дойде сам, без телохранители. Това показва, че наистина е дошъл с намерението да преговаря. Пък и не всички ще са на бала — живите кораби продължават да бдят. Освен това чух, че много от семействата от Трите кораба обхождат залива. Мисля, че можем да се отпуснем и да се забавляваме.

Дело смаяно поклати глава:

— Как успяваш да разбираш нещата толкова добре? Понякога ти почти звучиш като мъж.

Другата девойка остана объркана за момент, след което реши, че това е било комплимент. Тя понечи да повдигне рамене, но си припомни навреме, че от нея се очаква да се държи като дама. По тази причина Малта се ограничи да повдигне вежда.

— За тебе не е тайна, че в последно време на жените от моето семейство се налага сами да се грижат за себе си. Баба ми и майка ми смятат, че за мен би било по-опасно да не зная тези неща. — Тя снижи глас. — Чу ли, че калсидците са пуснали Кендри да прекоси блокадата? Той пристигна неотдавна, така че още не съм получила вести, но пак се надявам, че Рейн е бил на борда.

Дело не изрази очакваната радост.

— Керуин няма да остане доволен. Той се надяваше да спечели един танц с теб. А може би повече от един.

Малта не можа да се сдържи:

— Тази вечер имам право да танцувам с когото си поискам, не е ли така? Аз още не съм сгодена официално за Рейн. — Част от някогашното ѝ вълнение се завръщаше. — Определено ще запазя един танц за Керуин. Може би и за неколцина други — тайнствено додаде тя.

И тъй като си беше дала разрешение, Малта започна да оглежда гостите, най-вече младите мъже. Със същия поглед тя би разглеждала поднос с различни бонбони.

— А ти на кого възнамеряваш да дариш първия си танц? — подканящо се обърна тя към Дело.

— Четвърти. Баща ми, брат ми и чичо ще танцуват първи с мен след представянето ми. — В кестенявите ѝ очи изникна ужас. — Снощи ми се присъни ужасен кошмар. Сънувах, че точно в момента, в който правех реверанс пред гостите, роклята ми се разбрида и полата ѝ пада! Събудих се с писък! Можеш ли да си представиш по-страховит кошмар?

По гърба на Малта плъзнаха тръпки. Ярката светлина в залата започна да притъмнява, музиката заглъхна.

Тя стисна зъби и с усилие прогони задушаващия мрак.

— Мога, но бих предпочела да си припомня вкуса на ордьоврите. Виж, лакеите вече започнаха да ги подреждат. Да вървим да усмирим мечока в стомаха ти.

Давад Рестарт обърса потни длани в панталона си. Този летен бал за него беше пореден, но не и обичаен. За първи път от много години насам той имаше придружители, и то не какви да е, много моля. Тази година в каретата му пътуваше самият сатрап на Джамаилия, придружаван от умопомрачителната Кеки, облечена в рокля от пера и дантели. До самия Търговец седеше не толкова пищната, но не по-маловажна съветничка Серила в стилна кремава рокля. Кой би помислил: Давад Рестарт — домакин на сатрапа! С тези височайши гости Търговецът щеше да пристигне на бала, с тях щеше да прекрачи прага на залата, с тях щеше да седи на трапезата, с тях щеше да приема почитания.

С тях той щеше да натрие носа на цялото общество: същия нос, който то толкова време бе вирвало насреща му.

Давад съжаляваше само за едно: че няма с кого да сподели този си триумф.

Мисълта за Дорил хвърли сянка върху постижението му. Тя и синовете му бяха починали преди години, когато онези Дъждовници бяха донесли със себе си Червената чума. Толкова много жертви беше отнесла със себе си заразата… Жестока, тя го бе пощадила, беше го оставила да живее със спомена за близките си. Беше го обрекла да общува с техните фантомни образи, да си представя начина, по който те биха отвърнали на дадена негова мисъл.

Той бавно си пое дъх и отново подири удовлетворението си. Дорил би се гордяла с него. Това му беше достатъчно.

Рано или късно останалите Търговци щяха да признаят, че той е един от най-проницателните сред тях. Тази вечер щеше да го отнесе до върха на успеха. Тази вечер всички те щяха да бъдат в компанията на самия сатрап, да си припомнят значимостта на въздигнатото общество. А в седмиците, които щяха да се понесат, почитаемият Давад Рестарт щеше да продължава да бъде доверено лице на сатрапа, изпълняващо важна роля в излекуването на отношенията между местните жители и новодошлите, които несправедливо биваха наричани спекуланти. Естествено, това му съдействие щеше да върне на Давад позицията, полагаща му се в обществото. Търговците щяха да го приветстват обратно и да признаят, че през цялото това време той е бил по-прозорлив от тях.

Рестарт леко се усмихна, защото размислите му преминаха към кулминацията на тазвечерните му планове. И Кеки, и Серила бяха много привлекателни, но те пак си оставаха компаньонки на трона, съветнички, хора на ума. Те бледнееха пред младото излъчване на Малта Вестрит — девойката, която Давад възнамеряваше да представи на сатрапа в качеството на негова бъдеща съпруга. Търговецът бе уверен, че младият владетел ще остане запленен от нея: уверен със сигурност, която го караше да премине към обмислянето на самите сватбени празненства. Церемониите щяха да бъдат две: една тук и друга, по-пищна, в столицата. Давад Рестарт щеше да присъства и на двете, разбира се, почетен гост. Този брак щеше да извади Вестритови от затрудненото положение, да реабилитира Давад в очите на Роника и да скрепи връзката между Бингтаун и столицата завинаги. Давад Рестарт щеше да влезе в историята като помирител на градовете, а децата на сатрапа, бъдещи владетели, щяха да го наричат чичо Давад.

При тази мисъл той тихо се засмя. Едва в този момент той осъзна, че Серила го гледа с особен поглед — несъмнено заради занесения вид, който Търговецът бе придобил покрай предвкусването на победата си.

Давад отвърна на погледа ѝ с неочаквано състрадание. Със съпруга, родена и отраснала в Бингтаун, сатрапът повече нямаше да се нуждае от съветите и знанията на Серила.

Той се приведе към нея и дружески я потупа по коляното.

— Не се тревожете за роклята си — прошепна ѝ Търговецът. — Уверен съм, че целият град ще ви отдаде полагащото се на позицията ви уважение, както и да сте облечена.

В първия миг клетницата го погледна удивено. След това тя се усмихна.

— Много мило от ваша страна, Търговецо Рестарт, че се опитвате да ме утешите.

— Нищо подобно. Просто искам да се убедя, че ще успеете да се насладите на предстоящия прием — увери я той и отново се облегна назад.

Предстоеше му една от най-значимите вечери в живота му. Или поне в досегашния му живот…

Глава тридесет и втора

Бурята

— Малта! Дело! Защо се разхождате сами? Много скоро ще започне ритуалната част! — смъмри ги Кефрия, макар в гласа ѝ да надничаше веселие. — Дело, майка ти те търси край фонтана. Малта, върви с мен!

Двете момичета бяха заели позиция край една от колоните до входа, за да наблюдават пристигащите. И двете бяха единодушни, че Китън Шайев е дошла с най-хубава рокля, жалко само, че нейната фигура не беше подходяща за подобно деколте. Трита Редоф носеше прекалено несъразмерна диадема, но пък ветрилото ѝ беше разкошно. Крион Трентор, понастоящем ухажващ Риел Крел, бе надебелял и бе изгубил меланхоличното си лице на поет някъде сред тлъстините. Нима наистина по-рано те го бяха намирали за привлекателен? Род Каерн си беше все така мрачен и заплашителен. Неговата поява видимо развълнува Дело, но Малта не сподели интереса ѝ, а с изненада се улови да мисли, че неговите рамене са далеч по-тесни от тези на Рейн.

Пратениците на Дъждовните земи също пристигнаха. Малта напразно се опита да разпознае своя кавалер.

— Как ще го разпознаеш? — попита я Дело. — Така омотани, те всички изглеждат еднакво!

Малтиният отговор носеше духа на предишните ѝ, безгрижни години:

— Не се притеснявай за това. Сърцето ми винаги трепва при вида му.

Дело я погледна удивено. В следващия момент и двете се кикотеха в пристъп на приглушаван смях.

Дружеското наблюдение запълни празнината, започнала да се образува между тях през пролетта. Дело увери Малта, че платът на нейната рокля е много по-скъп от всичко, което може да се купи в днешно време, и че тоалетът прекрасно подчертава тънката ѝ талия, а Малта се кълнеше, че глезените на Дело не са дебели, и в добавка я успокои, че тази вечер така или иначе никой няма да ги види. От много време насам Малта не беше изпитвала това момичешко веселие.

Сега, покорно вървяща подир майка си, тя се дивеше над неотдавнашното си нетърпение да заживее живота на жена. И да остави подобно безгрижие зад себе си.

Един обширен параван, обкичен с цветя, укриваше младите жени, на които предстоеше официално да бъдат представени тази вечер. Пред него с привидна невъзмутимост се навъртаха бащите им — те щяха да въведат дъщерите си и първи да танцуват с тях; зад него майките нанасяха последни изменения в прически и рокли.

Редът на представянето се определяше чрез жребий. Съдбата определи Малта да излезе последна.

И девойката изчакваше, докато останалите момичета едно след друго излизаха напред. В този момент ѝ се струваше, че тя не може да си поеме дъх.

Ровещата сред косата ѝ Кефрия прошепна:

— Рейн още не е пристигнал. Предполагам, че закъснява заради късното пристигане на Кендри. Да кажа ли на Давад да ти партнира за първия танц?

Малта я изгледа ужасено. За нейно изумление майка ѝ се усмихна в отговор.

— Исках да ти напомня, че има и по-лоши неща от пропускането на първия танц след въвеждането в обществото.

— Ще го пропусна и ще си мисля за татко — увери я Малта. В очите на майка ѝ проблесна влага; след малко тя се привеждаше да приглади полата на роклята ѝ с думите:

— Сега бъди спокойна, пристъпвай с високо вдигната глава, внимавай да не настъпиш полите си и… Върви, вече е твой ред!

Последните ѝ думи долетяха като задавено ридание. Малта установи, че и нейните очи са започнали да се наливат със сълзи. Тя премигна решително и пристъпи иззад паравана, в светлината на върха на стълбището.

— Малта Вестрит, дъщеря на Кайл Хейвън и Кефрия Вестрит, се явява пред Търговците на Бингтаун и Дъждовните земи — говореше гласът. — Малта Вестрит.

Тя биваше оповестена с фамилното име на майка си — израз на неуважение към баща ѝ, който я разгневи. Но този ѝ гняв изчезна почти веднага, прогонен от разбирането: тук не говореше презрение, а традицията. И Малта щеше да се представи с достойнството, изисквано от същата традиция, за да даде на баща си основание да се гордее със своята потомка. В момента той не се намираше редом с нея, не я беше хванал под ръка, за да слезе по стълбите заедно с нея. И въпреки това тя щеше да се държи достойно. В себе си тя носеше неговия дух: духът му щеше да бъде неин придружител.

Свеждайки единствено поглед, тя направи дълбок реверанс пред събраните. За миг, след като повдигна очи, зрителите ѝ се струваха прекалено многобройни. И стъпалата, които ѝ предстоеше да преодолее, също ѝ изглеждаха прекалено много и прекалено стръмни. Една-единствена несигурна крачка щеше да се окаже достатъчна за препъването ѝ, и тогава…

Малта бавно си пое дъх и поде слизането си.

В подножието на стълбището, подредени в полукръг, я очакваха останалите девойки и техните бащи. Този момент принадлежеше изцяло на нея. Искаше ѝ се той да продължи дълго, никога да не изтича и същевременно тя почувства облекчение, когато стъпалото ѝ най-сетне докосна пода на залата. Докато заемаше отредената позиция, Малта отново огледа присъстващите, този път по-съсредоточено. Гостите от града и Дъждовните земи бяха облекли най-скъпите си дрехи. И макар да личеше, че мнозина от тях са преживели затруднения през последните години, в залата нямаше човек, който да не излъчва гордост и да не се усмихва към младите жени.

Тя все така не виждаше Рейн. Много скоро музиката щеше да зазвучи и да подкани встъпилите в обществото дами към първия им танц. В него Малта щеше да вземе участие единствено като наблюдателка: това обстоятелство се вписваше подобаващо сред останалите провали от живота ѝ.

Тогава се случи невъзможното. Нещата съумяха да се влошат още повече.

В края на залата, на самия подиум, между председателя на Съвета и някакъв бледен младеж, седеше Давад Рестарт. Не, той далеч не седеше, а се беше надигнал над масата и оживено ѝ махаше.

Унизена до крайност, но принудена от обстоятелствата, Малта леко повдигна ръка и отвърна на поздрава му. Но това не го удовлетвори. Напротив, щом получи това утвърждение, че е привлякъл вниманието ѝ, дебеланкото започна да ѝ прави знак да се приближи до него — сама да прекоси цялата зала и да се приближи до подиума. Не, струваше ѝ се, че тя просто ще умре. В този миг тя би приветствала припадък и дори самата Смърт, ала това избавление не идваше. Ръководителят на музикантите, който чакаше да му дадат знак за начало от подиума, гледаше объркано. И Малта разбра, че не ѝ остава друг избор: този кошмарен момент нямаше да приключи, докато тя не се отделеше от групата на останалите дами и техните бащи и не прекосеше огромната празнота, за да изслуша поздравленията на Давад.

Какво пък, така да бъде.

Тя си пое дъх, хвърли бегъл поглед към втрещеното лице на баба си и закрачи. Тя нямаше никакво намерение да бърза, това само би допринесло към унижението ѝ. Не, Малта вървеше с отметната глава, леко повдигнала поли по начин, създаващ илюзията, че тя се плъзга над пода. Същевременно тя успя и да се усмихне: по начин, който създаваше впечатлението, че става дума за съвсем обичайна част от ритуала.

По силата на асоциациите и спомена Давадовото лице ѝ напомни за мъртвото прасе. Дори и край близостта на този образ и засилващото се в ушите ѝ бучене девойката успя да запази изражението си. Ето че тя вече се намираше пред подиума.

Едва в този момент тя осъзна, че бледният млад мъж, разположен до Давад, трябва да е самият сатрап на Джамаилия. Нейното унижение бе протекло пред погледите на владетеля и две от неговите съветнички. Въпросните придворни дами я гледаха с израз на търпимо снизхождение. Сега със сигурност тя щеше да припадне!

Но тя не припадна, а се озова под диктовката на някакъв инстинкт, който я накара да стори почтителен реверанс. Бученето в ушите ѝ продължаваше; сред него тя дочу ентусиазирания глас на Давад:

— Това е младата дама, за която ви споменах: Малта Вестрит, потомка на един от нашите най-тачени Търговски родове. Кажете, не е ли тя най-изящното цвете от всички, чието разцъфване празнуваме днес?

Малта не можеше да се изправи. Ако го стореше, тя трябваше да се озове срещу лицата им. Затова тя продължаваше да стои приведена — в съшитата си от вехти одежди рокля, в бални обувки, които…

— Ще кажа, че несправедливо съм смятал думите ти за преувеличение, Търговецо Рестарт. Но каква е причината такова лъчезарно цвете да е самичко на бала?

Този глас имаше джамаилски акцент и вял тон. Самият сатрап се интересуваше от нея!

Председателят на Съвета най-сетне се смили над нея и даде знак на музикантите. Първите ноти се понесоха из залата. Зад Малта гордите бащи повеждаха дъщерите си… Тя не можеше да го види, но можеше да си представи… И този образ я изпълни с гняв, надвил смущението ѝ.

Малта се изправи на крака, пресрещна снизходителния поглед на сатрапа и с ясен глас отвърна на въпроса му:

— Аз съм сама, велеславни сатрапе, защото баща ми беше отвлечен от пиратите. Пиратите, срещу които вашите калсидски патрули не правят нищо.

Седящите на подиума останаха втрещени от прямотата ѝ. Само сатрапът се усмихна.

— Виждам, че тази девойка притежава дух, който съответства на красотата ѝ — отбеляза той. Малта почувства, че се изчервява, а владетелят добави: — Тя е първата Търговка, която признава, че калсидските галери са патрули.

Едната придворна се засмя на шегата му. Но на градските първенци не им беше до смях.

Малта не можа да се сдържи.

— Склонна съм да призная това, господарю, ако вие признаете, че те са неефективни. Заради тяхното бездействие и семейният ни кораб, и баща ми се намират в плен.

Владетелят на цяла Джамаилия се изправи на крака. Несъмнено той възнамеряваше да нареди екзекуцията ѝ. Зад нея музиката продължаваше да се лее, увлякла след себе си танцуващите.

Малта очакваше, че сатрапът ще заповяда тя да бъде отведена. Вместо това той каза:

— След като виниш мен за отсъствието на баща ти, има само един начин, по който бих могъл да оправя този проблем.

Тя не можеше да повярва на ушите си. Наистина ли беше толкова лесно: просто да помоли? Неочаквано останала без дъх, тя промълви:

— Ще наредите на корабите си да го спасят?

Смехът му се смеси с музиката.

— Определено. Все пак това е тяхното предназначение. Но няма да го сторя точно на секундата. За момента ще се постарая да облекча поне отчасти тъгата ти по него, като заема мястото му в един танц. — С тези думи той се отправи към подиумните стълби.

Едната от компаньонките бе придобила смаян вид, другата изглеждаше ужасена, а Малта се обърна към Давад Рестарт, който обаче нямаше намерение да ѝ помага по какъвто и да било начин. Напротив, Търговецът гордо и топло се усмихваше насреща ѝ, а когато погледите им се срещнаха, той побърза да кимне утвърждаващо. Членовете на Съвета бяха прикрили мислите си зад почтителна безизразност. Какво трябваше да направи тя сега?

Сатрапът вече слизаше по стълбите. Той бе по-висок от нея и много строен, с аристократично бяла, почти нездраво бледна кожа. За първи път тя виждаше мъж да носи дрехи като неговите: одежди от мек и свободен плат в пастелни цветове. Той носеше бледосини панталони, пристегнати над глезените; жълтеникавата риза шаваше в многобройни дипли около раменете му. Придружаваше го миризмата на непознати благоухания; самият му дъх донасяше със себе си загатването за ароматен дим.

Това беше най-могъщият човек на света. И този човек се покланяше пред нея и протягаше ръка.

Малта стоеше като поразена.

— Всичко е наред, Малта, танцувай с него — меко я подкани Давад и се усмихна към сътрапезниците си на подиума. — Тя е толкова срамежлива и стеснителна. Погледнете, тя не смее да докосне ръката му.

Неговите думи ѝ възвърнаха способността на движение. Вцепенението още не я беше напуснало изцяло, докато поемаше ръката му, но тя почувства тръпки. Ръката на сатрапа беше много мека.

Другата си длан той отпусна ниско на кръста ѝ и, за нейно смайване, я придърпа към себе си.

— Така се танцува този танц в столицата — каза той. От толкова близо тя усещаше дъха му върху лицето си. Това ѝ даде още едно основание за уплах: боеше се, че владетелят ще усети развълнуваните удари на сърцето ѝ.

Първите пет стъпки от танца им тя се движеше сковано, извън ритъм. След това музиката я обгърна и Малта започна да се движи със същата лекота, с която се бе упражнявала с Рейч. Останалите двойки, ярката зала, даже музиката — всички тези неща избледняха от съзнанието ѝ. Нейният свят се свеждаше единствено до нейния партньор и съчетаното движение на телата им.

Малта повдигна глава към него. Сатрапът ѝ се усмихна.

— Колко си нежна. Приличаш на дете… Или на красива кукла. А косата ти ухае на цветя.

Тя не се сещаше за отговор, който да съответства на тези комплименти, дори не знаеше как да му благодари. Обичайното ѝ кокетство бе изчезнало.

Все пак девойката се опита да отговори, ала думите изхвърчаха сами, без да се допитват до мисълта ѝ.

— Наистина ли ще изпратите кораби, които да спасят баща ми?

Сатрапът повдигна тънката си вежда.

— Разбира се. Имам ли причина да не го правя?

Тя сведе очи и ги затвори. Не ѝ беше нужно да вижда — музиката и напътствието на тялото му ѝ бяха достатъчни.

— Просто ми се струва прекалено лесно. — Малта леко поклати глава. — Ние страдахме толкова много, и изведнъж…

Той се засмя. Смехът му бе звънък, като женски.

— Кажи ми, птичке, целия си живот ли си прекарала в този град?

— Точно така.

— Тогава как би могла да знаеш за света?

Неочаквано той я придърпа още по-близо до себе си; тъй близо, че гърдите ѝ едва не се допряха до него. Малта тихо възкликна и се отдръпна назад, нарушавайки ритъма. С една плавна крачка той заглади прекъсването.

— Нима наистина си тъй срамежлива, птичке? — развеселено попита сатрапът. В същото време ръката му стисна нейната по начин, който се доближаваше до жесток.

В последвалия момент танцът свърши. Владетелят пусна ръката ѝ. Сред оттеглящото се опиянение Малта забеляза, че всички присъстващи в залата гледат към тях, макар и по ненатрапчив начин. Слуховете и клюките нямаше да закъснеят, първите от тях вече се зараждаха едва ли не пред очите ѝ…

Сатрапът се поклони, ниско и грациозно. Малта му отвърна с реверанс, по време на който Косго прошепна:

— По-късно бихме могли да поговорим за спасяването на баща ти. Може би тогава ти ще съумееш по-изразително да ми покажеш колко е важен той за теб.

Тя застина. Заплаха ли представляваха тези му думи? Може би заради отдръпването ѝ по време на танца той бе променил намерението си да ѝ помогне? Искаше ѝ се да извика, за да спре отдалечаването му, ала не можеше. Пък и сатрапът вече ѝ обръщаше гръб, ангажиран от една достолепна матрона, повела дъщеря си. А следващият танц вече започваше.

Най-сетне Малта успя да се опомни и да се надигне. И да поеме първия си дъх. Тя бавно започна да прекосява заделеното за танц пространство, без да вижда заставащите около нея двойки. Като в просъница тя зърна Керуин Трел да се отправя към нея, само че в момента не ѝ беше до него. Затова девойката продължаваше да крачи и да се оглежда за близките си: дори присъствието на малкото ѝ братче би представлявало утеха за нея в този момент. Тя просто се нуждаеше от убежище, в което да се осъзнае от връхлетялото я напрежение. Дали току-що тя не бе стъпкала възможността да върне баща си? Дали не се беше изложила пред очите на целия град?

Нечий допир до ръката я накара да трепне и да се обърне с уплашен възклик. Докосналият я носеше воал, главата и ръцете му бяха покрити по същия начин като останалите гости от Дъждовните земи, ала Малта веднага позна, че насреща ѝ стои Рейн. Никой друг не можеше да придаде подобна елегантност на тези утежняващи дрехи.

Воалът му беше от черна дантела, със златни и сребърни очертания, указващи мястото на очите. Качулката, покриваща косите и тила му, бе пристегната със сложната намотка на шал от лъскава бяла коприна. Той носеше мека бяла риза и черен панталон, които подчертаваха тялото му в същата степен, в която воалът и качулката скриваха лицето му: широките рамене и плътната гръд контрастираха със стройния кръст. Ботушите му споделяха златно-сребърната украса на воала му.

— Пребледняла си като сняг — каза той, протягащ чаша вино. — Искаш ли да пийнеш?

— Искам да вървя при майка си — изтърси тя. И се изложи още повече, повтаряйки тези думи.

Позата му изгуби спокойствието си.

— Какво ти каза той? Да не те е наскърбил?

— Не. С нищо не ме е обидил. Просто искам да видя майка си.

— Разбира се. — С властна небрежност той потупа един от минаващите Търговци по рамото и му подаде чашата с вино, след което отново се обърна към Малта. — Ела.

Той не предложи да я хване под ръка, нито посегна да я подкрепя (нима беше усетил, че в този момент девойката не би понесла какъвто и да било допир?) — вместо това Рейн направи плавен знак с ръка и тръгна пред нея, за да ѝ прави път. Гостите любопитно се вглеждаха подире им.

Не им се наложи да търсят дълго: Кефрия изникна насреща им почти веднага.

— Малта… — тихо възкликна тя. Девойката се подготви за неизбежното мъмрене, но вместо това майка ѝ продължи: — Толкова се притесних, но ти се държа великолепно. Какво го е прихванало Давад? Бях тръгнала към теб след танца ти, а той дръзна да ме хване за ръката и ми каза, че ако си била отидела при него, той щял да ти уреди и друг танц със сатрапа.

— Майко, сатрапът каза, че щял да изпрати кораби да спасят татко. Но… — Малта заекна и замълча. Искаше ѝ се да не беше споменавала това. А и защо да го споменава? Решението щеше да принадлежи изцяло на нея самата.

Колко важно беше за нея да върне баща си? Тя отлично знаеше какво бе загатнал с думите си Косго. Изборът беше неин. След като тя щеше да бъде тази, която да плати цената, нима решението не принадлежеше изцяло на нея?

— И ти си му повярвала? — смая се Рейн. — Малта, той си е играел с теб. Как е могъл да ти подхвърля подобно предложение със същата лекота, с която се прави комплимент? Този човек няма никакъв морал, никаква съвест. Ти си почти дете, а той те измъчва по подобен начин… С радост бих го убил.

— Аз не съм дете — студено отвърна Малта. На децата не се налагаше да вземат подобни решения. — Щом смяташ, че съм толкова малка, къде е твоят морал?

Тя дори не се замисляше над думите си. В момента ѝ се искаше единствено да остане насаме, да размисли на спокойствие, да разсъждава над предложението на сатрапа и загатнатата цена. Не беше чудно, че езикът ѝ бе придобил самостоятелен живот.

— Или проявеният от друг мъж интерес за теб е удобна възможност да изтъкнеш, че аз ти принадлежа?

Майка ѝ ахна. Тя бързо обходи с поглед двамата влюбени и побърза да се оттегли, смотолевяйки извинение. Малта почти не осъзна оттеглянето ѝ. Само допреди мигове тя бе копняла за майка си. Сега вече знаеше, че майка ѝ с нищо не би могла да помогне.

Рейн леко отстъпи назад. Настъпи мълчание, обтегнато като струна.

Неочаквано той се поклони.

— Моля за извинението ти, Малта Вестрит. — Рейн леко прочисти дъх. — Ти си жена, а не дете. Но ти си встъпила в обществото съвсем неотдавна, без до този момент да си се сблъсквала с низостите, на които някои мъже са способни. Моите думи бяха провокирани единствено от желанието да те предпазя, а не да те наскърбя.

Той извърна прикритото си лице към танцуващите. В момента те изпълняваха танц, в който партньорите биваха разменяни.

Със снижен глас младият мъж добави:

— Зная, че спасяването на баща ти заема първо място в мислите ти. Това те прави уязвима. Било е безсъвестно от негова страна да предлага да ти помогне.

— Странно. Аз си мислех, че е безсъвестно да откажеш, когато някой те помоли за помощ. Сега разбирам, че в отказа си ти просто си искал да се проявиш като тактичен.

Леденото презрение в гласа ѝ ѝ беше познато. Точно по същия начин баща ѝ се караше с майка ѝ, като насочваше собствените ѝ думи срещу нея. Малта искаше да спре, но не знаеше как. Искаше да си поеме дъх, нуждаеше се от време да помисли, а вместо това всичко прелиташе около нея. Тя се намираше сред събитие, което щеше да остане единствено в живота ѝ, имаше вероятност да уреди спасяването на баща си. А вместо да танцува с елегантния си кавалер и да обира завистта на останалите момичета, тя бе подела глупав спор с него. Не, това не беше справедливо.

— Нямах намерение да проявявам тактичност, а да ти кажа истината — тихо отвърна той.

Танцът приключи; танцуващите се оттегляха или се насочваха към нови партньори. Думите на Рейн съвпаднаха със затихването на мелодията и неколцина от стоящите наблизо се извърнаха към тях.

Малта почувства, че Рейн също усеща погледите им. Тя понечи да се усмихне, за да създаде впечатлението, че думите му са били някаква шега: напразен опит, защото лицето ѝ се струваше сковано.

В този момент някой деликатно прочисти гърло зад нея. Девойката се извърна.

Керуин Трел се поклони:

— Може ли да получа следващия танц?

Във въпроса му се съдържаше известно предизвикателство. Той гледаше към Малта, ала думите му бяха насочени към нейния събеседник.

И Рейн не пропусна да се отзове.

— Малта Вестрит и аз водехме разговор — изтъкна той с глас, чиято безукорна любезност го правеше заплашителен.

— Разбирам — със същата сдържаност отвърна Керуин. — Реших, че тя би предпочела един танц с мен пред разговорите.

Вече се разнасяха първите звуци на следващата мелодия, а някои от гостите продължаваха да се взират в тримата.

Без да се обръща към Малта, Рейн хвана ръката ѝ.

— Двамата точно се канехме да танцуваме — съобщи той на Керуин. Другата му ръка обгърна партньорката му през кръста. С лекота Рейн я повдигна и я пренесе в танца.

Мелодията беше бърза и жизнерадостна. В тези условия Малта можеше или да се присъедини към танца, или да се препъне. Тя избра първото. Защипала пола, за да не укрива движението на краката си, девойката се впусна с увлечение. Рейн веднага отвърна на предизвикателството. Ето че Малта се нуждаеше от цялата си концентрация, за да не изостава. А няколко мига по-късно усилието престана да ѝ се струва съзнателно: Малта и партньорът ѝ танцуваха като едно цяло, изразено в два аспекта. Останалите двойки започнаха да се отдръпват, за да им осигурят място.

При едно от завъртанията си тя зърна за миг лицето на баба си, усмихната широко в спомен и благословия. Самата Малта осъзна, че също се усмихва. А полите ѝ продължаваха да свистят в устрема на танца. През цялото това време тя усещаше ръката на Рейн върху кръста си, силна и непоклатима. Тя долови уханието му — може би парфюм, може би собственият мускусен аромат на кожата му. Сетивата ѝ осъзнаваха възхитените погледи на гостите, ала цялото внимание на девойката бе насочено към Рейн. Полусъзнателно тя стисна ръката му по-силно, в отговор неговите пръсти я обвиха по-стегнато. Ръката ѝ трепна.

— Малта…

Нейното име беше единствената дума, която той промълви в този момент. То не бе изречено като извинение, а като потвърждение на всичко, което Рейн изпитваше към нея. Чувствата на Малта припламнаха в отговор.

Тя неочаквано осъзна, че случилото се със сатрапа се намираше отделно от нея и Рейн. Споменаването му бе представлявало грешка, защото то нямаше нищо общо с него или с отношенията между тях и само щеше да го разстрои, както и се беше случило.

Но в настоящия миг на никой от двамата не се налагаше да мисли за нещо различно от другия: това беше езикът на танца. В настоящия отрязък време техните движения и разбиране съвпадаха изцяло. И точно това Малта трябваше да цени.

— Рейн — отвърна тя и му се усмихна. Скарването отдавна лежеше забравено, потъпкано под устрема им.

Струваше ѝ се, че танцът приключи несправедливо бързо, че почти веднага след началото му вече отекват завършващите ноти. В края на последното завъртане Рейн я задържа, съумявайки да сепне и дъха ѝ.

— Когато се движим по подобен начин — прошепна Малта — ми се струва, че сме орисани да бъдем едно.

Тя установи и причината за учестените удари на сърцето си: партньорът ѝ я беше задържал в ръцете си миг по-дълго от допустимото. Очите му не се виждаха, но девойката знаеше, че той гледа към лицето ѝ.

— От теб, мила, се иска единствено да се оставиш да те водя.

Тези покровителствени думи попариха момента. Малта се отдръпна от прегръдките му и изпълни хладно формален реверанс.

— Благодаря за танца. Сега ще те помоля да ме извиниш.

Тя се надигна с кимване, обърна му гръб и започна да се отдалечава с походка, която изглеждаше напълно целенасочена. Рейн понечи да я последва, но един друг от пратениците на Дъждовните земи забързано се доближи до него и го хвана за ръката. Изглежда въпросният представяше по-важна тема, защото Рейн спря. Всичко това Малта видя с крайчеца на окото си и продължи да се отдалечава.

Продължаваше да я изпълва вълнение, но вече не приятно. Защо му трябваше да разваля момента по подобен начин? Защо му трябваше да изрича подобни снизходителни думи?

Девойката все така не виждаше познати лица, към които да насочи оттеглянето си: баба ѝ и майка ѝ не се виждаха, познатите ѝ момичета също, дори Давад Рестарт. Тя видя сатрапа, наобиколен от високопоставени матрони — в тази група тя нямаше възможност, а и намерение да се промъква.

Сред първите звуци на поредния танц Малта се отправи към масата с виното, макар че по традиция кавалерите бяха тези, които донасяха чаши на своите дами. Още един повод да се чувства неловко: струваше ѝ се, че и последното око в залата следи нея.

Близо до целта ѝ пред нея отново пристъпи Керуин. Тя трябваше да спре, за да не се сблъска с него.

— Какво ще кажеш за този танц? — попита той.

Малта се поколеба. Това щеше да разгневи Рейн и да го накара да ревнува. Само че на нея вече не ѝ беше до подобни игри — ситуацията и без тях беше достатъчно сложна.

А Керуин, като че усетил колебанието ѝ, кимна мрачно към вече подредилите се двойки.

— На него не му отне дълго време да си избере друга партньорка.

Малта смаяно се извърна в указаната посока. Видяното потвърди думите на Керуин: Рейн бе прегърнал едната от съветничките на сатрапа и я водеше с плавни движения. И това дори не беше красивата, а онази в кремавата рокля, без бижутата. Въпреки това той я прегръщаше галантно и с голямо внимание се вслушваше в думите ѝ.

— Не се взирай така — прошепна Керуин. — Гледай към мен и се усмихни.

Замразила усмивчицата върху лицето си, Малта прие ръката му. Той по-скоро я завлече след себе си. Неговите движения ѝ се струваха тромави и насечени. Но Керуин не усещаше това ѝ смущение, а се усмихваше.

— Най-сетне имам възможност да те взема в обятията си — тихо рече той. — Бях започнал да смятам, че желанието ми никога няма да се сбъдне. А ето че ти официално си вече жена. А онзи Дъждовен глупак те захвърля заради някаква, която никога не би могъл да има. Малта… Блясъкът на косите ти ме замайва, а уханието им ме опиянява. Дори в мечтите си не бих могъл да притежавам по-голяма ценност от допира на твоята ръка.

И той продължаваше да я обсипва с комплименти, които тя приемаше с все така стиснати в усмивка зъби. През цялото време Малта полагаше усилия да не поглежда към Рейн и другата жена. Заради воала му беше трудно да се каже, но ѝ се струваше, че компаньонката изцяло е ангажирала вниманието му. Нито веднъж той не погледна към Малта.

Тя го беше изгубила. Всичко бе свършило ей така, само в рамките на секунди, край няколко остри думи. Струваше ѝ се, че сърцето ѝ е било изтръгнато, оставяйки празнота. Не, това беше глупаво. Тя още не беше сигурна, че го обича. Следователно чувството не можеше да се дължи на това. Точно така, то се явяваше в отговор на неговите обяснения в любов, на които Малта глупашки беше повярвала. Сега ставаше очевидно, че той я е излъгал. И неприятното чувство представляваше израз на накърнената ѝ гордост. Тя се гневеше, защото се бе показала като глупачка. А всъщност на какви основания се ядосваше? Та тя танцуваше в обятията на друг мъж, красив мъж, който не криеше обожанието си. Не ѝ беше изтрябвал Рейн. Тя дори не бе виждала лицето му — как можеше да го обикне?

Тя зърна как Рейн привежда глава към компаньонката в израз на личен разговор. Жената се отзова с готовност. Малта едва не се препъна; Керуин я хвана по-здраво. В момента той дърдореше нещо за розовината на устните ѝ. В името на Са, по какъв начин можеше да отговори тя? Да похвали зъбите му или кройката на ризата?

— Тази вечер ти изглеждаш много красив, Керуин. Близките ти сигурно се гордеят с теб.

Той придоби вида на човек, похвален от самата богиня.

— От теб тези думи значат много за мен — увери я младежът.

Танцът приключи. Керуин неохотно я пусна и се отдръпна. А предателските ѝ очи веднага подириха Рейн. Той тъкмо се покланяше ниско, а в следващия момент направи знак към вратата, отвеждаща към градината и нейните алеи.

Никакво усилие не можа да прогони ужасяващата пустота в душата ѝ.

— Би ли желала да ти донеса вино? — попита Керуин.

— Да, моля. Освен това бих искала да поседна за момент.

— Разбира се. — Той протегна лакът, за да я хване под ръка.

Когато Граг стисна ръката му, Рейн се извъртя рязко и едва се сдържа да не го удари.

— Не сега! Пусни ме! — просъска той. Малта се отдалечаваше от него, а изнеженият хлапак на Трелови припряно си проправяше път през тълпата. Сега не беше моментът за приятелски разговори.

Но Граг стисна ръката му и отвърна с настойчив шепот:

— Едната от съветничките на сатрапа току-що танцува с мен.

— Прекрасно. Надявам се това да е била красивата. Сега ме пусни. — Той леко протегна врат, за да не изпуска Малта от погледа си.

— Покани я на следващия танц. Искам и ти да чуеш онова, което тя ми каза. После ела в градината; ще те чакам край блатния дъб на източната алея. Там ще решим на кого още да кажем и какво да предприемем.

Гласът на Граг бе изпълнен с напрежение. Но на Рейн точно сега не му беше до подобни начинания. Затова той опита да се пошегува:

— Първо трябва да говоря с Малта. После ще обсъждаме подпалването на складове.

Другият не пусна ръката му.

— Това не е шега, Рейн, нито нещо, което може да чака. Дори и сега се боя, че може да е прекалено късно. Срещу сатрапа е организиран заговор.

— Тъкмо като за теб — раздразнено отвърна Рейн. Как се очакваше от него да мисли за политика точно в този момент? Малта беше обидена. Болката ѝ бе очевидна и почти осезаема за другите. В наскърблението си тя крачеше сляпо сред тълпата. Той на всяка цена трябваше да говори с нея.

— Калсидците и някои от неговите благородници възнамеряват да го убият и да хвърлят вината върху нас. Те ще ограбят и опожарят целия град, като възмездие. Моля те, Рейн, това не може да чака. Върви да я поканиш на танц. Аз ще намеря близките си и ще ги накарам да предадат на други Търговци. Ти върви да я поканиш. Става дума за онази с кремавата рокля, там край подиума. Моля те.

Малта бе изчезнала. Рейн му хвърли поглед, който Граг усети дори и през воала. Младият Тенира пусна ръката му. Купрус сви рамене и гневно тръсна глава. Граг се отдалечи.

Бавно, със свито сърце, Рейн се извърна и се отправи към придворната. Тя го очакваше: забелязала приближаването му, царедворката преустанови разговора си с някаква друга жена и започна да се отдалечава в удобна посока. Когато траекториите им се пресякоха, младият мъж ѝ се поклони и попита:

— Ще ме почетете ли с един танц, съветничке?

— За мен ще бъде удоволствие — отвърна тя, протягайки ръка.

Поредният танц вече започваше. Неговата мелодия беше бавна, особено ценена от влюбените: на стари и млади двойки тя предоставяше възможност да се прегърнат под нежните ѝ тонове.

В този момент той трябваше да държи Малта, да позволява на близостта и музиката да успокоят раздразнението им. Вместо това той партнираше на джамаилска жена, която беше висока почти колкото него. В същото време тя стъпваше леко и изящно. По някакъв начин това го накара да се почувства още по-зле.

Рейн мълчеше, изчакващ я да заговори.

— Вашият братовчед предаде ли ви предупреждението ми? — най-сетне запита тя.

Прямотата ѝ го завари неподготвен. Със старанието да остане сдържан младият мъж отговори:

— Не съвсем. По-скоро ми каза, че сте му били казали нещо интересно, което щяло да заинтригува и мен самия.

В гласа си той вложи въпросителна тревога.

Жената изсумтя нетърпеливо.

— Боя се, че нямаме време за недомлъвки. По време на пътуването осъзнах, че тази вечер би била идеалното време за подобен заговор. Сатрапът в компанията на Търговци от Бингтаун и Дъждовните земи. Всеизвестно е недоволството им срещу политиката на сатрапа. Какво по-подходящо време за отстраняването на владетеля? След като сатрапът и неговите съветнички бъдат убити, струпалите се тук калсидци ще имат удобен повод да ви накажат.

— Но кой би извлякъл полза от смъртта му? Защо? — По гласа му личеше, че той смята подобен развой за малко вероятен.

— Онези, които са изготвили този план. На джамаилските благородници е омръзнало да се съобразяват с едно разглезено момче, което опразва хазната за собствените си удоволствия. Калсид получава Бингтаун за своя провинция, с която да прави каквото си иска. Те много отдавна предявяват претенции към тази част от Прокълнатите брегове.

— Би било глупаво за Джамаилия да отстъпи Бингтаун на Калсид. Коя друга провинция донася подобни богатства в сатрапството?

— Вероятно заговорниците смятат, че е по-добре да отстъпят Бингтаун сред условията на споразумение, отколкото да го изгубят във война. Калсид става все по-силен, докато вътрешните дрязги и нашествениците от север парализират Шестте херцогства. При тези условия вече няма какво да пречи на Калсид да се развива: след войната на Алените кораби Шестте херцогства са заети да възстановяват. А Калсид богатее, трупайки роби и амбиции. Неговите жители непрекъснато изпробват северната граница. Но също така поглеждат и на юг. Към Бингтаун и неговите богатства. И към земите край Дъждовната река.

— Земи? — Рейн изсумтя. — Там има толкова малко… — Той рязко замълча, припомнил си с кого разговаря. — Те са глупаци — довърши младият мъж.

— По време на пътуването… — За момент жената сякаш се задави. — Известно време аз бях затворена в капитанската каюта.

Рейн трябваше да се приведе, за да чуе следващите ѝ думи.

— Там имаше карти. Те показваха тукашния залив. Устието на Дъждовната река. Защо му е на капитана им да разполага с подобни карти, ако не възнамерява да ги използва?

— Реката сама пази тайните си — решително заяви Рейн. — Ние няма от какво да се страхуваме. Няма опасност някой друг да се домогне до тях.

— Тази вечер присъстват много от вас. Има представители на много от Дъждовните родове. Ако те бъдат взети за заложници и измъчвани, наистина ли сте убеден, че никой от тях няма да разкрие тези тайни?

Нейната логика бе неумолима. В светлината на тези обяснения всички предишни неясноти придобиваха неопровергаем смисъл. Ето защо корабите от блокадата бяха пропуснали Кендри.

— За тази цел те трябва да имат съюзници сред спекулантите. — Рейн започна да размишлява на глас. — Хора, чиито връзки с калсидската търговия с роби са поне толкова силни, колкото връзките им с Джамаилия. Хора, които са живели сред нас достатъчно дълго, за да знаят, че на тазвечерния бал ще присъстват и гости от Дъждовните земи.

— На ваше място не бих бързала да решавам, че сред самите Търговци няма подобни хора — тихо изтъкна тя.

Тръпка на ледено подозрение последва тези ѝ думи. Давад Рестарт… Разбира се.

— Щом сте знаели за този заговор, защо избрахте да дойдете в Бингтаун?

— Явно е, че ако бях знаела предварително, нямаше да дойда — отговори жената. — Едва тази вечер научих достатъчно, за да осъзная цялостната картина. Казвам ви това не само защото желая да запазя живота си, а защото желая да запазя и Бингтаун. Целия си досегашен живот съм посветила на проучването му. И винаги бях мечтала да дойда тук: това е градът на моите мечти. Затова помолих сатрапа да ме вземе със себе си. Не съм дошла, за да стана свидетелка на края на Бингтаун. Не искам да умра, преди да съм опознала чудесата му.

— Какво предлагате да сторим?

— Изпреварете ги. Вземете сатрапа и компаньонките за заложници, но ги дръжте живи. Докато е жив, Косго се равнява на влияние. Мъртъв той се превръща в искрата, която подпалва война. Не е възможно всички джамаилски благородници да участват в този заговор. Изпратете съобщение, за да уведомите онези от тях, които са верни на сатрапството. Те ще ви помогнат, ако обещаете да върнете сатрапа невредим. Ще последва война с Калсид, но подобна война винаги ни заплашва. Използвайте времето, което ви предоставя това предупреждение, и укрепете града. Съберете припаси; укрийте децата и семействата си. Съобщете на онези край Дъждовната река.

— Но нали казвате, че те ще действат тази нощ. Няма да имаме време да сторим това!

— В танца си с мен също губите време — хапливо изтъкна тя. — Би трябвало да започнете да предупреждавате останалите. Подозирам, че тази нощ по улиците ще изникнат инциденти. Пожари, сбивания… каквото е нужно, за да създаде хаос. Той ще се разпростре към корабите в пристанището. Някой, умишлено или неволно, ще даде на калсидците повод да атакуват. Може би те просто ще получат съобщение, че сатрапът е бил убит. — Тя насочи поглед към покритите му очи. — Призори цял Бингтаун ще е опожарен.

Музиката заглъхваше едновременно с думите ѝ и им придаваше звученето на пророчество.

За момент Рейн остана неподвижен, все още стиснал ръката ѝ. В следващия момент той се отдръпна и се поклони.

— В градината вече се събират хора. Да отидем при тях — посъветва я той и посочи към вратата.

Сякаш придърпан, погледът му сам се отклони и видя Малта. Тя не беше сама, а се отдалечаваше, хванала Керуин Трел под ръка. Това променяше всичко. Той не можеше да изчезне, без да размени няколко думи с нея.

Той се обърна отново към Серила с думите:

— Отвън има алея, която се отправя на изток. Мястото не е далече, тази нощ всички фенери са запалени. Ще имате ли нещо против да тръгнете сама? Ще се присъединя към вас при първа възможност.

Погледът ѝ показваше, че тя смята това за непростимо грубо. Ала гласно компаньонката каза:

— Сигурна съм, че ще се справя. Дълго ли ще се бавите?

— Надявам се, че не — увери я Рейн. Без да чака мнението ѝ за уклончивия си отговор, той отново се поклони и я остави. Макар музиката да подемаше отново, той започна да си проправя път край танцуващите двойки.

Малта седеше сама. При вида му тя сепнато погледна към него. Блесналата в очите ѝ надежда не можа да скрие намиращия се в тях уплах.

— Рейн — поде тя, но младият мъж я прекъсна, преди тя да е успяла да се извини.

— Трябва да изляза. Става дума за нещо много важно. Има вероятност да не се върна на бала.

— Защо? Къде ще ходиш? Какво е толкова важно.

— Не мога да ти кажа. Ще трябва да ми се довериш. — Той помълча за момент. — Бих искал да се прибереш колкото е възможно по-рано. Ще направиш ли това за мен?

— Да се прибера? Да се оттегля от зрелостния си бал и да си вървя вкъщи, докато ти се разтакаваш за нещо много важно? Ти искаш невъзможното от мен, Рейн. Вечерята още не е започнала, даровете още не са били връчени… а ние с тебе танцувахме само веднъж! Как можеш да ми причиняваш това? Това е момент, който съм очаквала през целия си живот. А ти изведнъж изникваш и ми заявяваш, че трябва да си вървя вкъщи, защото си намерил нещо по-важно, с което да се занимаваш?

— Малта, разбери! Не става дума за нещо, случващо се по мое желание. Съдбата не се съобразява с желанията ни. Сега трябва да вървя. Съжалявам, но ще трябва да те оставя.

Той копнееше да ѝ каже, но не можеше. Не защото не ѝ се доверяваше, а заради връзките на нейното семейство с Давад Рестарт. Ако Давад действително беше предател, беше важно той да продължава да мисли, че заговорът е останал неразкрит. Онова, което Малта не знаеше, тя не можеше да издаде неволно.

В отговор очите ѝ припламнаха мрачно.

— Мисля, че се досещам кое е това важно нещо. Дано двамата със съветничката си прекарате приятно. — Тя отмести поглед. — Желая ти приятна вечер, Рейн Купрус.

Малта го отпращаше, сякаш имаше насреща си някакъв слуга. Беше очевидно, че тя няма да се вслуша в съвета му и да се прибере рано.

Рейн продължаваше да стои пред нея, разколебан.

— Простете.

Но блъсването беше умишлено и тонът на изреченото също не изразяваше извинение. Рейн се обърна.

Керуин Трел стоеше насреща му, понесъл две чаши вино. За момент контролът на Рейн заплашваше да не издържи. Това трая само миг, след което бе изблъскано от усещане, наподобяващо отчаяние. Сега нямаше време за това. Нищо не му пречеше да остане и подеме спор, но този спор нямаше да разреши нищо. Ако останеше, на сутринта всички те щяха да лежат мъртви.

А имаше вероятност тази смърт да ги сполети дори напук на усилията му — точно това знание направи обръщането му много трудно. И все пак той се обърна и се отдалечи, без да поглежда назад. Ако зърнеше Малта да посърва, не би стърпял връщането си. Ако видеше Трел да се възползва от ситуацията, просто щеше да го убие. Но той нямаше време за това. Обичайно — никога не му оставаше време да живее собствения си живот.

Той напусна залата и потъна в изпъстрения с фенери мрак.

Малта танцува още три пъти с Керуин. И през цялото време той нито веднъж не осъзна неудовлетворението ѝ. Защото след онази безусилна лекота, която бе познала в партнирането си с Рейн, тези танци ѝ струваха усилие. Тя не успяваше да синхронизира движението си с неговото и с такта на музиката. Възхитата, която младият Трел продължаваше да излива насреща ѝ, бе започнала да блъска по нервите ѝ. Дори младежкото му лице я изнервяше.

Балът бе изгубил своята жизненост — нея Рейн бе отнесъл със себе си. Подир оттеглянето му изглеждаше, че обстановката е станала по-глуха, с по-малко танцуващи.

Предишната мътилка, за момент утаена, отново се надигаше от дъното на душата ѝ. Малта си спомняше, че днес бе имало време, в което тя се бе чувствала щастлива, ала този спомен все повече започваше да ѝ изглежда като въобразен.

В края на танца тя с облекчение забеляза майка си да стои край танцуващите и да ѝ прави знак да се приближи.

— Майка ми ме вика. Боя се, че трябва да вървя.

Керуин се отдръпна, но хвана ръцете ѝ.

— В такъв случай ще те пусна да си вървиш, но само защото трябва. Бъди жалостива и не ме измъчвай с дълго отсъствие. — Той се поклони.

Малта кимна формално и се отдалечи.

Кефрия я посрещна с разтревожено лице, върху което усмивката не подхождаше.

— Забавляваш ли се, Малта?

Как трябваше да отговори на този въпрос? Тя реши да избере истината, дори и частична.

— Не се оказа каквото очаквах.

— Бих казала, че това е нещо, което всеки изпитва. — Тя взе ръката на дъщеря си. — Никак не ми е приятно да искам това от теб, но мисля, че скоро ще трябва да си вървим.

— Да си вървим? — объркано попита Малта. — Но защо? Все още не сме стигнали до вечерята, даровете…

— Говори по-тихо, Малта. И се огледай. Кажи ми какво виждаш.

Първият ѝ поглед беше бегъл, последван от по-сериозно взиране.

— Къде са всички Дъждовни Търговци? — попита девойката.

— Не зная. Неколцина от бингтаунските Търговци също са изчезнали, без да се сбогуват или да предоставят обяснение. Двете с баба ти се опасяваме, че се задават някакви неприятности. Когато излязох навън да се освежа, надуших дим. Заради блокадата напрежението в града е повишено. Боим се да не се стигне до някакъв сблъсък. — Кефрия бавно огледа залата. През цялото време тя оставаше усмихната; отстрани изглеждаше, че тя и дъщеря ѝ обсъждат бала. — За всички ни ще бъде по-безопасно, ако се приберем у дома.

— Но…

Не, нямаше смисъл от увещания. Пък и така или иначе вечерта беше изгубила цялото си очарование. Излишно беше да остава и да гледа как мечтата ѝ се разлага: нали вече бе присъствала на смъртта ѝ.

— Ще се доверя на вашата преценка — отстъпи тя. — Само да си взема довиждане с Дело.

— Мисля, че майка ѝ вече я отведе. Само преди миг видях Търговеца Трел да говори със сина си, а вече не виждам и Керуин. Те ще разберат.

— Е, а аз не разбирам — кисело отвърна Малта.

Майка ѝ поклати глава.

— Наистина съжалявам. Нямаш представа колко ми е мъчно да гледам как ти растеш в подобни времена. Те ти отнемат всичко, което ти се полага. Но с нищо не мога да ти помогна.

— Това чувство ми е познато — каза Малта, говорейки по-скоро на себе си. — Понякога се чувствам напълно безпомощна, напълно безсилна да променя каквото и да било. В други моменти се опасявам, че съм прекалено страхлива да опитам.

Кефрия се усмихна искрено.

— Страхлива е последната дума, която бих употребила по твой адрес — топло рече тя.

— Как ще се приберем? Наемната кола ще дойде да ни вземе чак след часове.

— Баба ти отиде да говори с Давад Рестарт и да го помоли да ни заеме каретата си. Не би трябвало да има проблем: колата ще е отново на негово разположение далеч преди края на бала.

Роника действително се приближаваше към тях.

— Давад изрази съжаление, че си тръгваме, но се съгласи да ни даде каретата си. — Тя се навъси. — Но постави условие. Той настоя Малта да се сбогува със сатрапа, преди да се оттегли. Аз му казах, че това би изглеждало непристойно, но той настоя. Сега не е моментът за спорове. Колкото по-бързо се приберем у дома, толкова по-добре. Къде се е запилял Силдин?

— Преди малко го видях със синовете на Дау. Сега ще го намеря. — Сега вече умората и напрежението проличаваха в Кефрия. — Имаш ли нещо против да изпълниш условието, Малта? Няма от какво да се страхуваш, баба ти ще бъде с теб.

Дали близките ѝ не бяха се досетили за същината на репликите, разменени по време на танца ѝ със сатрапа?

— Не се боя — отвърна тя. — Вън ли ще се чакаме?

— Да… Пред вратата.

И майка ѝ тръгна да търси Силдин, а Малта и баба ѝ се отправиха към подиума.

По пътя Роника Вестрит заговори.

— Мисля, че след десет дни трябва да организираме чаено парти. Жените, които бяха представени на настоящия бал, не са много, така че бихме могли да поканим всичките.

— Прием? У дома? — сепна се Малта.

— Градината е подходяща. Ще можем да я разчистим подобаващо. Сега къпините тъкмо зреят, ще направим сладкиши. По мое време често избирахме някакъв обединяващ мотив. — Баба ѝ се усмихна на спомена. — На партито, което майка ми организира след моя зрелостен бал, всичко беше виолетово. Имаше захаросани виолетки, лилави сладкиши с боровинков сос, а чаят беше подправен с лавандула. Вкусът беше отвратителен, но пък цветът му беше много красив и прекрасно се вписваше с останалото, затова не възразявах. — Тя прихна.

Малта усети, че баба ѝ се опитва да я разведри.

— Тази година нашите лавандули са много ароматни — с усилие се включи тя, опитвайки се да се усмихне. — Ако умишлено изберем традиционна тема, никой няма да ни упрекне, че използваме стари покривки за маса и стария комплект за чай.

— Малта, зная, че не е справедливо… — поде възрастната жена, но не можа да довърши. — Главата горе, усмихвай се. Ето го Давад.

Той връхлетя връз тях с устрема на развълнуван гъсок.

— Но аз наистина мисля, че е трагично да ни отнемате тази прекрасна девойка. Наистина ли главоболието е толкова нетърпимо?

— Покъртително — веднага отвърна Малта. Ето какъв предлог бе използвала баба ѝ. — Не съм свикнала да оставам будна до толкова късно — мило продължи тя. — Казах на баба, че само искам да ти пожелая лека нощ и да ти благодаря, задето си предложил да ни заемеш каретата си.

— Поне се сбогувай със сатрапа, захарчето ми! Все пак аз вече му казах, че вие трябва да си вървите и че ще те заведа да му пожелаеш приятна вечер.

Тези обстоятелства не ѝ оставяха възможност за бягство.

— Мисля, че ще мога да издържа още няколко мига — промълви Малта, хващайки Давад под ръка. Двамата забързаха към подиума, следвани от Роника Вестрит.

— Ето я и нея, велеславни сатрапе — тържествено обяви Давад още преди тя да си е поела дъх. Не го интересуваше, че прекъсва разговор между владетеля и Търговеца Дау.

Сатрапът премести ленивия си поглед върху Малта.

— Мда — рече той. — Срамота, че си тръгваш толкова рано. Двамата с теб разменихме едва няколко думи, а върху тъй важна тема.

Девойката не се сещаше за подобаващ отговор. Тя продължаваше да стои приведена в реверанса, подет в мига, в който очите на Косго се бяха извърнали към нея. Но Давад я хвана за ръката и я изправи на крака.

Това му несъобразително действие я караше да изглежда тромава. Тя почувства как лицето ѝ се изпълва с червенина.

— Няма ли да му пожелаеш лека нощ? — подкани я Рестарт. Сякаш имаше до себе си някакво стъписано дете.

— Надявам се остатъкът от вечерта да протече приятно за вас, велеславни. Благодаря ви за честта да ме удостоите с танц.

Тъй. Това бе подобаващо и по протокол. Но след това Малта не можа да се сдържи и изтърси:

— И ще се моля по-бързо да приведете в реалност обещанието си да спасите баща ми.

— Боя се, че може и да не успея, млада чаровнице. Търговецът Дау точно ми казваше, че тази вечер в пристанището са възникнали известни търкания. Моите патрулни кораби трябва да останат в Бингтаун до успокояването на ситуацията.

Преди Малта да е успяла да прецени дали от нея се очаква отговор, сатрапът вече се обръщаше към Давад.

— Търговецо Рестарт, ще бъдеш ли така добър да повикаш каретата си? Търговецът Дау смята, че за мен би било по-безопасно да напусна бала преждевременно. Несъмнено ще имам повод за съжаление, задето не съм могъл да присъствам на целия ви фестивал, но виждам, че аз не съм единственият, предпочитащ сигурността пред забавата.

С бавен жест той посочи залата. Малта неволно се огледа. От тази позиция още по-ясно личеше, че тълпата се е разредила значително; много от оставащите се бяха струпали на групички и неспокойно разговаряха. Само няколко млади двойки продължаваха да танцуват, вглъбени в щастието си.

А Давад придоби смутен вид.

— Моля да ме извините, велеславни, вече обещах на Търговката Вестрит и семейството ѝ, че ще ги придружа до дома им. Но ви обещавам, че ще се върна бързо.

Сатрапът се надигна и се протегна по котешки.

— Няма да се наложи, Търговецо Рестарт. Не ми казвай, че си възнамерявал да изпратиш тези жени сами? Аз лично ще ги придружа до дома им, за да се убедя, че те са се прибрали невредими. Тъкмо младата Малта и аз ще получим възможност да подновим предишния си разговор.

Той лениво се усмихна към нея.

Баба ѝ пристъпи напред, шумоляща с роклята си. Едновременно с това тя направи нисък реверанс, почтителен и в същото време настояващ за внимание. Подир миг сатрапът раздразнено кимна насреща ѝ.

— Велеславни сатрапе, аз съм Роника Вестрит, баба на Малта. За нас би било чест да ни придружите, ала се боя, че нашият дом е изключително скромен. Неговите условия не биха се оказали подходящи за вас, не и по начина, по който сте привикнали. Разбира се, ние…

— Скъпа ми госпожо, единствената цел на моето пътуване е да изпитвам онова, към което не съм привикнал. Убеден съм, че условията на вашето домакинство ще ме удовлетворят. Давад, нали ще изпратиш слугите ми за през нощта? Заедно с багажа ми.

Думите на един владетел никога не се приемаха като обикновена молба. Давад побърза да се поклони.

— Разбира се, велеславни. Аз…

— Сигурен съм, че каретата ти вече чака пред вратата. Търговецо Дау, донеси пелерината на Кеки и моя плащ.

Давад Рестарт дръзна да направи един последен опит.

— Велеславни сатрапе, боя се, че в купето ще бъде много претъпкано…

— Не и ако ти седнеш на капрата. Но аз не виждам Серила… Какво пък, нека тя да отговаря за себе си, щом отказва да ми отдаде полагащото ми се внимание. Да вървим.

С тези думи той слезе от подиума и се отправи към изхода. Давад побърза да поеме подире му, повлечен като лист. Малта и баба ѝ се спогледаха за момент, преди да тръгнат в същата посока.

— Какво ще правим? — разтревожено прошепна девойката.

— Ще бъдем учтиви — увери я баба ѝ. — Но нищо повече — добави тя със заплашително тих глас.

Ако не беше долавящата се миризма на дим, нощта щеше да изглежда съвсем спокойна. От залата самият град не се виждаше, затова беше невъзможно да се определи къде е пожарът и какво е обхванал, макар самата му миризма да бе достатъчна, за да накара Малта да потръпне.

Каретата пристигна едновременно с донасянето на връхните дрехи. В нея Малта се качи първа: забравил придружителката си, сатрапът взе ръката на девойката и ѝ помогна да се покатери в купето. Той я последва и се настани досами нея.

— Както се разбрахме, ти ще яздиш при кочияша, Търговецо Рестарт — обяви владетелят. — Иначе вътре ще стане прекалено тясно. Кеки, ти седни от другата ми страна.

За баба ѝ, майка ѝ и Силдин оставаше отсрещната седалка. Макар самите места да бяха предостатъчно широки, девойката се чувстваше притисната, защото сатрапът седеше съвсем близо до нея — бедрото му почти докосваше нейното. Тя се постара да не издава смущението си от тази близост, затова целомъдрено сключи ръце в скута си и се загледа през прозореца. Наистина я беше връхлетяла умора — прибирането в дома щеше да бъде приветствано. То най-сетне щеше да ѝ донесе лелеяната самота.

Лесно можеше да се отгатне моментът, в който Давад се покатери на капрата: цялата карета се разлюля. Когато клатенето утихна, кочияшът даде знак на конете. Колата потегли плавно, оставяйки светлините и музиката зад себе си. Мракът я обгърна бързо, затова коларят не пришпорваше животните.

Нощта изглеждаше изградена от мълчание; същото това мълчание беше изпълнило и вътрешността на купето. Претоварената кола се стараеше да прибавя към него дружелюбното си проскърцване.

Малтиното напрежение започваше да се оттегля, ала не заради спокойствие, а заради обезчувствяване. От предишното оживление не беше останала и следа и тя не намираше основания да остава будна. Дори присъствието на владетеля не беше аргумент срещу дрямката ѝ.

В крайна сметка Кеки наруши мълчанието.

— Този летен бал беше много интересен. Радвам се, че успях да присъствам.

Няколко мига думите ѝ останаха без отговор. Тогава Роника възкликна:

— В името на Са! Вижте пристанището!

Те минаваха край участък на разредени крайпътни дървета. Изразите на удивление от Давад и кочияша съвпаднаха с ужаса на баба ѝ. Малта се сепна.

Изглеждаше, че цялото пристанище гори: пламъците удвояваха блясъка си върху водната повърхност. Пожарът не беше обхванал някой самотен склад, а цялото протежение на ивицата. Няколко кораба също горяха.

Във вцепенението си тя престана да чува възгласите на останалите. Тя много добре знаеше, че единствено огънят може да унищожи жив кораб. Дали и калсидците знаеха това? Дали живите кораби бяха онези, които пламтяха, или горяха корабите от кортежа на сатрапа? Но видяното изчезна след миг, отново скрито от дърветата, а и то се намираше прекалено далече.

— Бихме могли да се спуснем до брега, за да видим какво става — храбро предложи сатрапът и повиши глас. — Кочияшо, заведи ни до пристанището!

— Да не си се побъркал? — възкликна Роника, без да дава пет пари към кого се обръща. — Силдин и Малта нямат място там. Първо ще се приберем вкъщи, а после ти върви където си щеш!

Сатрапът не успя да отговори, защото каретата се разтресе и ускори ход.

— Какво го е прихванало Давад, та кара с такава скорост в тъмното? Давад? Давад, какво става?

Пряк отговор на въпроса ѝ не последва; развълнувани викове долетяха от предната част на каретата. На Малта се стори, че е доловила и друг глас: за да се увери, тя надникна от прозореца. В мрака зад тях девойката различи някакво движение.

— Струва ми се, че ни догонват конници. Може би Давад се опитва да ги надбяга.

— Сигурно са пияни, за да препускат нощем по този път — възмути се Кефрия. Забелязала, че Силдин възнамерява да се покатери върху седалката, за да надникне, тя избухна — Седни, дете, ще ми стъпчеш роклята!

В следващия миг Силдин отхвърча на пода, защото каретата се разклати за пореден път. Заради напора на впрегнатите коне купето беше започнало да се разклаща. Поне в това отношение многото пътници се оказаха предимство: вътре нямаше място за залитане.

— Не се облягай на вратата! — с писък настоя Кефрия. А Роника бе започнала да крещи:

— Давад, кажи на кочияша да намали! Чуваш ли, Давад?!

Вкопчената в рамката на прозореца Малта зърна движение отвън. Някакъв конник се беше изравнил с тях.

— Предайте се! — нареди той. — Ако спрете доброволно, никой от вас няма да пострада.

— Бандити! — ужасено възкликна Кеки.

— В Бингтаун? — отвърна Роника. — Невъзможно.

Ала и втори конник бе изникнал от другата страна на каретата. Едновременно със зърването му Малта чу кочияша да крещи нещо. Едно от колелата подскочи и девойката болезнено отлетя към стената на купето.

За миг изглеждаше, че каретата отново ще заеме нормалното си положение, стъпила върху четирите си колела. Всичко щеше да бъде наред.

Тогава купето продължи да се накланя. В сътресението Малта отхвърча към сатрапа, който се беше проснал върху Кеки. Девойката изпита объркващото усещане, че пада настрани; в следващия миг покривът на колата се оказа под нея. Вратата край нея се отвори. Последва писък, ужасяващ писък, придружен с ярък проблясък на белезникава светлина.

— Давад е мъртъв.

Роника Вестрит сама не разпозна гласа си, изрекъл тези думи. На тялото тя се натъкна пипнешком, докато си проправяше път по склона обратно към пътя. Разбра, че е Давад по многобройната украса на жилетката му.

Тя се радваше, че тъмнината не ѝ позволява да види трупа. Достатъчно беше, че е усетила неестествената отпуснатост и лепкавата влага на кръв. В шията му тя не напипа пулс, единствено хлъзгавина. Нямаше никакъв дъх. Заради количеството кръв по гърба на жилетката тя имаше основания да смята, че при падането той си е строшил черепа. Но нямаше намерение да потвърждава догадката си, а вместо това запълзя встрани от него.

— Кефрия! Малта! Силдин!

Тя ги зовеше отчаяно, но с немощ. Струваше ѝ се, че е попаднала в някакъв кошмар, където отсъства смисъл, а съществува единствено ужас. Над себе си тя можеше да различи очертанията на каретата — на фона на трептящата светлина на факли. Там се носеха гласове, движеха се силуети. Сигурно и децата ѝ бяха там.

Наклонът бе стръмен и обрасъл. Самото му изкачване тя бе престанала да осъзнава, както не осъзнаваше и как е успяла да пропълзи от каретата. Или как се е озовала толкова далеч. Нима бе отлетяла на толкова голямо разстояние, невредима?

До нея достигна гласът на Кефрия. Тя ридаеше и зовеше майка си — точно като малка, когато се събудеше от някой лош сън.

— Идвам, чедо! — провикна се възрастната жена. Някакви коварни храсти се изплъзнаха изпод пръстите ѝ, зашлевиха я през лицето. Тя отново полетя надолу. Цялата лява половина на тялото я болеше, като ожулена. Но това беше нещо преходно, което можеше да бъде забравено, изместено встрани. Важното беше да намери децата.

Тя отново се хлъзна надолу.

Може би беше изминало дълго време, преди тя отново да се надигне. Дали не беше припаднала в даден момент? Край себе си тя не виждаше нищо: нито каретата, нито премигващата светлина. И наистина ли тя беше зърнала силуети, или си беше представила? Старицата се заслуша.

И долови нещо. Някакъв звук, напомнящ ридание. Възрастната жена запълзя натам.

Тя намери Кефрия опипом: дочутото наистина се оказаха нейните ридания. Дъщеря ѝ извика сепнато при допира, сетне безмълвно се вкопчи в нея. Малкият Силдин лежеше в скута ѝ, свит на клъбце. По напрегнатите му мускули личеше, че той е жив.

— Той ранен ли е? — обърна се тя към дъщеря си. Това бяха първите ѝ думи.

— Не зная. Той не казва нищо. Не усещам да има кръв.

— Ела тук, Силдин. Ела при баба.

Момчето не се възпротиви, но и не реагира. Роника сама провери за кръв. Нямаше. Също както нямаше и реакция. Силдин продължаваше да трепери, свит. Тя отново го върна на Кефрия.

И дъщеря ѝ, и внукът ѝ бяха останали невредими. Кефрия си беше счупила няколко пръста, но други травми не усещаше. Друго не можеха да кажат, защото ги обгръщаше пълен мрак: клоните бяха прекалено гъсти и не пропускаха светлина.

— Къде е Малта? — попита Роника накрая. Пред Силдин тя не искаше да спомене Давад.

— Още не съм я открила. В началото чух другите… После ми се стори, че чувам твоя глас, но ти не дойде. А Малта така и не отговори на виковете ми.

— Ела, да се върнем на пътя. Може би тя ни чака там.

Тя по-скоро усети как Кефрия кимва.

— Помогни ми да пренесем Силдин — каза тя.

Роника не ѝ отговори, а поде с решителен глас:

— Силдин, двете с майка ти не можем да те носим. Ти вече си прекалено голям за това. Помниш ли как пренасяше кофи, когато онези кораби се появиха? Тогава ти беше храбър. Сега отново трябва да станеш храбър. Хайде. Хвани ме за ръката. Изправи се.

Той не реагира. Въпреки това възрастната жена го хвана за ръката и я подръпна.

— Изправи се, Силдин. Хвани и майка си за ръката. Ти си силен, ще помогнеш и на двете ни да се изкачим.

Детето бавно се раздвижи и наистина се изправи. Всяка от тях го хвана за ръката. С неговото съдействие за тримата беше по-лесно да се изкатерят по хълма.

През по-голямата част от изкачването те мълчаха. Кефрия, притиснала ранената си ръка към гърдите, не гореше от желание за приказки. Единствените им думи се свеждаха до окуражаванията към момчето и повиците към Малта, оставащи без отговор. Тези викове сепнаха нощните птици, налагайки тишина в промеждутъците си.

Каретата лежеше на една страна. Тук, по-близо до пътя, дърветата растяха по-нарядко и през тях прозираше блясъкът на звездите. Тази сцена беше изградена от различни отсенки на черно и бяло. Виждаше се дирята, която излязлата от контрол кола бе оставила сред дръвчетата.

Двете жени започнаха да претърсват около каретата — и двете примесили нетърпението си с известно желание да не открият нищо, защото имаше вероятност намереното да се окаже труп.

— Тя може да е останала в купето — произнесе в един момент Кефрия.

Покривът на каретата бе обърнат към склона, а ботушите на кочияша стърчаха изпод него. И Роника, и Кефрия ги забелязаха, но никоя от тях не ги спомена. Тази вечер Силдин бе преживял достатъчно — нямаше смисъл да го плашат допълнително. Нямаше смисъл да го карат да се замисля за тялото на сестра си.

Роника предположи, че каретата се е претърколила поне два пъти, преди да се вреже тук. Макар и застинала, тя изглеждаше нестабилна.

— Бъди внимателна — тихо се обърна тя към дъщеря си. — Може да се размести и отново да се хлъзне надолу.

— Ще внимавам — без нужда обеща другата. Двете бавно се приближиха до шасито. За момент ранената ръка на Кефрия се подхлъзна, тя изохка. Сетне жената бавно се надвеси над прозореца. — Не виждам нищо. Ще трябва да се покатеря вътре.

Роника чу как дъщеря ѝ се опитва да избута вратата. Преградата най-сетне се отмести. Кефрия приседна на ръба за момент, преди да се спусне вътре. От купето долетя остър възклик.

— Аз стъпих на нея — започна да вие Кефрия. — Милата ми…

Целият свят около Роника притихна в тягостно мълчание.

Преди Кефрия да започне да ридае.

— Тя диша! Жива е…

Глава тридесет и трета

Доказателства

Почти се зазоряваше, когато тя тихо влезе в каютата му. Несъмнено с опасението да не го събуди.

Кенит не спеше. Подир завръщането им на кораба Ета настоя да му помогне да вземе гореща вана и да се преоблече. Това той ѝ позволи, но след това я прокуди от каютата си, за да разстеле на спокойствие плановете за Заграба. И да приготви чертожните си инструменти.

Тези планове си заслужаваха да се въси насреща им: те бяха изработени по памет. При днешния им оглед той веднага видя, че някои от нанесените на тях идеи са неосъществими. Затова капитанът приготви нов лист велен и поде работата си наново.

Той обожаваше да се занимава с подобна работа. Чертежите му създаваха нов свят, негов собствен свят, където всичко бе логично, смислено и подредено с оглед на най-голямата ефективност. Те го връщаха в ранните дни на детството, в които той си играеше на пода край бащиното бюро. Пръстен под. Когато баща му бе трезвен, той работеше над проектите си за Ключалковия остров. В тях той нанасяше не само своето собствено имение, а и редицата колиби, в които щяха да живеят слугите, мястото за градините и дори съответните проценти, полагащи се на съответната растителност. Пак сред бащините чертежи бяха изникнали конюшнята и плевнята и огражденията за овцете (разположени тъй, че струпалият се тор лесно да бъде пренасян до градината). Той бе планирал и къща, в която да нощуват моряците му. И всяка структура заемаше такова място, че съединяващите ги пространства да останат прави. Съвършен план за един малък таен свят. Той често качваше Кенит на коляното си, за да му покаже тази си мечта. Разказваше му колко щастливи ще бъдат всички те. За кратко действително беше така.

До появата на Игрот.

Той пропъди тази мисъл, блъсна я в дъното на ума си, за да не му пречи на работата. И продължи да чертае убежището в подножието на наблюдателната кула.

— Какво е предназначението на тази постройка? — неочаквано запита талисманът.

Кенит се навъси към мастиленото петно, свидетелстващо за сепването му. Той го попи предпазливо, но не можа да отстрани следите му изцяло. По-късно щеше да му се наложи да го остърже.

— Предназначението — поде той, по-скоро за себе си, отколкото за наглото личице — е двойно: убежище по време на атака, а също и временен подслон, докато домовете им бъдат издигнати отново. Ако те прокопаят кладенец ето тук, вътре, и укрепят външността, тогава…

— Тогава ще могат спокойно да умрат от глад, вместо да бъдат отвлечени в робство — лъчезарно отвърна талисманът.

— Корабите, които биха нападнали Заграба, рядко проявяват подобно търпение. Те целят бърз удар, с лесна плячка и лесни жертви. Малко е вероятно да седнат да обсаждат укрепен град.

— Но защо изработваш тези планове? Защо с такъв интерес се стараеш да създадеш по-добър град за хора, които ти в действителност презираш?

За момент Кенит остана объркан, мълчаливо загледан в начертаното. Жителите на Заграба наистина не бяха достойни да живеят сред подобен ред. Но той осъзна, че това е без значение.

— Ще бъде по-добре — тросна се капитанът. — По-подредено.

— Контрол, това е истината — поправи го личицето. — Ти ще си оставил своя знак върху начина, по който те живеят. Открих, че това е единственото, което те интересува, Кенит. Контрол. Какво си си втълпил, пирате? Може би смяташ, че в един момент ще придобиеш достатъчно контрол, за да можеш да се върнеш и да промениш миналото? Да го накараш да се отслучи? Да реализираш бащините си планове и да построиш неговото свряно кътче рай? Кръвта винаги ще си остава там, Кенит. Също като мастилено петно върху съвършен проект: така попива и цапа кръвта. Каквото и да правиш, всеки път, когато прекрачиш прага на онази къща, ти ще продължаваш да надушваш кръвта и да дочуваш ехото на писъците.

Той яростно захвърли писалката си. С отвращение видя, че тя е оставила кървава ивица върху чертежа му. Не, не кръв, а мастило, обикновено черно мастило. Това беше всичко. Мастилото можеше да бъде попито и отстранено. Също като кръвта. В един момент всичко се изличаваше.

С тази мисъл той си легна. И остана да лежи буден, да изчаква завръщането на Ета.

Тя се появи със стъпките на котка, завръщаща се от нощен лов. В тъмното тя се разсъблече тихо, приближи се до леглото и понечи да се промъкне под завивките.

— Как се справя момчето? — с ведър глас попита пиратът.

Ета се сепна; силуетът ѝ допря ръка върху сърцето си.

— Стресна ме, Кенит. Очаквах, че спиш.

— Очевидно — със сарказъм отвърна той. Осъзна, че гневът му не произтича от факта, че тя е спала с момчето. Та нали още от самото начало това беше целта на Кенит. Дразнеше го нейното очакване, че тя би могла да го заблуди. Това значеше, че тя го смяташе за глупав. Е, беше време да ѝ покаже заблудите ѝ.

— Кракът ли те боли? — попита жената. Загрижеността ѝ звучеше искрена.

— Защо питаш?

— Реших, че това може да е причината да си останал буден. Боя се, че Уинтроу се оказа по-сериозно ранен от очакваното. Той не се оплакваше, но вечерта ръката му се беше подула толкова, че той не можеше да си съблече ризата сам.

— И ти си му помогнала — меко изтъкна Кенит.

— Да. Скълцах му лапа, това смъкна отока. После му зададох няколко въпроса за една книга, която в момента се опитвам да прочета. Тя ми се струва глупава, защото вътре се говори единствено как човек трябвало да реши какво е истинското в живота му и какви са последиците от възгледите му за живота. Той каза, че това се наричало философия. Аз му казах, че губене на време е по-подходящо название. Какъв е смисълът да се чудиш как знаеш, че една маса е маса? Той възрази, че така сме се замисляли над начина, по който мислим. Аз все още смятам, че книгата е глупава, но той настоява да я дочета. Едва на излизане от каютата му осъзнах колко дълго сме се карали двамата.

— Карали сте се?

— Без гняв. Дискутирахме, това трябваше да кажа. — Тя повдигна завивката и се покатери в леглото. — Чиста съм — бързо добави Ета, когато Кенит се дръпна от допира ѝ.

— В стаята на Уинтроу ли се ми? — жегна я пиратът.

— Не. В камбуза, където винаги има гореща вода. — Жената притисна тялото си до неговото и въздъхна. В следващия миг тя попита — Кенит, защо ме питаш това? Нямаш ли ми доверие? Аз съм ти вярна.

— Вярна?

Думата го шокира.

Тя рязко се надигна, увличайки одеялото със себе си.

— Разбира се, че съм ти вярна. Винаги съм ти била вярна. Ти какво си мислеше?

Това можеше да се окаже пречка за плановете му. Капитанът подръпна одеялото, за да я накара да легне. Следващите си думи той подбра изключително внимателно.

— Мислех си, че ще останеш с мен само за известно време. Докато някой друг не ти се стори привлекателен.

Той леко присви рамене, по-смутен, отколкото му се искаше да признае. Защо му беше трудно да признае това пред себе си? Тя беше курва. А курвите не познаваха лоялността.

— Докато някой друг…? Някой като Уинтроу? — Тя се засмя гърлено. — Уинтроу?

— Той е по-близо до възрастта ти от мен. Неговото тяло е младо, свежо, недокосвано и бих добавил, с два непокътнати крака. Защо да не го намериш за по-привлекателен от мен?

— Ти ревнуваш! — възкликна тя с радостно удивление, сякаш току-що той ѝ беше връчил диамант. — Кенит, държиш се глупаво. Наистина ли ме ревнуваш от Уинтроу? Аз започнах да се държа мило с него, защото ти ме помоли. Вече виждам защо ти го цениш, виждам и онова, което ти искаше да ми покажеш за него. Той ме научи на много неща, за което съм му благодарна. Но защо очакваш, че бих заменила един мъж за едно момче?

— Той не е сакат — изтъкна Кенит. — Освен това днес той се би като мъж. Той уби човек.

— Да, днес той се би, но това не го прави зрял мъж. Той се би за първи път, с дадено му от нас оръжие и с умения, на които го научих аз. Той уби, което го измъчва. Той дълго говори колко неправилно било да отнемеш от някого онова, което само Са имал право да дарява и отнема. — Тя снижи глас. — Той плака.

Кенит диреше някаква опора, от която да продължи плановете си.

— И това те е накарало да не го приемеш за мъж.

— Не. Накара ме да го съжаля, макар да ми се искаше да го сграбча и да го разтърсвам, докато не се осъзнае. Той е още юноша, който се колебае между естествената си доброта и нуждата си да те последва. Самият Уинтроу осъзнава това, тази вечер той говори и за това. Преди много време, когато двамата за първи път останахме насаме, аз говорих с него. Казах му елементарни неща, от рода на това, че трябва да подири живота си в онова, което има, вместо да копнее за далечното. Той взе тези неща присърце, Кенит. — Тя снижи глас. — Сега той вярва, че самият Са го е изпратил при теб. Казва, че всичко, случвало му се подир напускането на манастира, го е отвеждало към теб. Той вярва, че Са е позволил изпадането му в робство, за да може по-добре да разбира омразата ти към тази практика. Дълго време той се противеше на тази идея за предреченост. Казва, че ѝ се е противил заради ревността си към кораба. Тази ревност го била заслепила и го накарала да търси недостатъци в теб. Но през последните няколко седмици Уинтроу е разбрал, че волята на Са го е отвела при тебе. Той вярва, че е негова съдба да стои край теб, да говори в твоя подкрепа и да се сражава за теб. Но нуждата от последното го измъчва и кара да се чувства раздвоен.

— Бедното момче — каза Кенит, макар да му беше трудно да звучи състрадателно край целия този възторг. Нещата се развиваха отлично, почти както ако тя наистина беше спала с момчето.

Ета отпусна ръце върху раменете му и започна да го разтрива. Пръстите ѝ бяха приятно хладни.

— Аз се опитах да го утеша. Опитах се да му кажа, че може би случаят, а не съдбата, го е поставил в тази ситуация. А знаеш ли какво ми отговори той?

— Че случайност не съществува, а има само съдба.

Ръцете ѝ спряха.

— Откъде знаеш?

— Това е една от основите, на които се крепи учението на Са. То твърди, че съдбата не е ограничено достояние на малцина избрани. Всеки човек има своя съдба. И цел на живота му е да я разпознае и изпълни.

— На мен това ми се струва ограничаващо учение.

Кенит поклати глава върху възглавницата.

— Онзи, който вярва в него, ще знае, че е не по-малко важен от останалите. И също ще знае, че не е по-важен от тях. Така се създава обширно равенство в стремежа.

— Ами днешното му убийство? — попита Ета.

Кенит тихо изсумтя:

— Това го измъчва, нали? Трудно му е да приеме, че някой е бил орисан да умре от ръката му, а самият той е бил орисан да отнеме живот. С течение на времето Уинтроу ще види, че смъртта не е била негово дело. Са просто ги е събрал, за да може всеки от двамата да изпълни съдбата си.

— Ти също ли вярваш в Са и неговите учения? — колебливо попита тя.

— Когато това попада в съдбата ми — въздигнато отвърна Кенит и се засмя. Той се чувстваше необяснимо добре. — Ето какво ще направим за момчето. Когато възстановяването на Заграба тръгне, ще го заведем до Острова на Чуждите. Там той ще се разходи по плажа и някой Чужд ще му предскаже съдбата. — Капитанът се усмихна в мрака. — Тогава аз ще му обясня предсказанието.

И пиратът се извърна към обгръщащите го ръце.

Най-малко една от бъчвите с осолено свинско се беше развалила. Бъчвите, пълни с парчета месо и саламура, трябваше да са запечатани плътно. Тази миризма означаваше, че бъчвата се е спукала, или при товаренето, или от разместил се товар.

Изтеклата саламура не само носеше миризмата на развалено месо: тя бе направила непригодна всяка друга храна, с която бе влязла в съприкосновение. Миризмата идваше от предната част на трюма, тясната. Това пространство бе плътно изпълнено с различни по големина бъчви. Налагаше се всички те да бъдат преместени, за да се открие и отстрани изтичащият съд (и евентуалните засегнати от него).

Брашън бе доловил вонята по време на едно от обхожданията си. Той бе възложил откриването на източника на Лавой, който от своя страна го възложи на нея. В началото на смяната си Алтея възложи на двама моряци да започнат разчистването. И сега, призори, тя се отбиваше, за да провери напредъка им.

А той беше възмутителен. Едва половината от въпросния товар бе преместена; смрадта се носеше с предишната сила — по нищо не личеше, че виновният съд е бил намерен, нямаше следи и от почистване. Куките, с които двамата трябваше да си помагат, висяха окачени на тавана. Лоп седеше на една бъчонка, привел длъгнестото си тяло над сандък пред себе си. Бледосините му очи напрегнато следяха три орехови черупки. Насреща му стоеше Арту, чиито мърляви пръсти ловко се въртяха над импровизираните чашки.

— Тука има, тука няма — напяваше той. Дамгата върху бузата му проблясваше в светлината на фенера. Това беше морякът, съден за изнасилване.

Алтея кипна. Лоп беше простодушен моряк, който обичаше да се укрива от работата. Но Арту тя искрено ненавиждаше и винаги се стараеше да не работи в близост до него. Въпросният имаше лъскави черни очички, тъмни като миши дупки и шаващи с жестовете на плъх. А устата му постоянно лъщеше от влага.

Прекалено увлечен да обира парите на другаря си, Арту дори не забеляза появата ѝ. С пищен жест той престана да размества черупките, езикът му не пропусна да оближе устните.

— Къде е топчето, къде е бобчето? — попита той, шаващ с вежди.

Алтея рязко пристъпи напред и изрита сандъка. Черупките се разхвърчаха.

— Открихте ли коя от бъчвите изпуска? — кресна жената.

Лоп удивено я погледна, сетне посочи към търкулналите се черупки.

— Няма топче! — възкликна той.

Алтея го сграбчи за яката и го разтърси.

— Естествено, че няма! — Тя го блъсна встрани. Морякът продължаваше да се взира насреща ѝ. А младата жена се извърна към Арту. — Защо още не сте намерили сцепения съд и не сте почистили?

Онзи се изправи и нервно облиза устни. Той беше кривокрак дребосък, по-скоро пъргав, отколкото силен.

— Защото няма такъв. Двамата с Лоп преместихме целия товар тук, но не намерихме нищо. Нали така, Лоп?

Лоп се пулеше насреща ѝ.

— Нищо не намерихме, госпойце.

— Няма как да сте преместили целия товар. Още усещам, че вони.

— Той корабът така си мирише. Всички кораби смърдят така — сви рамене Арту. — Когато пътуваш толкова, колкото аз…

Алтея не доизслуша думите му на превъзходство.

— Този кораб не мирише така. Нито ще мирише, докато аз съм помощник. Разместете и останалите сандъци, намерете строшения и почистете.

Арту почеса един космат цирей на врата си.

— Нашата смяна почти приключи. Колегите със сигурност ще го намерят. — Той кимна доволно и съзаклятнически сръга Лоп. Длъгнестият му другар се ухили в отговор.

— Имам лоши новини за теб, Арту. Двамата с Лоп ще останете тук, докато не намерите строшения съд и не почистите. Ясно ли е? Съветвам ви да се захванете веднага, ако искате изобщо да приключите.

— Това не е честно! — Арту скочи на крака. — Ние вече си изкарахме дежурството. Не ме ли чу?

Зацапаните му пръсти я сграбчиха за ръкава — изненадващо силно, защото Алтея не успя да се освободи с първоначалното си дръпване. Тя застина, защото нямаше намерение да влиза в съревнование на сили, което щеше да изгуби, нито възнамеряваше да рискува да разкъса ризата си в близост до този моряк.

Вместо това тя се обърна, присвила очи насреща му.

— Пусни ме — процеди тя.

Лоп се взираше в тях уплашено — той бе започнал да дъвче долната си устна.

— Арту, тя е втори помощник — нервно прошепна той. — Ще си имаш големи неприятности.

— Помощник — отвратено изсумтя Арту. Бърз като бълха, той премести захвата си върху самата ѝ ръка. — Никакъв помощник не е тя, тя е жена. И страшно ѝ се иска, Лоп. Здравата ѝ се иска.

— Иска ѝ се? — неразбиращо повтори Лоп и объркано се навъси към Алтея.

— Виж, тя не крещи — изтъкна Арту. — Просто си стои и чака. Май ѝ е писнало да калафати капитана.

— Тя ще каже — обърка се Лоп. Него не беше трудно човек да обърка.

— Глупости. Ще се гърчи колкото за кумова срама, а накрая ще се усмихва. — Арту се ухили към нея и се облиза. — Нали така, помощнико? — подразни я той. И разкри кафеникави зъби.

Алтея не трепна под погледа му. Тя нямаше намерение да показва страх. Пък и сега не беше моментът за страх, а за размисъл.

Дори и ако тя изпищеше, никой нямаше да я чуе. Корабът може би я усещаше, но на него тя не можеше да разчита: в последно време Парагон бе започнал да се държи странно; непрекъснато му се струваше, че ще се сблъска със змии или плаващи трупи, та никой вече не обръщаше внимание на виковете му. Не, тя нямаше да изпищи.

Арту продължаваше да се взира в нея, с блеснали очи. Алтея осъзна, че той очаква именно това от нея — писък. И двамата знаеха, че когато той приключеше с нея, щеше да му се наложи да я убие. Естествено, той щеше да се постарае да го представи като нещастен случай — някой освободил се неочаквано сандък или нещо подобно. Лоп щеше да потвърди версията му. Брашън щеше да се досети за истината и да екзекутира и двамата, но за Алтея това нямаше да представлява утеха.

Целият този водопад от мисли пробяга през ума ѝ само в рамките на миг. Тук тя не можеше да разчита на никого. По-рано беше се заклела пред Брашън, че сама е в състояние да се справя с екипажа. Ето че съдбата ѝ предоставяше възможност да го докаже.

— Предупреждавам те за последен път — каза му тя с тих и хладен глас. Този път също успя да скрие треперенето си.

Арту я зашлеви с опакото на свободната си ръка. Алтея дори не забеляза движението му, осъзна единствено удара. За момент пред очите ѝ причерня; думите на двамата мъже достигнаха до нея приглушени.

— Не я удряй — стресна се Лоп.

— Глупости, така ѝ харесва на нея. Грубо.

Ръцете му се преместиха върху ризата ѝ и я изтръгнаха изпод колана. Именно отвращението от този допир прогони замайването. Алтея започна да го обсипва с удари, в които влагаше цялата си сила и които тялото му изобщо не усещаше. Единствената реакция, която тя предизвика, беше смехът му. С отчаяние тя осъзна, че не може да го нарани.

В този момент младата жена с готовност би побягнала, ала не можеше да се измъкне от металния му захват. А дори и да беше свободна, край разхвърляния в безредие товар надали щеше да стигне далеч.

Арту я блъсна към един сандък и пусна едната ѝ ръка, за да разкъса яката на ризата ѝ. Здравият памучен плат не се поддаде на усилията му. Със свободната си ръка Алтея нанесе удар в стомаха му. Този път морякът трепна.

Този път тя видя насочения към нея удар и успя да отмести глава. Вместо в лицето ѝ, юмрукът се стовари в стената на сандъка. Дървената преграда се разцепи под удара му. Насилникът изрева дрезгаво. (Дано да си беше счупил ръката.)

Алтея понечи да продължи атаката си, като зарови пръсти в очите му. Арту не ѝ позволи, а захапа китката ѝ до кръв. Двамата залитнаха и полетяха към земята. Жената се извъртя отчаяно, за да не се озове прикована под тежестта му. Тя и морякът се стовариха един до друг сред сандъците. От това близко разстояние Алтея заби два къси и жестоки удара в стомаха му.

За миг тя зърна Лоп да се поклаща над тях, да се вайка и да притиска юмруци към гърдите си. Челюстта му висеше в уплах. Но Алтея нямаше време да мисли за него.

Тя сграбчи Арту за косата и блъсна главата му в бъчонката зад него. За момент хватката му отслабна и Алтея повтори движението. В отговор противникът стовари коляно в корема ѝ, изкарало дъха ѝ. Той се претърколи върху нея, притисна я и със същото коляно се опита да раздалечи краката ѝ. Жената изкрещя от гняв, защото от тази позиция не можеше да нанесе удар с ръцете си, а краката ѝ бяха притиснати. Морякът се изсмя в лицето ѝ, при което я заля с противния си дъх.

Алтея реши да си послужи с ход, чиято ефективност бе наблюдавала многократно. Тя отдръпна главата си назад и с все сила насочи челото си срещу неговото. Устремът ѝ пропусна; тя се блъсна в зъбите му. Те се отчупиха и за отмъщение порязаха челото ѝ.

Арту изкрещя и отскочи назад, притиснал шепи над кървящата си уста. Алтея побърза да се изправи, за да го обсипе с поредица от безогледни удари, в които от значение беше единствено силата. Тя усети как едно от кокалчетата ѝ изпращява; болка проряза дланта ѝ, но въпреки това продължи да удря. Щом зае стабилна позиция, младата жена продължи с ритници. Едва когато морякът остана да лежи на пода, свит на стенещо кълбо, тя престана.

Тя отмести прилепналата към челото ѝ коса и се огледа. По време на битката ѝ изглеждаше, че времето е спряло, но в действителност надали бе изминала и цяла минута от началото на сблъсъка: фенерът все още проблясваше; Лоп продължаваше да се взира в тях. До този момент Алтея не бе осъзнавала колко е слабоумен той в действителност. Щъркелоидът дъвчеше юмрука си. Усетил погледа ѝ, той се обърна към нея и каза високо:

— Загазил съм, знам, че съм загазил.

В очите му съжителстваха уплах и упоритост.

— Намери бъчвата с развалено месо и я изхвърли през борда. — Тя си пое дъх. — И почисти. След това си свободен.

Неочаквано тя се приведе, опирайки длани върху коленете си. Трябваше още няколко пъти да диша дълбоко, за да успокои обзелото я замайване. Беше сигурна, че ще повърне, но успя да овладее позива.

Арту беше започнал да се раздвижва. Тя отново го изрита и посегна да откачи една от куките.

— Аз не съм ти направил нищо! — ужасено смотолеви проснатият. Едното му око беше се изпълнило с кръв. От предишния му устрем нямаше и следа. Изглежда болката от строшените зъби изцяло го беше обездвижила. Той не направи никакъв опит да се защити от предполагаемия замах с куката.

А Лоп възкликна ужасено и трескаво пристъпи към работа, за да открие разваленото месо.

Алтея сграбчи ризата му и закрепи острието на куката в плата. След това тя се отправи към стълбата, влачейки моряка подире си. Арту я следваше със смесица от оттласквания и пълзене, в напразен опит да се изправи на крака. За всеки случай младата жена поспря и изви куката, за да стегне плата и обездвижи ръцете му, преди отново да поднови пътя си. Обзелият я гняв бе доказал като лъжа усещането, че не са ѝ останали сили. Тежестта на влачения от нея мъж почти не се усещаше.

Тя долавяше крясъците на Парагон, но не можеше да разбере думите му. По това време в очертанията на входа към палубата бяха изникнали няколко любопитни физиономии — това бяха хора от смяната на Лавой: значи заместник-капитанът също се намираше наоколо.

Алтея не им обръщаше внимание, а продължаваше спокойно да тегли мятащия се Арту подире си. Тя бе решена на всяка цена да изникне върху палубата.

По времето, когато младата жена изпълни намерението си, тя се оказа обградена от мърморещо неразбиране. Струпалите се около люка се отдръпнаха. А когато тя издърпа и Арту на палубата, неразбирането преля в ругатни, изразяващи удивление. За частица от мига тя зърна Хаф да се взира смаяно в нея.

Тя не спря, а се отправи към левия борд, все така повлачила Арту.

— Аз нищо не съм ѝ направил! Нищо не съм направил! — продължаваше да хленчи той, макар и приглушено, защото още държеше длани над окървавената си уста. Лавой, застанал край перилата на отсрещния борд, ги изгледа безразлично.

Неочаквано на палубата изникна Брашън. Той не беше закопчал ризата си, освен това беше бос, с разпусната коса. Клеф се тътреше подире му, продължаващ да ломоти скорострелно.

С един поглед капитанът разбра ситуацията. За миг този поглед се задържа сепнато върху окървавеното ѝ лице и раздърпаните дрехи, но само за миг. Подир това Брашън се извърна към заместника си.

— Лавой! Какво става тук? — изрева Брашън. — Защо не си ги спрял?

— Простете, капитане? — Лавой го погледна объркано и отново извърна очи към Алтея и Арту, сякаш ги виждаше чак сега. — Този проблем не ме засяга, сър. Вторият помощник държи ситуацията под контрол. — Следващите си думи той насочи към нея, влагайки в гласа си твърдостта на заповед. — Прав ли съм с твърдението си, Алтея?

Тя спря.

— Изхвърлям разваленото месо, съгласно вашите нареждания, сър. — Говорейки, тя отново изви куката.

За момент настъпи тишина. Лавой премести въпросителния си поглед върху Брашън. Капитанът сви рамене.

— Продължавайте.

Той започна да закопчава ризата си и се загледа към хоризонта, за да отгатне времето на предстоящия ден.

Арту започна да вие като сритано куче и да се мята. Алтея отново започна да го влачи към борда, макар още да не бе сигурна, че наистина ще го хвърли.

На палубата се появи Лоп, носещ две кофи, чиято миризма недвусмислено издаваше съдържанието им.

— Намерих разваленото месо, намерих го — ликуващо извика той и изтича край нея. — Бъчвата се беше пукнала и разтекла. Но ние ще почистим, нали, Арту?

Лоп изсипа товара край борда. Докато повдигаше втората кофа, от водата изникна главата на змия.

Чудовището погълна разваленото месо още във въздуха, а Лоп отскочи назад с писък.

— Змия! Змия! — Парагон прибави своя рев към настъпилия хаос.

Алтея пусна куката. Арту побърза да запълзи назад, трополящ с дръжката.

За един дълъг момент Алтея и змията останаха загледани очи в очи. Люспите на създанието притежаваха зеления оттенък на пролетни листа, а огромните очи жълтееха като глухарчета. Всяка люспа застъпваше две други в последователност, която изкушаваше окото да го последва. Най-големите люспи бяха големи колкото една нейна педя, а онези около очите приличаха на зрънца. Алтея стоеше запленена от това великолепие.

Съществото развали впечатлението, разтваряйки паст, в която с лекота би могъл да скочи човек: червена като сурово месо паст, съдържаща редица зъби. Създанието разклати глава напред-назад с питащ рев. Алтея продължаваше да стои неподвижно. Змията събра челюсти и продължи да се вглежда в нея.

С периферното си зрение младата жена долови раздвижване. Някакъв моряк тичаше към нея, стиснал кука. В същия миг се разнесе Брашъновият вик:

— Не го дразни! Остави го!

Алтея се извърна и се хвърли към Хаф. Морякът размахваше копиеподобния инструмент като оръжие и крещеше „Не ме е страх!“, макар че бледнината по лицето му говореше друго. Тя го сграбчи за ръката и се опита да го спре.

— То просто търси храна. Остави го на мира, Хаф. Ще си отиде. Остави го!

Морякът нетърпеливо се отскубна от нея; напрегнати от битката и последвалото влачене, ръцете ѝ не успяха да го задържат. Алтея отхвърча встрани и можеше единствено да гледа как Хаф замахва с куката.

— Не! — изрева Брашън, ала викът му съвпадна с първите мигове от движението. Куката се стовари върху муцуната на създанието, без да го нарани, и се плъзна по люспите. Тогава — по-скоро по случайност, отколкото в израз на намерение — накрайникът се вклещи в една от ноздрите.

Под ужасения поглед на Алтея съществото отметна глава назад. Куката повтори движението, с кучешко стремление Хаф също остана вкопчен. В същия миг съществото изду врата си: огромна грива от отровни остроти обгърна лицето и шията му. То отново изрева, при което от устата му изхвърчаха пръски. Онези от слюнките, попаднали върху палубата, със съскане започнаха да разяждат дъските. Парагон изкрещя. Дори самата миризма на отровата Алтея усещаше върху кожата си като изгаряне. Хаф изпищя, оказал се обгърнат най-силно от разяждащия облак. Той пусна куката и се свлече обратно на палубата — или в безсъзнание, или мъртъв. Създанието наклони глава, загледано в проснатия. След мигновен размисъл то се стрелна към тялото.

Алтея единствена се намираше достатъчно близо, за да направи нещо. Въпросното действие бе само едно, но въпреки това тя нямаше намерение да гледа безучастно.

Тя скочи и сграбчи куката, която все още се поклащаше, прикрепена върху лицето на създанието. Отровният дъх бе започнал да разяжда дръжката; въпреки това жената наблегна с цялата си тежест, за да изтласка главата на съществото встрани.

Лоп, изненадващо окопитен, запрати празната дървена кофа към главата на чудовището. В продължение на същото движение той се наведе, грабна Хаф за глезените и го дръпна назад.

Това оставяше Алтея като единствена цел на съществото. Тя стисна куката по-силно и блъсна с цялата си сила. Дървената дръжка издържа и този път: новата порция лига пропусна целта си и поля палубата на Парагон. Живият кораб изпищя отново. Зад нея долитаха други гласове — Лавой нареждаше на хората си да вдигнат още платна, моряци крещяха ужасено. А над всички се разнесе удивеният, гневен вик на кораба.

— Аз те познавам! — прогърмя Парагон. — Познавам те!

Янтар изкрещя някакъв въпрос, който Алтея не можа да разбере. Тя продължаваше отчаяно да стиска дръжката — макар и разядена, куката оставаше единственото ѝ налично оръжие.

Едва при първия удар на веслото тя осъзна, че Брашън е дотичал до нея. Греблото също представляваше нищожно оръжие срещу подобно създание, ала в бързината капитанът не бе могъл да намери друго.

Очаквано, куката не издържа и се откачи от ноздрата. Вече необременено, съществото тръсна гривеста глава и заля палубата с димяща отрова. Алтея сграбчи куката като копие и се хвърли напред. Тя се целеше в окото, но пропусна, защото чудовището извъртя глава към Брашън. Вместо това върхът на куката попадна върху някакво податливо място зад челюстта на чудовището. За нейно смайване наконечникът проникна веднага, със същата лекота, с която би пронизал зрял пъпеш. Алтея натисна с цялата си сила.

Змията отметна глава назад в агония.

— Прикрий се! — без нужда изкрещя Алтея към Брашън: той вече се търкаляше встрани.

Един последен тласък, при който нещо поддаде. По шията на създанието потече димяща отрова. То изпищя, леейки токсин и кръв от устата си. Конвулсиите му изтръгнаха куката от ръцете на Алтея.

Жената се стовари върху палубата и остана безпомощно да се взира в мятащото се създание. Част от избълваната отрова се стичаше в морето, но друга заливаше борда и палубата на Парагон, което накара кораба за пореден път да изкрещи и да потръпне.

Огромното туловище най-сетне потъваше обратно под вълните, а Брашън вече издаваше нареждания за кофи и четки.

— Почистете палубата! — ревна той, макар и още стоящ на четири крака върху палубата. Лицето му аленееше заради отровата. Той се поклащаше леко, сякаш се опитваше да стане, но не можеше. Дано пръските на змията не бяха засегнали очите му.

Тогава от носа долетя вик, накарал Алтеината кръв да изстине.

— Аз те познавам! — изрева Парагон. — Ти също ме позна. Чрез твоите отрови аз познах себе си! — Безумният му смях заглуши вятъра. — Кръвта е памет!

Колко може да се промени светът само за една нощ? Този въпрос си задаваше Роника Вестрит.

Ако човек се покатереше върху стол в стаята на Алтея, можеше да види част от града и пристанището над върховете на дърветата. Ала днес Роника виждаше единствено дим, колкото и да се взираше. Бингтаун гореше.

Тя тежко се спусна от стола и събра чаршафите от Алтеиното легло — те щяха да послужат за вързопи, в които да отнесат най-необходимото.

Кошмарният път към дома все още измъчваше паметта ѝ. Малта пристъпваше тромаво, като осакатено теленце. След известно време Силдин се отърси от вцепенението си, но само за да започне да плаче. Той ридаеше непрекъснато и настояваше да го вземат на ръце — нещо, на което сам се противеше от години. Естествено, двете изнурени жени не можеха да го носят. Роника го държеше за ръката и го влачеше подире си, а с другата си ръка бе прегърнала Малта през кръста. Кефрия също помагаше на дъщеря си, макар и само с едната си ръка. Така те вървяха цяла вечност. На два пъти ги подминаха ездачи, но никой от конниците не обърна внимание на виковете им.

Развидели се по-късно от обичайното, защото димът допълнително отложи утрото. Оказа се, че нощта е била милостива: светлината на деня разкри окъсани дрехи и одрана плът. Кефрия беше боса, изгубила обувките си някъде около мястото на катастрофата. Малта провлачваше нозе сред раздраните остатъци на пантофки, които изобщо не бяха предназначени за улицата. Накъсаната риза на Силдин стоеше слепена с разранения му гръб; момчето приличаше на влачено от кон. Сестра му си беше ударила челото, по лицето ѝ имаше засъхнали ивици кръв. И двете ѝ очи бяха подпухнали.

По състоянието на другите Роника можеше да се досети как изглежда самата тя.

Почти целият път премина в мълчание. Най-дългият им разговор се състоеше от три реплики.

— Аз съвсем забравих за сатрапа и неговата придружителка. — С по-тих глас тя запита — Ти видя ли ги?

Роника бавно поклати глава.

— Чудя се какво ли е станало с тях — отвърна тя, макар че в действителност това беше лъжа. В момента тя можеше да мисли единствено за собствените си близки.

Малта се обади иззад сцепени устни:

— Конниците ги отведоха. В началото те ме помислиха за другата съветничка, но когато откриха, че не съм, просто ме оставиха да лежа. Един от тях каза, че така или иначе скоро съм щяла да умра.

През остатъка от пътя до дома те мълчаха.

По-скоро просяци, отколкото домопритежатели, четиримата най-сетне достигнаха дома Вестрит — за да открият, че вратата е залостена. Тук Кефрия не можа да сдържи риданията си, когато започна да блъска по вратата. Отзовалата се най-сетне Рейч стискаше цепеница.

Оказа се, че половината утро е отминало. Най-сетне у дома, те се погрижиха за раните си. Балните дрехи, тъй внимателно подготвяни, бяха захвърлени в коридора. И двете деца си бяха легнали и спяха дълбоко. С помощта на Рейч Роника и Кефрия се умиха и преоблякоха, само че още не беше време за почивка: пръстите на Кефрия се бяха подули болезнено; другите две жени трябваше сами да съберат провизии и дрехи.

Роника не знаеше какво става в града; знаеше само, че въоръжени конници са нападнали каретата им, за да отвлекат сатрапа и неговата придворна, оставяйки другите да мрат. Бингтаун гореше. Заради този дим не можеше да се види случващото се в пристанището. Във всеки случай възрастната жена не възнамеряваше да чака пламъците да достигнат прага на нейния дом. В бягството щяха да им помогнат старата кобила и тлъстичкото пони на Силдин. Тези животни нямаше да могат да пренесат много товар, но пък и нещата, които Вестритови щяха да вземат със себе си, не бяха много. Важното беше да спасят самите себе си.

До фермата Ингълби имаше поне два дена път. Интересно как щеше да я посрещне старата Тетна — нейната дойка. Роника не беше я посещавала от години.

Тя се стараеше да си внуши, че очаква срещата с нетърпение…

Блъскането по вратата я накара да забрави спомените и да изтърве чаршафите на пода. В първия миг ѝ се прииска да побегне. Но тя не можеше да избяга. Тя беше единствената преграда между близките си и заплахата, стояща на прага.

Рейч храбро изникна от кухнята, стиснала своето парче дърво. Самата Роника се отби в кабинета. Покойният ѝ съпруг винаги бе държал свайка върху бюрото си и след смъртта му инструментът все още стоеше там. Възрастната жена го взе и се отправи към вратата.

— Кой е там?

— Рейн Купрус. Моля ви, пуснете ме да вляза!

Роника кимна на Рейч, но не отпусна оръжието си. Слугинята отмести резето и отключи. Когато вратата се отвори, младежът изтръпна при вида на старицата.

— Кълна се в честта си, молех се да не е истина! — извика той. — Как е Малта?

Възрастната жена не отговори веднага, а остана загледана в него. Рейн все още носеше балните си дрехи, ала те бяха попили миризмата на дим и прах. Личеше, че той е навлизал дълбоко сред пожарите.

— Жива е — сухо отвърна Роника. — Давад Рестарт и кочияшът му са мъртви.

Той не чу думите ѝ.

— Кълна се, че не знаех. Тя е дошла с наемна карета, казаха ми, че е дошла с наемна карета. Очаквах, че ще си тръгне по същия начин. Моля ви, нали Малта е добре?

Роника осъзна загатнатото в думите му и изтръпна.

— Твоите хора са я оставили да умре. В действителност те дори са ѝ се присмели, че умира. Това би трябвало да те ориентира в състоянието ѝ. Приятен ден, Рейн Купрус. — Тя направи знак на Рейч, която започна да затваря вратата.

Младежът скочи напред, влагайки своята тежест насреща. Слугинята не можа да удържи. Вече пристъпил в коридора, Рейн залитна за момент, преди да възстанови равновесието си.

— Моля ви, времето е съвсем малко. Ние прогонихме галерите от устието на пристанището. Дойдох да взема Малта и близките ѝ. Възнамерявам да ви заведа нагоре по Реката. Там ще бъдете в безопасност. Само че няма много време — Кендри отплава скоро, с или без нас. Във всеки един момент галерите може да се върнат и отново да блокират пристанището. Трябва да тръгнем веднага.

— Не — категорично заяви Роника. — Ние сами ще се погрижим за себе си, Рейн Купрус.

Той ѝ обърна гръб и зовейки името на любимата си, се затича надолу по коридора, към спалните. Роника рязко протегна ръка към стената, за да се удържи изправена: главата ѝ беше започнала да се замайва. Точно сега ли решаваше да я предаде тялото ѝ?

Рейч я хвана за ръката и ѝ помогна да последва неканения гост.

Младият мъж тичаше като побеснял. Той продължаваше да крещи името на Малта, блъскайки всяка срещната врата. До самата ѝ стая Рейн достигна точно в момента, в който Кефрия изхвърчаше от прага на своята спалня.

Забелязал любимата си, Рейн възкликна задавено и изчезна вътре.

— Да не си посмял да я докосваш! — изкрещя Кефрия и на свой ред се затича към спалнята на дъщеря си. Ала Рейн вече изникваше обратно, понесъл увитата в одеяло Малта на ръце. Девойката бе бледа като бинтовете, обгръщащи главата ѝ. Очите ѝ още бяха затворени, главата ѝ се поклащаше.

— Нея аз ще взема — решително заяви младият Купрус. — Вие също би трябвало да дойдете. Изборът е ваш. Не мога да ви принудя да дойдете с мен, но и няма да оставя Малта тук.

— Нямаш право! — извика Кефрия. — Нима народът ти вече е започнал да отвлича своите невести?

Неочаквано Рейн се засмя.

— Са ми е свидетел, нейният сън се оказва пророчески! И аз имам право да я взема. Кръв или злато изплащат дълга. Аз я вземам като отплата — изтърси той в налудния си пристъп и погледна към лицето на девойката. — Тя е моя.

— Времето за плащане още не…

— Но то скоро ще настъпи, а вие не сте в състояние да съберете пари за вноската. Аз искам да отведа Малта. Ако това е единственият начин, то не ще се поколебая да го сторя. Но вие също елате. Не я поставяйте в подобна ситуация. — Той се обърна към Кефрия. — Тя ще се нуждае от теб. За Силдин тук е опасно. Какво ще стане, ако калсидците завладеят града? Нима искаш да видиш малкия си син с робска татуировка върху лицето?

При представата Кефрия ужасено притисна длани върху устата си. Тя погледна към Роника.

— Майко? — глухо попита тя.

Старицата реши от името на всички останали.

— Върви да доведеш детето. Не събирай нищо, просто върви.

Тя стоеше на верандата и ги гледаше как се отдалечават. Рейн придържаше Малта на седлото пред себе си. Кефрия бе възседнала старата кобила, а Силдин стоически се поклащаше върху пухкавото пони.

— Сигурна ли си, майко? — за последен път попита Кефрия. — Кобилата ще може да отнесе и двете ни. Разстоянието е поносимо за нея.

— Хайде, върви — отвърна Роника, за пореден път. — Аз ще остана. Трябва да остана.

— Не мога да те оставя сама! — вайкаше се дъщеря ѝ.

— Но трябва. Ти имаш дълг към семейството си. Върви. Рейн, води ги и се грижи добре за тях.

Към себе си тя добави:

— Ако Бингтаун е орисан да изчезне сред кръв и дим, аз ще си отида заедно с него. Освен това трябва да погреба Давад.

Рейч стоеше до нея. Двете мълчаливо наблюдаваха смаляващите се ездачи. Когато те се скриха от погледа, Роника въздъхна тежко. Всичко беше станало толкова лесно. Рейн щеше да отведе останалите до пристанището и да ги качи на кораба. За тях повече нямаше нужда да се тревожи. Оставаше ѝ да мисли единствено за себе си, а тя отдавна бе престанала да се интересува от бъдещата си съдба.

Слаба усмивка изникна върху сбръчканото ѝ лице. Тя се обърна към бившата робиня и я хвана под ръка.

— Най-сетне малко спокойствие. Какво ще кажеш за чаша чай? — осведоми се Роника.

Някой блъскаше с юмрук по вратата на каютата. Със стон Алтея отвори едното си око.

— Какво? — подвикна тя, без да се надига от койката.

— К’питанът иска д’ те види. Ведна’а.

Незрелият глас на Клеф черпеше важност от ролята на пратеник.

— Не се съмнявам — промърмори младата жена. А към вратата додаде: — Идвам.

Беше следобед, ала на нея се струваше, че е среднощ — това беше нейното време за спане. Каютата беше празна: Джек беше дежурна, а Янтар очевидно бе останала с Парагон.

Поне за момента Алтея бе вдигнала ръце от него. Подир случилото се със змията корабът беше започнал да повтаря неща, които я измъчваха с близостта на смисъл.

— Кръвта е памет — говореше той. — Дори да я пролееш и погълнеш, не е възможно да заличиш онова, което тя носи. Кръвта е памет.

Корабът продължаваше да повтаря това. В един момент тези му думи бяха започнали да влудяват Алтея: не заради самото им повтаряне, а заради нейната неспособност да разбере значението им. Струваше ѝ се, че съвсем малко я дели от осъзнаването.

Тя взе ризата си. На някои места дрехата лепнеше от собствената ѝ кръв, на други змийската отрова беше прояла дупки. Пък и допирът на груба тъкан не би се отразил особено благоприятно върху насиненото ѝ тяло. Със стон тя приклекна, за да изтегли торбата си изпод койката на Янтар. От нея изрови мека памучна риза, предназначена за слизанията на брега.

Парагон се бе поуспокоил, заменяйки крясъците с объркано мълвене. Подир това той утихна, изпадайки в онова ужасяващо и непреодолимо мълчание, в което обичаше да се укрива от света. На Алтея се струваше, че той се усмихва, но Янтар беше пощуряла от притеснение. За последно Алтея бе я видяла да седи на бушприта и да свири на флейта (тя обявяваше мелодиите си за детски, макар Алтея да не бе чувала подобни песни).

Преди да се оттегли, Алтея беше се спряла да разгледа щетите, нанесени от отровната лига върху палубата: пръските бяха прогорили дъските. Подир това тя се беше отправила към каютата си и връз благословената койка.

Преди колко време се беше случило това? Преди прекалено кратко време. А сега Брашън беше изпратил Клеф да я извика. Най-вероятно възнамеряваше да ѝ изтъкне начина, по който бе трябвало да постъпи в ситуацията. Е, това беше негово право. Само дано не се впуснеше в прекалено дълги обяснения, иначе имаше вероятност тя да заспи права.

Алтея препаса панталоните си и се отправи да посрещне съдбата.

Пред прага на каютата му тя приглади коси и пъхна ризата си под колана. Искаше да беше се измила, преди да си легне, ала в онзи момент това бе ѝ се струвало прекалено уморително. А пък сега беше прекалено късно. Тя потропа на вратата и зачака разрешение да влезе.

Гледката, очакваща я при влизането ѝ, я сепна.

— Брашън… — възкликна жената, забравила чинопочитанието.

Тъмноокият му взор изглеждаше ужасяващо на фона на възпаленото му лице. По бузите и челото бяха изникнали мехури, напомнящи брадавиците на Дъждовен Търговец. Окъсаната му риза бе захвърлена върху облегалката на стола; здравата, която беше облякъл, стоеше само отчасти закопчана, за да не раздразва кожата с допира си.

— И ти не изглеждаш по-добре — отвърна ѝ той с гримаса, която трябваше да представлява усмивка. Едновременно с това Брашън посочи към умивалника. — В каната съм ти оставил малко топла вода.

— Благодаря ти — смутено каза Алтея. Капитанът се обърна с гръб, за да ѝ предостави поне частично уединение. Тя стисна зъби, когато натопи разранените си ръце. След няколко мига щипещото усещане се отдръпна, заменено от блаженство.

— Хаф ще се оправи, макар че той пострада най-зле от трима ни. Накарах да го облеят с прясна вода, защото цялото му тяло е покрито с кървави мехури. Дори дрехите не са го предпазили. А красивото му лице ще носи някой и друг белег. — Брашън замълча за момент. — Той не се подчини нито на твоето, нито на моето нареждане.

Алтея внимателно доближи затоплената кърпа до лицето си. На стената имаше огледало, но тя отбягваше да поглежда към него.

— Съмнявам се, че в момента той си спомня това.

— Вероятно е така. Но в мига, в който се надигне от леглото, аз ще се постарая да си припомни. Ако беше оставил проклетото животно на мира, имаше вероятност то просто да се гмурне обратно. Със своето безразсъдство Хаф изложи на опасност кораба и другарите си. Изглежда смята, че разбира повече от капитана и неговите помощници. Нужна му е малко дисциплина.

— Въпреки това той е добър моряк — неохотно изтъкна Алтея.

Брашън продължи невъзмутимо:

— Когато аз приключа с него, той ще е станал по-добър моряк. Моряк, който умее да се подчинява.

Може би тези думи съдържаха и скрит упрек към нея — задето самата тя не е успяла да втълпи това на Хаф. Но Алтея не каза нищо. Вместо това се престраши най-сетне да се погледне в огледалото. Лицето ѝ изглеждаше като преварено. Множество дребни мехурчета бяха обезчувствили кожата му. Те ѝ напомняха на змийски люспи… За момент тя остана захласната в красотата на спомена.

— Освен това ще извадя Арту от твоята смяна и ще го преместя в дежурството на Лавой — додаде Брашън.

Алтея застина. В огледалото тя зърна очите на баща си, потъмнели от гняв.

— Не мисля, че това е справедливо, капитане — с хладен глас отвърна тя, процеждайки последната дума през зъби.

— Аз също — веднага се съгласи събеседникът ѝ. — Но той не спираше да моли Лавой и буквално да лази в краката му. Накрая онзи се съгласи, просто за да се отърве от него. Дори му обеща да му възлага възможно най-противната работа от дежурството, а въпреки това Арту плака от благодарност. Всемилостиви Са, какво си му направила?

Алтея се приведе над умивалника и наплиска лицето си с шепи. Обратно водата се стече розовееща. Тя приближи глава до огледалото, за да огледа раната в горната част на челото: раната от зъбите на Арту, които беше разбила.

— Един капитан не бива да проявява интерес към подобни неща — промърмори тя, заела се повторно да промива раната.

Брашън прихна.

— Клеф връхлетя в каютата ми и ме подплаши здравата. Парагон бил крещял, че някой те убивал. Аз изниквам на палубата и те заварвам да влачиш Арту подире си. Трябва да призная, че в онзи момент си помислих: Какво ли би казал капитан Вестрит, ако можеше да види дъщеря си сега?

Огледалото отразяваше част от тила му; макар че той не можеше да я види, Алтея се навъси. Дали Брашън някога щеше да разбере, че тя е способна сама да се грижи за себе си?

Тя си припомни, че Арту я беше ухапал по ръката. Зъбите му бяха оставили дълбока дъга белези: дори само заради това ухапване си заслужаваха да бъдат строшени. Алтея попи с пръсти от Брашъновия сапун и се зае да обработва следите. Това също щипеше.

По-добре да я беше ухапал плъх…

А Брашън продължаваше да говори, вече с по-тих глас.

— Сетих се единствено за нещо, което той казваше. „Ако помощникът се е заел с нещо, капитанът няма работа там.“ Той беше прав. Той никога не се намесваше, когато аз се занимавах с по-маловажните проблеми на борда на Вивачия. Дори Лавой днес показа, че знае това. Не трябваше да се намесвам.

Това почти се доближаваше до извинение.

— Лавой не е толкова лош — отвърна Алтея.

— Той бързо привиква към задълженията си — мъдро се съгласи Брашън. Неочаквано той скръсти ръце. — Нямам нищо против да изляза, ако искаш да използваш водата по-пълноценно.

— Оценявам предложението ти, но в момента повече се нуждая от сън. Все пак не смърди, нали?

Едва след изричането на самите думи тя осъзна специфичния смисъл, който Брашън можеше да им придаде.

Последвалото мълчание представляваше стена — Алтея бе прекрачила границата.

— Тогава просто бях ядосан. И наскърбен — каза накрая мъжът. Той още стоеше с гръб към нея, но образът му повдигна рамене. — Бях решил, че между двама ни има нещо. Нещо, което…

— Сега и за двама ни е по-добре — бързо се намеси Алтея.

— Несъмнено — сухо отвърна Брашън.

Тишината отново започна да ги притиска. Младата жена се загледа в ръцете си. Кокалчетата ѝ бяха подпухнали. Раздвижването на пръстите на дясната ръка донасяше неприятно усещане. И все пак те се движеха. По-скоро за да наруши мълчанието, отколкото от неподправен интерес, тя попита:

— Щом можеш да си движиш пръстите, значи нищо не е счупено, нали?

— Това означава, че нищо не е счупено лошо — поправи я Брашън. — Покажи ми.

Макар да осъзнаваше, че това е грешка, Алтея се обърна и протегна ръце към него. Брашън започна да движи пръстите ѝ и да опипва костите. Той поклати глава над кокалчетата, а при вида на ухапването потръпна. И пусна едната ѝ ръка, за да пъхне показалец под брадичката и огледа лицето ѝ.

Алтея стори същото. Дори клепачите му бяха възпалени, с мехури, но очите бяха бистри — по чудо отровата не ги беше засегнала. Сред гръдта му също личаха образувания.

— Ще се оправиш — каза ѝ той, кимвайки на себе си. — Ти си корава жена.

— Най-вероятно ти ми спаси живота, когато връхлетя с онова гребло.

— Да. Аз съм опасен гребец.

Брашън все още държеше ръката ѝ. Неочаквано той придърпа Алтея към себе си. Тя не се възпротиви, както не се възпротиви и на привеждането му. Неговите устни я докоснаха внимателно. Тя затвори очи, отказвайки да прояви разумност. Отказвайки изобщо да мисли.

Той беше този, който прекрати целувката. Алтея се намираше досами него, но капитанът не я прегърна, а за момент отпусна брадичка върху косите ѝ.

— Ти си права. Аз самият знам, че си права: и за двама ни е по-добре нещата да останат, както са сега. — Брашън въздъхна тежко. — Но това не улеснява нещата за мен.

Той пусна ръката ѝ.

На това Алтея не знаеше какво да отговори. За нея също не беше лесно, ала подобно признание само щеше да утежни нещата и за двама им. Пък и преди мигове самият той я беше определил като корава жена. Тя реши да го докаже, като се отправи към вратата.

— Благодаря ти — каза тя пред прага. Брашън не каза нищо, затова Алтея излезе и затвори вратата след себе си.

Вън тя се натъкна на Клеф. Хлапакът стоеше край стената, дъвчеше долната си устна и ритмично потропваше с босия си крак.

— Не е хубаво да се шпионира — строго му каза тя.

— Не йе ху’аво д’ мляскаш к’питана — дръзко отвърна момчето, ухили се и си плю на мърлявите пети.

Глава тридесет и четвърта

Оракул

— Това не ми харесва.

Вивачия произнесе тези думи тихо, но въпреки това те отекнаха през Уинтроу. Той лежеше по корем на палубата и се препичаше на ранните лъчи. Одеялото все така лежеше захвърлено, отметнато още през задушната нощ, но ризата си юношата бе омотал около главата. Усилващата се топлина на слънцето успокояваше болката в ръката му, но в замяна разпалваше главоболието.

С болките юношата се беше примирил. Така или иначе скоро щеше да е време за ставане, макар да му се искаше да може да отложи този момент. Буден, Уинтроу трябваше да се изправя пред неприятното усещане, че той е единственият, който още не се е възстановил от раните, понесени в Заграба. Нямаше как да не гледа на себе си като на слабак, щом два удара с тояга го бяха подредили така.

Той прогони идеята, че раните са болезнени, защото е убил онзи, който му ги е нанесъл. Това беше глупаво суеверие.

Уинтроу се обърна по гръб. Дори и през увития плат и клепачите очите му усетиха светлината. Струваше му се, че тя чертае форми. Когато стисна очи, пред погледа му се стрелнаха зелени ивици — като змии. Той отпусна клепачи, което накара цвета да избледнее и измени формите си.

Лятото бе отминало средата си и неумолимо протягаше дните си към есента. Толкова много неща се бяха случили само за месеци. При отплаването им от Заграба зад тях на мястото на руините вече се бяха издигали първите постройки, макар и паянтови и изградени от стар материал. А от скалата се бе издигала дървена кула, висока колкото мачта и вече разположила наблюдател. Около този ѝ скелет бавно растеше каменната ѝ кожа.

Тамошните жители вече наричаха Кенит свой крал — не само титла, а и израз на привързаност. Да питаме краля — тъй се съветваха те едни други и кимаха към високия еднокрак мъж, неизменно понесъл чертежи под мишницата си.

Последната гледка от оставащия зад тях град бе представлявал Гарвановият стяг, дръзновено разперен върху кулата. Под крилете и алчната човка на стилизираната птица беше избродиран девизът „Не ще помръдне“.

Понастоящем Вивачия бе спуснала котва (по-точно две котви, предна и задна) в Залива на заблудата край Острова на Чуждите. Беше настъпил прилив. Кенит бе заявил, че това е единственото безопасно място за закотвяне край острова. Когато приливът достигнеше връхната си точка и започнеше да оттегля водите си, пиратският капитан и Уинтроу щяха да се отправят към брега с лодка. Там двамата щяха да се срещнат с оракула. И юношата щеше да се разходи по Плажа на съкровищата — по настояване на Кенит.

Силуетът на Мариета се открояваше по-навътре в морето: едва забележим сред диплещите се мъгли. Този кораб нямаше да се приближава до острова, освен в случай на нужда.

Заради мъглата всеки поглед към морето представляваше взиране в един непознат свят. Облаците скриваха ту една, ту друга част от Мариета, но никога не се оттегляха пред целия кораб. А тук, в залива, нямаше и следа от облаци, въздухът бе топъл. Тази тишина унасяше Уинтроу.

— Това място не ми харесва — настояваше корабът.

Уинтроу въздъхна.

— На мен също. Някои хора ги намират за вълнуващи, но аз винаги съм се боял от предзнаменования и поличби. Някои от послушниците в манастира се заиграваха с кристали и семена в опит да разчетат бъдещето. В общи линии жреците търпяха това. Някои от тях гледаха на това с насмешка и казваха, че с течение на времето децата ще помъдреят. Но имаше и такива, които твърдяха, че дори една игра с ножове би била по-безопасна. С последните аз бях склонен да се съглася. Всички ние стоим на ръба на бъдещето — защо да се отправяме в пропастта? Аз вярвам, че съществуват истински оракули, които са способни да се вглеждат напред и да прозират пътя, който човек е съден да измине. Но освен това мисля, че е опасно да…

— Не става дума за това — остро го прекъсна Вивачия. — Аз си спомням това място.

В гласа ѝ се долавяше нотка на отчаяние.

— Аз си спомням това място, но никога не съм го посещавала. Това твой спомен ли е, Уинтроу? Ти идвал ли си тук преди?

Юношата разпери ръце върху палубата и се постара да я утеши с присъствието си.

— Аз никога не съм бил тук, но Кенит е посещавал острова и преди. Ти се сближи с него. Може би неговите спомени се сливат с твоите.

— Кръвта е памет. Неговата кръв попи в мен и аз познавам спомена от идването му тук. Това е споменът на човек. Но този спомен сякаш се отнася до мен. В него аз се стрелвам сред тези води, бърза и гъвкава. Млада. Моето начало започва тук, Уинтроу. Започнало е не веднъж, а много пъти.

Тя наистина беше притеснена. Уинтроу извърна мисълта си към нея и почувства беглите отсенки на спомени — тъй древни спомени, че и самата тя не можеше да си ги припомни. Те ѝ убягваха, лишени от конкретност и бързи като слънчеви петна. Но откъслеците, които юношата можа да зърне, разстроиха и него. Те му бяха познати. Криле, разперени под светлината на слънцето. Подводни гледки, обгърнати в трептяща, зелена светлина. Тези образи му бяха познати от сънищата, образи на треска, разпадащи се на късове под светлината на деня.

Момчето се постара да прикрие смущението си, като запита:

— Как е възможно да си започвала много пъти?

Вивачия отметна един тъмен кичур от лицето си и притисна слепоочия.

— Всичко е кръг. Кръг, който се върти. Нищо не спира, нищо не се губи, спиралата продължава да описва кръгове. Като нишка върху вретено, Уинтроу. Отново и отново се извърта тя, оформя кръгове, а в същото време е една и съща нишка. — Фигурата потръпна и обви гърдите си с ръце. — Това място не е добро за нас.

— Ние няма да останем тук дълго, дори няма да дочакаме отлива. Ще…

— Уинтроу! Време е! — призова го гласът на Ета.

Ръката му помилва дъските на палубата.

— Всичко ще бъде наред — увери юношата, бързо скочи на крака и забърза да се присъедини към останалите, пътьом размотаващ ризата от главата си. Макар да изпитваше резерви, той пак бе нетърпелив да стъпи на Острова на Чуждите.

Кенит наблюдаваше лицето на гребящия Уинтроу. Не беше нужно сериозно вглеждане, за да се забележат следите от болка (стиснатите прекалено силно устни, капчиците пот върху челото), но въпреки това момчето не се оплакваше. Това беше добре. На пейката до него седеше Ета, взела другото весло. Тя и юношата поддържаха ритъма на останалите двама гребци. Капитанът седеше на носа, с гръб към острова.

За момент той хвърли поглед към Вивачия. На безопасността ѝ той се осланяше колкото на доверения си човек, комуто бе предал командването, толкова и на самата нея.

Джола беше новият заместник-капитан на борда на Вивачия. Нему при потеглянето си Кенит бе възложил във всяка една ситуация да избира преценката на кораба пред своята. На Джола тази заповед се беше сторила чудата, оставила го с объркано изражение. А всъщност нямаше нищо необичайно. С времето, когато той се докажеше, Кенит щеше да започне да му оказва по-голямо доверие.

Капитанът съжаляваше, че трябва да се раздели с Бриг, но бившият му заместник от Вивачия отдавна си беше заслужил собствен кораб. И го получи — първия съд, който успяха да изтеглят от водите на заграбеното пристанище. Бриг отплава със значителна сума пари и заповедта да достави дървен материал, а също и зидари, които да участват в изграждането на наблюдателната кула. След това той имаше за задача да нападне няколко кораба, превозващи роби, за да започне да попълва населението на Заграба.

Екипажът на Бриговия кораб бе подбран предимно от възстановявания град: Кенит искаше да се увери, че моряците на борда му няма да се изкушат да изоставят мисията си. Като цяло той бе останал доволен от начина, по който бе подредил нещата. Единственият неочакван фактор представляваше новата връзка на Соркор с града. По време на заминаването им Алисъм вече носеше дете. Нетърпеливият баща бе изразил желание да се върнат в Заграба веднага щом приключат с посещението си до Острова на Чуждите. Кенит трябваше строго да му напомни, че един задомен мъж трябва да издържа семейството си. Нима Соркор очаквал да се върне при Алисъм с празни джобове? Особено след като баща ѝ и синовете му се очакваха да се завърнат всеки момент (мъжете от рода Фолдин не бяха присъствали на нападението). Соркор трябвало да покаже на своя тъст, че е способен да осигури подобаващи условия на дъщеря му. Този кратък разговор бе възвърнал Соркоровия стремеж към плячка в неочаквана за капитана му степен. Този човек определено се оказваше пълен с изненади. Поне това също се отразяваше благоприятно на Кенитовите планове.

Носът на лодката одраска първите тъмни песъчинки, връщайки мислите на капитана в настоящето. Той се огледа, докато гребците скачаха във водата, за да изтласкат лодката на брега. Стръмни скали и вечнозелена растителност обгръщаше малкия плаж. Почти нищо не се беше променило от последното му идване насам. Зеленясалите кости на някаква едра твар лежаха върху скалата. Корените на едно от дърветата на върха не бяха издържали; тъмното иглолистно дърво се беше привело над пясъка. Сред умиращите му клони се бяха оплели водорасли. Една тясна пътека предоставяше път нагоре през черната скала.

На свой ред Кенит стъпи на брега. Водораслите и черупките (черни и бели), покриващи скалата, щяха да представляват сериозно затруднение за патерицата му. Той прегърна Ета с жест, който изглеждаше израз на привързаност.

— Ета и Уинтроу ще дойдат с мен. Вие двамата ще ни чакате тук.

Гребците приеха нареждането, дори и със смутен вид. Кенит мрачно огледа стръмната пътека: предстоеше му дълго и мъчително вървене, сред каменист терен. За момент той се усъмни в собственото си решение.

Тогава очите му докоснаха погледа на Уинтроу. Юношата бе видимо нервен, ала във взора му трептеше нетърпение. За един остър миг пиратът отново изпита онова усещане за връзка. Уинтроу толкова приличаше на младия Кенит. Понякога капитанът бе изпитвал същото вълнение, най-често при вида на кораб, обещаващ богата плячка.

Миг по-късно зараждащата се усмивка изчезна от лицето на Кенит, заменена от отврата. Не, той отхвърляше този спомен. Той никога не бе имал нищо общо с Игрот. След всичко онова, на което последният го беше подложил, към него Кенит изпитваше единствено презрение.

— Да вървим — каза той с неочаквана острота, накарала Уинтроу да го погледне сепнато. Кенит се отправи нагоре по дефилето, все така прегърнал Ета през рамо.

Още при върха на първия хълм Кенитовата риза беше подгизнала от пот и той трябваше да спре да си почине. Заради горещината на деня, каза си той. Днес беше по-топло от последното му посещение. Дори и сянката на дърветата не донасяше облекчение, а като да увеличаваше усещането за задуха.

Каменистата пътечка, разсичаща владението на Чуждите, си оставаше все така поддържана. При последното ѝ прекосяване дървеният талисман на китката му му беше обяснил, че тази пътека е обгърната с магия, която не позволява на крачещите по нея да се отделят. Ала сега на Кенит се струваше, че това е било измислица. Кой би седнал да се отклонява от толкова равен и прав път, за да се впуска в стволестия лабиринт на леса?

С кърпичката си той попи лицето и тила си. И осъзна, че останалите двама го чакат.

— Починахте ли си? Продължаваме — навъси се Кенит.

Чакълестата почва не спираше да се размества под протезата и патерицата и удесеторяваше усилията, необходими за изминаването на всяка крачка. На върха на втория хълм, по време на поредната почивка, капитанът неочаквано осъзна нещо.

— Те не ме искат тук — гласно оповести той. Ехото на дърветата размножи думите му в потвърждение. — Чуждите се опитват да ме накарат да се върна. Но аз няма да се предам. Уинтроу ще се срещне със своя оракул.

Кенит отново посегна да попие потта си, при което неволно се загледа в талисмана, привързан към китката му. Дървеното личице бе застинало в палячовска гримаса, оплезило език насреща му. То му се подиграваше. Пиратът умишлено притисна нокът към челото му и го одра, но не предизвика никаква реакция. Личицето дори не трепна.

Тогава той осъзна, че двамата му спътници го наблюдават разтревожено. Капитанът повторно прокара палец над талисмана, преструвайки се, че отстранява някаква мръсотия.

Следващите изречени думи му костваха трудно решение:

— Уинтроу, върви пред нас. Мисля, че ще бъде по-добре, ако ти прекосиш Плажа сам, без моето присъствие да ти влияе. Има вероятност неволно да те тласна да откриеш нещо, което не си бил орисан да намериш. Не бих искал да се намесвам в пророчеството. Хайде, върви. Ета и аз ще пристигнем навреме, за да чуем думите на Чуждия. Само това е от значение.

Уинтроу се колебаеше. Той се спогледа с Ета, която леко повдигна рамене. Кенит кипна.

— Неподчинение ли проявяваш? Върви!

Крясъкът му заглъхна подир затичалото се момче.

— Отлично — със задоволство и нормален тон отбеляза Кенит, поклащайки глава. — От мен Уинтроу трябва да усвои две неща: подчинение и самоинициатива. — Еднокракият отново намести патерицата си под мишница. — Да вървим след него, но не прекалено бързо. Искам той да има достатъчно време сам на плажа. С тези неща не бива да се прибързва.

— Разбира се — съгласи се Ета. Тя се огледа. — Това място е странно. Рядко съм виждала подобна красота и въпреки това тя отказва да се разкрие пред мен.

Тя побърза да хване свободната му ръка. Кенит мислено поклати глава. Жени…

Интересно защо талисманът толкова бе настоявал на присъствието ѝ. Не че Кенит се бе допитвал до него, проклетото личице само бе предоставило мнението си — и то не веднъж, а многократно.

— Вземи Ета. Трябва да вземеш Ета със себе си. — Тъй бе повтаряло то. А какво излизаше сега? През целия път Кенит трябваше да се грижи за нея.

— Ела — каза Кенит с невъзмутим глас, за да я успокои. — Докато оставаш на пътеката, нищо няма да ти се случи.

Уинтроу бягаше. Не от Ета и Кенит (отчасти се чувстваше като страхливец, задето ги беше изоставил) — той бягаше от самата гора, притискаща го като пленено мишле в дланите си. Бягаше от потресаващо необичайната красота на цветята и техните ухания, които едновременно го изкушаваха и отвращаваха. Бягаше от шепота на листата, чийто мълвеж предвещаваше смъртта му. Бягаше, а сърцето му биеше лудо: не заради усилие, а по-скоро от страх. Бягаше, докато пътеката не остана зад него, изместена от широко плато. Над него се разгърна синият свод над небето, отразяващ океана. Пред момчето се простираше плаж с формата на полумесец, със зъбести скали край ръбовете. Там Уинтроу спря, задъхан и объркан.

Кенит не беше му предоставил обширни разяснения.

— Просто е. Тръгваш по плажа, вземаш каквото ти се стори интересно, а в края му един Чужд ще те посрещне. Той ще ти поиска златна монета; ти я постави върху езика му. Тогава той ще пророкува. — След това капитанът снижи глас. — Някои казват, че на този остров има оракул. Според една мълва този оракул е жрица, според друга — пленена богиня. Говори се, че тя знае всичко, което е било. И тъй като познава цялото минало, тя може да предсказва бъдещето. Самият аз се съмнявам, че това е истина, защото при своето посещение не видях нищо подобно. Във всеки случай Чуждият ще ни каже повече.

Уинтроу поиска да узнае повече подробности, с което предизвика нетърпението на пирата.

— Уинтроу, стига си се колебал. Когато настъпи моментът, ще знаеш какво да направиш. Ако можех да ти отговоря на тези ти въпроси, нямаше да ни се налага да посещаваме острова. Не можеш винаги да разчиташ на останалите да живеят и да мислят вместо теб.

И юношата покорно бе свел глава.

Все по-често Кенит му даваше подобни съвети и наставления. Понякога Уинтроу имаше сигурното усещане, че пиратът го подготвя за нещо, но не можеше да определи какво. След случилото се в Заграба той бе приел, че капитанът е далеч по-сложна и по-дълбока от очакваното личност.

Един следобед юношата бе работил заедно с Кенит, забивайки колчета. Мъжът отмерваше разстоянията и с върха на патерицата си отбелязваше нужните места, а момчето, въоръжено с торба указатели и дървен чук, забиваше колче. Някои от тези граници показваха контурите на път, други бележеха разположението на къщи.

В края на работата им Кенит бе започнал да оглежда очертанията с поглед, който виждаше нещо друго. Застаналият до него Уинтроу се опитваше да встъпи в неговия взор. Накрая пиратът наруши мълчанието.

— И последният глупак може да опожари град. Казват, че Игрот Дръзки опожарил двадесет — изсумтя той. — Аз ще издигна сто. Аз няма да остана запомнен с пепелища.

В онзи момент Уинтроу бе решил, че има до себе си визионер. И нещо повече — инструмент на Са.

Той отново огледа брега пред себе си. Кенит му беше казал да тръгне по плажа, но от кое място да започне? И имаше ли значение? Юношата леко сви рамене, повдигна глава и закрачи към ръба на песъчливата ивица. Именно от този край той възнамеряваше да подеме претърсването на все още облизвания от вълните плаж. Търсенето, в което щеше да дири съдбата си.

На открито слънцето бързо напомни за себе си. Уинтроу прокле недосетливостта си, заради която не беше взел кърпа за глава. Той крачеше със сведен поглед, но не забелязваше нищо необичайно сред пясъка — приливите бяха донасяли сплетени водорасли, мокри пера, дървесни отломки. Ако по подобни предмети щеше да бъде тълкувана съдбата му, то въпросните предсказания надали щяха да притежават особена значимост.

Близо до средата на плажа пясъкът отстъпваше пред черни скали. Платото зад гърба му вече се издигаше на височината на корабна мачта, разкриващо шистовите си слоеве. Водата вече се бе отдръпнала, оголвайки инак покритата повърхност. Ала сред нейните неравности бяха останали езерца, пълни с живот. Подобни гледки винаги бяха вълнували Уинтроу.

Той погледна назад, към гората. Кенит и Ета още не се бяха появили; оставаше му малко време. Юношата навлезе сред каменистия участък, като стъпваше внимателно. Тук морската растителност бе коварно хлъзгава: едно падане щеше да го запрати върху острите камъни, раковини и черупки.

Сред пълните с вода вдлъбнатини той откри актинии и морски звезди. Дребни рачета пробягваха от оазис на оазис. Една чайка кацна недалеч, за да се присъедини към разглеждането на Уинтроу.

За момент той приклекна край една от хлътнатините. Червени и бели актинии бяха покрили дъното ѝ. С пръст юношата раздвижи застиналата повърхност: пипалцата веднага се отдръпнаха от допира му. Уинтроу се надигна усмихнат и продължи пътя си.

Слънцето приятно нагряваше рамото му и облекчаваше болката в рамото. Единствените звуци на този плаж долитаха от вятъра, морето и чайките… Обстановка, в която той можа да си припомни почти забравената радост от една спокойна разходка по плажа в ясен ден.

Едва при погледа си назад юношата осъзна, че е подминал извивката на плажа. Пътеката зад него вече не се виждаше. А един бърз оглед към скалите нагоре му показа, че това не е място, където човек би искал да се озове по време на прилив. Въпросните скали се издигаха черни и неприветливи. И недостъпни. Или…? Уинтроу отстъпи крачка назад, за да огледа по-голяма част от скалната преграда. Той различи някаква цепнатина, наклонена пътека, отправяща се към върха. Началото ѝ не се намираше високо, на не повече от двоен човешки бой над сушата.

Преди изцяло да е обмислил разумността на постъпката си, той вече се катереше.

Ако това наистина беше пътека, а не случаен резултат от природните влияния, изработилите я умееха да пазят равновесие много по-добре от Уинтроу. Ръбът не беше достатъчно широк, за да може по него да се ходи спокойно, така че се налагаше човек да напредва странично. Наклонът бе остър; цялото му протежение блестеше, като засъхналата диря на охлюв. В един момент тази бляскавина му се струваше хлъзгава, в следващия лепнеше. А и от това място плажът изглеждаше много по-далеч — ако Уинтроу паднеше, долу го очакваха остри скали.

И все пак той беше изминал целия този път и нямаше да се откаже преди края му.

Юношата достигна до вдлъбнатина в скалата — това беше ръбът на пещера. Той пристъпи вътре, но не можеше да навлезе повече, защото на входа стоеше решетка.

Тясна цепнатина в скалата се простираше до самия ѝ връх, през който улей в отвора проникваше слънчева светлина. Благодарение на нея Уинтроу можа да види, че вътрешността на пещерата е не по-голяма от купето на обикновена карета. Скалният под бе наклонен, а в края му все още проблясваше локва морска вода, останала от прилива.

Но какво беше предназначението на решетките? Да не допуска хора вътре или да не допуска намиращите се вътре да излизат? Момчето обви един от металните пръти и се опита да го разклати. Прътът не помръдна, но се въртеше свободно.

В отговор на разнеслото се стържене повърхността на локвата трепна. Заради рязкото си отдръпване Уинтроу едва не полетя от скалата.

Излизаше, че водата, която той бе взел за локва, притежава много по-голяма дълбочина, иначе не би могла да побира подобно създание. И тъй като съществото продължаваше да го наблюдава спокойно със златистите си очи, Уинтроу се престраши да се върне до решетката.

Това беше морска змия, макар и недоразвита заради пленничеството си. Главата ѝ имаше големината на пони. Заради деформираното ѝ тяло Уинтроу не можеше да прецени дължината ѝ. Змията имаше блед жълто-зелен цвят, напомнящ светещ мъх. Тялото не притежаваше люспи, каквито юношата бе зървал по туловищата на другите подобни създания: вместо това то изглеждаше уязвимо меко. В добавка с това го покриваха разранени слоеве, причинени от триенето в стените. Беше видно, че това създание е прекарало целия си живот тук, в този затвор, където е било донесено като малко. Тази килия ограничаваше единствения му познат свят.

Уинтроу се огледа. Да, приливът можеше да достигне до отвора, донасяйки прясна морска вода със себе си. А храна? Явно някой специално хранеше змията.

Създанието се раздвижи сред езерцето си — по-скоро раздвижи опашка, защото тясното пространство не му предоставяше особена свобода. Това усилие изви тялото ѝ. Под състрадателния поглед на Уинтроу змията се опитваше да се намести по-удобно. Но не можеше, не и изцяло. Някой от сегментите на тялото ѝ трябваше да остане напрегнат.

— Значи си свикнало да те хранят — обърна се той към създанието, забелязал очакването му. — Но защо те държат тук? Като домашен любимец? Или като атракция?

Съществото наклони глава, заинтригувано от думите му. Подир това то потопи огромното си чело във водата, за да го навлажни. Дори това просто движение изискваше големи усилия: при опит да повдигне муцуна цялото му тяло се напрегна. Подобни безчетни напъни бяха загладили стените на затворническата кухина.

Създанието нададе вик, напомнящ грака на гарван, и най-сетне освободи глава. От едната страна на лицето му бе изникнала прясна рана: от нея лепкаво сълзеше зеленикава слуз.

Съчувстващият Уинтроу отново обхвана решетките. Те се въртяха свободно, ала бяха забодени дълбоко в скалния под и в тавана, без да помръдват. Юношата коленичи да огледа основата им, което скоро му предостави отговора.

Под пясъка и натрупалата се мръсотия той откри следите от строителна дейност. Това означаваше, че най-вероятно в горната си част решетките са поместени в отвори, пробити в скалата, след което улеят в долната част, спомогнал за монтирането им, е бил запълнен с камъни, застопоряващи другия край на металните пръти.

Последващият оглед му показа, че представата му е била правилна. Уинтроу опита да размести пръчките една по една. Всяка от тях се раздвижваше, някои в по-голяма степен от останалите.

След като знаеше как са били поставени решетките, можеше ли да ги отстрани?

Забравил Кенит и плажа, Уинтроу коленичи на пода, замете с ръка остатъците от пясъка, след което забърса камъка с ризата си. Скъпият нож, подарен му от Ета, се превърна в инструмент за остъргване на хоросана между отделните каменни блокове.

През цялото време създанието не отделяше поглед от работата му. От настойчивия му интерес човек можеше да остане с впечатление, че съществото осъзнава вероятността да се окаже свободно.

Работейки, юношата мислено сравни ширината на туловището с решетките. Най-малко три трябваше да отстрани, може би четири.

Той напредваше бавно. Хоросанът беше стар и ронлив и ако трябваше да се съобразява единствено с него, Уинтроу отдавна щеше да е приключил. Ала и самите каменни блокове затрудняваха напредъка му: те идеално се напасваха едни с други; и в изработката, и в поставянето им личеше умението на майстор. Ръцете на момчето, макар и загрубели, бързо започнаха да се покриват с мехури. Коленете започнаха да го болят заради неудобната позиция върху твърдия камък.

В един момент младият жрец се приведе и издуха изстърганите бучки, за да пъхне връхчетата на пръстите си в процепа. Той вече виждаше, че ще успее да подкопае достатъчно от фугата, за да успее да отмести каменния блок, но щяха ли да му стигнат силите?

Камъкът леко помръдна в отговор на усилието му. Да, щеше да стане. Уинтроу отново взе ножа и поднови работата си, макар че раненото рамо отново започваше да го боли. А създанието продължаваше да го наблюдава със златните си очи.

Докато двамата достигнат плажа, Ета беше плувнала в пот. През целия път насам тя неусетно бе помагала на Кенит, преструвайки се, че търси близостта му. Значителен процент от потта ѝ се дължеше именно на това напрежение, а не на задушливата горещина.

Понякога при вида на изгубилото съразмерността си тяло на нея ѝ идеше да закрещи към несправедливата съдба. Високото и силно тяло, нявга изпълвало я със страхопочитание, бе започнало да се изкривява по характерния за недъгавите начин — мускулите от засегнатата страна на тялото му трябваше да компенсират за липсата на крак. Тя забелязваше, че любимият ѝ обмисля всяко свое следващо движение, за да не се унижи с някоя проява на слабост. Неговият хищнически дух не бе угаснал и амбициите му не се бяха свили. Но тя се боеше, че тази негова пламенност може да се окаже непосилна за отслабеното му тяло.

— Къде е Уинтроу? — остро попита капитанът. — Не го виждам.

Ета заслони очи и се вгледа в плажа.

— Аз също не го виждам — притесни се тя.

Нищо на извития бряг и платото не можеше да го скрие. Къде беше изчезнал тогава? Жената примижа заради отразения в морето блясък.

— Може вече да е прекосил плажа. Възможно ли е Чуждите да са го пресрещнали и да са го отвели някъде?

— Не зная — изръмжа Кенит. Той повдигна ръка и посочи към отсрещния край на плажа, където част от сушата се врязваше в морето. — Там има скала с ниши, където са изложени намерените съкровища. Чуждият може да го е отвел там, за да може и Уинтроу да остави находката си. Мамка му! Трябваше да бъда с него. Исках да чуя какво ще му каже създанието.

Тя реши, че Кенит ще обвини нея за забавянето си. Но той само намести патерицата и кимна към скалата с нишите.

— Помогни ми да отида там — изръмжа пиратът.

Плажът бе изграден от сух пясък и ивици черна скала — гледка, от която сърцето ѝ се сви. Водата се беше отдръпнала почти изцяло. Скоро тя щеше да започне да настъпва към брега и постепенно да го залива. Скоро гребците от лодката щяха да очакват завръщането им…

Би било много по-разумно тя сама да изтича напред и да потърси Уинтроу, вместо да принуждава Кенит да прекосява целия плаж. И Ета едва не изрече гласно тази си мисъл. Ала в крайна сметка тя мълчаливо хвана любимия си под ръка. Нямаше съмнение, че и нему е хрумнала тази възможност. Щом той предпочиташе да отидат заедно, тя щеше да му помогне.

Уинтроу бе успял да разкървави ръцете си, а болното рамо пулсираше мъчително, по времето, когато отмести първия блок. Дори и по-тежък от очакваното, веднъж подкопан, камъкът отстъпи: юношата успя да подпъхне пети в образувалата се фуга и да тласне блока с крака. Първият от металните пръти стоеше оголен.

Уинтроу се изправи, разтърка кръста си и стисна решетката с две ръце. Със скърцане пръчката започна да се повдига. Змията развълнувано плесна с опашка във водата.

— Още е рано да се радваш — процеди юношата: прътът се оказваше по-тежък от предвиденото. Той се намести по-удобно, сграбчи я отново и повторно напъна. Неочаквано единият край изникна от земята. Младежът започна да я накланя, за което бе възнаграден с дъжд стара мазилка. Уинтроу не успя да удържи преградата, ала тя не падна обратно в жлеба си. Това му позволи да хване свободния край и да започне да го издърпва към изхода.

Прътът се спускаше бавно, с метален протест. В края на процеса Уинтроу загуби равновесие и тежко седна на пода, а прътът издрънча край него с трясък, отекнал като звъна на наковалня. Отгласът му изпълни пещерата.

— Това беше първият прът — обърна се той към змията.

Прозрачни клепачи за момент покриха големите златисти очи. Създанието повдигна глава над водата и я разтърси. Около шията му заблестяха множество петънца, искрящи като звезди. При раздвижването му Уинтроу видя, че тези багри са се разпространили по цялото тяло — пъстри като опашката на паун. Дали с тази проява съществото не изразяваше гнева си? Може би то се чувстваше заплашено от работата му. Бедното създание бе прекарало целия си живот тук и вероятно бе решило, че посетителят заплашва леговището му.

— Следващия път, когато водата се издигне, ще можеш да излезеш. Стига да искаш — обясни юношата, макар да знаеше, че за създанието думите му са просто звуци. То надали можеше да разтълкува успокояващия му тон.

Без да обръща повече внимание на съществото, Уинтроу пристъпи към следващия елемент на решетката. Сега работата му вървеше много по-бързо: празнината, образувала се от отделянето на първия блок, предоставяше удобна позиция за работа. Този камък дори не му се наложи да избутва изцяло, достатъчно беше да го отмести на разстоянието, което да позволи на следващия прът да излезе.

Втората метална пръчка се оказа по-хлабава и освен това юношата вече бе придобил рутина.

По време на изтеглянето ѝ му хрумна, че някой може да се разгневи на стореното от него. Може би целият този шум щеше да привлече вниманието на стопаните на острова.

Той довърши с изваждането на пръта, остави го да издрънчи на земята и пристъпи обратно до прага на пещерата, за да се огледа. Наоколо беше пусто, ала съществуваше друга заплаха: водата отново прииждаше към брега. На хоризонта се бяха струпали буреносни облаци, а вятърът духаше откъм морето и сякаш подканяше прилива да бърза. Водораслите, по-рано отпуснати неподвижно върху сушата, сега потрепваха под първия допир на водата. Имаше вероятност приливът да го завари тук.

А дори и да не станеше така, пак трябваше да се съобразява с Плажа на съкровищата, оракула и лодката, която ги изчакваше да се върнат при следващия прилив. Кенит сигурно беше побеснял.

Прегърнал болната си ръка, Уинтроу наблюдаваше как вълните се приближават бързо. За това той не можеше да направи нищо. Ако останеше тук, водата щеше да го залее. Дори и сега щеше да му се наложи да джапа по плажа, за да се върне.

А той трябваше да си върви. Беше сторил всичко, което бе могъл.

Зад гърба му долетя стържене. Юношата се обърна навъсено и се вцепени.

Създанието се беше надигнало от водата и се блъскаше в стените на килията си. Главата му, извита настрани, стоеше заклещена в отчасти отстранената решетка. Тялото му, макар дребно и деформирано, все така съдържаше сила, проличаваща в разстоянието, което изминаваха вдигнатите пръски.

— Върни се! — напразно извика Уинтроу. — Отворът още е прекалено малък! И водата още не е дошла.

Защо той продължаваше да си внушава, че животното е способно да го разбере? То отново се хвърли срещу решетките, като съумя единствено да се вклини по-силно. Опитът му да се върне назад се оказа неуспешен. Съществото се беше заклещило.

Със свито сърце юношата осъзна, че това предрешава и неговото бъдеще: той не можеше да остави създанието пленено. То бе започнало да се гърчи, трескаво шаващо с хриле и челюсти. В движенията на опашката вече започваше да личи отчаяние. Ако Уинтроу успееше да отстрани още един прът, съществото щеше да успее да се върне обратно във вира си. Нямаше да бъде свободно, но и нямаше да се е задушило.

Ако побързаше, Уинтроу щеше да спаси и собствения си живот.

Момчето предпазливо се приближи, за да прецени над кой от оставащите пръти ще е най-добре да съсредоточи усилията си. Гърчовете на съществото бяха разклатили един от блоковете — и освен това го бяха покрили със слуз, която определено нямаше да улесни отместването му.

Той взе един от вече отстранените пръти, за да го използва като лост. Заради дължината си елементът не беше особено подходящо оръдие на труда, но с негова помощ на Уинтроу нямаше да се налага да докосва слузта и да се доближава до създанието. Пленените животни не се колебаеха да хапят, а подобно създание с лекота би го прехапало на две.

Юношата блъсна импровизирания лост между два от оставащите пръти и напрегна. За съжаление това означаваше, че за момент натискът върху шията на плененото същество ще стане още по-силен. То изрева, но изненадващо не замахна към Уинтроу. Каменният блок започна да се отмества. Проклетият лост беше прекалено дълъг и се блъскаше в стените на кухината. Най-сетне камъкът бе избутан достатъчно. Сега му оставаше да извади пръта.

— Не ме хапи! — обърна се той към създанието. То явно разбра поне намерението му, защото притихна, тежко местещо хриле. А може би просто отслабваше, умирайки? Уинтроу отказваше да мисли за това, както отказваше да мисли за минаващото време. Той сграбчи пръта с две ръце и го повдигна.

И изрева.

Ръцете му пламнаха, прилепени към покрития със слуз метал. Но тази агония на плътта бледнееше пред болката на знанието.

Той позна нейната болка; осъзна мъките на разумно същество, останало пленено в продължителност, трудна за осмисляне. Заедно с нея той вдишваше парещ въздух. Негова беше станала болезнено уязвимата кожа, измъчвана от сухота. Негов беше страхът ѝ, че скоро щеше да стане прекалено късно. Тя трябваше да избяга сега, иначе щеше да е прекалено късно за всички им.

Уинтроу конвулсивно се оттласна от решетката. Тялото му отхвърли болката с рязкост, запратила го на пода. Там юношата остана да лежи, задъхан. Никога през живота си не бе изпитвал подобна близост с чужд ум. Дори връзката му с живия кораб се превръщаше в неумел и безчувствен мост в сравнение с това сливане. По време на мига, в който бе протекло всичко, Уинтроу не бе могъл да разграничава между себе си и животното.

Не, той вече не можеше да я нарича така: тя с нищо не му отстъпваше. А предвид всичко онова, показано му от допира, тя може би и го превъзхождаше.

В следващия миг момчето вече се изправяше на крака. То разкъса ризата си, омота я около ръцете си и отново се приближи до пръта. Този път можеше да разчете разсъдъчност в огромните златисти очи.

Уинтроу сграбчи пръта и отново напрегна. Беше по-трудно, защото покриващата метала субстанция го правеше хлъзгав, дори и за обвитите с плат ръце. Едва на третия опит прътът се раздвижи.

В момента, в който долният край излезе от жлеба, морската змия тласна тялото си напред и избута решетката с лекота. Уинтроу отхвърча встрани, изблъскан. Гъстата слуз, покриваща тялото му, го опари. Той извика от болка. Пред очите му платненият панталон се разпадаше.

— Долу няма вода! — извика юношата с глас и с мисъл. — Само скали. Ще се убиеш.

Смъртта е за предпочитане.

Тя продължаваше да се изнизва край него, разтягаща част по част дължината на тялото си. Това беше отчаяна постъпка. Тя не беше сигурна дали бягството ще ѝ донесе свобода или смърт. Но знаеше, че е оставила пленничеството зад себе си.

Така е. Съжалявам, че те нараних смъртоносно.

— Всичко е наред — промълви Уинтроу. Той дори не беше сигурен, че е мъртъв: той се намираше извън себе си. Не. Той беше надраснал себе си. Това напомняше състоянията на транс в манастира, в които бе изработвал своите витражи, но настоящото усещане бе много по-мащабно. Болката на прогорената кожа се усещаше съвсем леко, като нещо незначително. Сега разбирам, въздъхна той. През цялото време ти си присъствала в творбите ми: змиите и драконите. Как си знаела, че ще дойда при теб?

Ти откъде знаеше да дойдеш при мен? — почуди се тя в отговор. Но не го дочака, а изтласка тялото си навън.

Уинтроу се напрегна, опасяващ се, че ще чуе как тежкото тяло се размазва върху пясъка. Но нейната дължина я спаси. Предната част на туловището си женската спусна, докато все още оставаше вклинена в пещерата. Веднъж докоснала земя, тя спусна задната част на тялото си.

Странно: Уинтроу вече не я докосваше, но продължаваше да я усеща ясно. Жежкото слънце я пареше. Пясъкът лепнеше по нея. Тя се претърколи безпомощно върху скалите, изхабила силата си. Нейните мускули се нуждаеха от обгръщаща вода, която да подема тежестта ѝ; хрилете не бяха способни да извличат живителен дъх от въздуха. Приливът леко докосваше корема ѝ, без да я залива — това не беше достатъчно. След всички тези усилия тя щеше да умре на плажа. Да се превърне в храна за раците и чайките.

С Уинтроу се случваше нещо. Цялото му тяло реагираше. Очите му подпухваха, почти невиждащи, дъхът му се движеше трудно. От очите и носа му се стичаха секрети, кожата му пламтеше. Въпреки това той се изправяше и се приближаваше към изхода на пещерата. Парче от разкъсаната му риза все още обвиваше едната му ръка.

На плажа под себе си той виждаше златнозеленото тяло на змията, съсухряно от жегата. Той възнамеряваше да слезе при нея.

Този път тясната пътека съумя да прояви коварството си: юношата не успя да довърши третата си крачка, а полетя надолу. Мекото тяло на змията спря падането му, но донесе със себе си усещането за вряща мазнина. Уинтроу изпищя от болка. Тя беше прекалено мащабна, за да бъде позната от неговото съзнание, а субстанцията, покриваща кожата ѝ, разяждаше неговата.

Юношата се претърколи встрани, върху камъните. Една вълна колебливо облиза лицето му и избяга. Хладният допир на водата бе благословия, нейната соленост представляваше проклятие за оголената му плът.

Обилието.

Целият копнеж, достижим за едно безсмъртно сърце, се съдържаше в тази единствена дума.

Вълната бе навлажнила ризата, омотана около протегнатата ръка на Уинтроу. Разкъсаният плат бе напоен с морска вода. Юношата започна да пълзи към нея. Светът бе толкова неясен, а в същото време следобедното слънце печеше ожесточено върху него. Или може би върху нея.

Той успя да освободи ръката си и да хвърли парцала върху едното ѝ хрило. Парчето риза изглеждаше незначително край главата ѝ.

И все пак ме облекчава. Всички ние ти благодарим.

— Ние? — Уинтроу изрече това гласно, макар да не смяташе, че тя реагира на думите му.

Останалите от моя вид. Аз съм последната, която може да ги спаси. Аз съм Помнеща. Аз съм една от Онези, които си спомнят. Заради изминалото време вече може да е твърде късно. Ала ако не съм закъсняла и успея да ги спася, ние винаги ще те помним. Нека това бъде утеха за тебе, създание с миг живот.

— Уинтроу. Казвам се Уинтроу.

Следващата достигнала ги вълна напредна малко повече. Женската немощно потрепна в отговор и успя да се изтласка по-близо до водата. Но пак не беше достатъчно. Дали ако Уинтроу се отдалечеше достатъчно от нея, щеше да престане да споделя болката ѝ? И неговата собствена болка му беше предостатъчна. Но това му се струваше прекомерно усилие.

Той остана да лежи и да очаква някоя от вълните да го повдигне, за да може да доплува при себеподобните си.

При първия писък Кенит застина.

— Какво беше това?

Звукът бе прозвучал със странно ехо.

— Не зная — смутено отвърна Ета и бързо се огледа. В този момент тя се чувстваше незащитена. Пътеката и лесът бяха останали далеч зад тях; тук имаше единствено пясък, скали, безкрайно море и жарко слънце. На хоризонта тъмнееха облаци, вятърът донасяше миризмата на дъжд.

Тя не бе сигурна от какво точно се страхува, ала знаеше със сигурност, че няма къде да се укрие. А никаква заплаха не се виждаше — нищо, на което да припише писъка.

Последва заплашителна тишина.

— Какво ще правим? — продължи жената.

Бледите очи на Кенит оглеждаха плажа във всички посоки и се повдигнаха към платото над тях. Той също не видя нищо.

— Ще продължим към скалата… — поде пиратът, но не довърши.

Ета проследи погледа му — и видя създание, което със сигурност не бе се намирало там. Със сигурност. Край него не се виждаха места, където би могло да се укрива.

Предната част на изникналото от нищото създание бе висока колкото Кенит, но продължаваше в тлъсто туловище, напомнящо плужек. Под погледа ѝ то раздвижи крайници — гъвкаво грациозни, с дълги ципести пръсти. Тялото, сиво-зелено и влажно, бе обгърнато с бледожълт плащ. Рибешките очи се взираха в тях заплашително.

— Назад! — обяви създанието. — Вървете си! Тя е наша!

В съскавия глас също се долавяше заплаха. Дори самата миризма на съществото ужасяваше, макар Ета да не можеше да посочи защо. Във всеки случай тя знаеше, че би желала да се махне колкото се може по-бързо. Това създание наистина изглеждаше Чуждо.

Тя сграбчи Кенит за ръката и умоляващо я задърпа:

— Да си вървим…

Със същия успех би се опитала да поведе със себе си статуя.

— Успокой се, Ета. Изслушай ме. Това е магия, внушение. Той се опитва да ти внуши страх. Не му позволявай. Той не е толкова страховит. — С усмивка на превъзходство пиратът потупа талисмана на китката си. — На мен той не може да влияе. Довери ми се.

Ета се опита да се вслуша в думите му, но не можеше. Вятърът продължаваше да донася миризмата на съществото до нея: миризма, която тя инстинктивно разпознаваше. Мъртва, разлагаща се човешка плът. Вонята я отвращаваше, самият му вид я отвращаваше. Тя се чувстваше осквернена под този студенокръвен поглед.

— Моля те — повтори тя към Кенит.

Ала любимият ѝ вече се бе втренчил в Чуждия и беше престанал да ѝ обръща внимание. С изненадваща сила той се освободи от ръката ѝ — просто необходимата за отърсване сила. Тя бе свободна да бяга, стига да поискаше.

Ета не го стори. Макар сама да не осъзнаваше как, тя успя да устои на желанието си да побегне. Може би тя попадаше под влиянието на Кенитовата невъзмутимост: с дързост, която ѝ се струваше немислима, нейният любим направи първата крачка. Съществото се издигна още по-високо, гърчещо сегментираните си като червеи крайници.

— Назад! — кресна създанието.

Кенит се усмихна и сви рамене.

— Ела — каза ѝ той и я поведе обратно към гората. Ета цялата потръпна от облекчение: най-сетне двамата поемаха назад.

Тя побърза да се изравни със спътника си. Пиратът често поглеждаше назад, а Ета оставаше загледана в краката си: тя не можеше да понесе да поглежда Чуждия. Тя дори се притисна близо до любимия си, на което Кенит не се възпротиви.

Но неочаквано той спря и усмихнато се обърна към нея.

— Тъй. Вече знаем. И ще го изпреварим.

Жената се престраши да погледне през рамо. Създанието трескаво пълзеше по пясъка, но напук на цялата си настойчивост напредваше бавно.

Самият вид на създанието бе достатъчен, за да я облее с противната воня. Ета затрепери.

— Престани да се боиш — нареди Кенит. Сякаш тя можеше да задейства страха си по свое желание. — Погледни как се забърза тварта в мига, в който реши, че ние с теб си отиваме. Онова, което иска да защити, се намира в тази посока. Ела. Ще трябва да вървим колкото се може по-бързо.

Немислимо. Тя ужасено стисна очи.

— Кенит, моля те. — Тя проточи последните срички в молба. — То ще ни убие.

Пиратът я сграбчи над лакътя (пръстите му се впиха грубо) и я разтърси.

— Прави каквото ти казвам, Ета. Няма от какво да се боиш, аз ще те защитя. Върви сега.

Кенит отново намести патерицата си и се втурна обратно. Той се движеше като някакво дългокрако насекомо, компенсиращ с полюшване липсващия си крайник. Пясъкът и камъчетата се разместваха под тежестта му, ала се оказваха прекалено бавни да спрат устрема му.

Зад тях се разнесе гневния глас на Чужд. Още викове прибавиха ехото си към този възглас. Ета стреснато погледна назад: създанията изникваха едно след друго. Но откъде се появяваха? Изпод самата твърд ли изникваха?

Тя не остана да размишлява над метода им на укриване, а се втурна подир Кенит. След няколко крачки жената се спъна, разранявайки длани при падането си. Но тя скочи веднага и поднови тичането си, без да обръща внимание на камъчетата, изпълнили ботушите ѝ.

Ета се изравни с капитана при втория писък.

— Това е Уинтроу! — изхриптя Кенит, пребледнял. — Зная, че е той. Уинтроу! Тук сме, момче, идваме!

И макар да изглеждаше невъзможно, той ускори крачка. За Ета беше лесно да го последва при вида на тътрещите се подире им Чужди. Създанията се придвижваха като моржове, някои от тях стискаха къси тризъбци.

Устата на Ета беше пресъхнала от умора и от ужаса в края на плажа. Там ги очакваха единствено скали. Кенит започна да се оглежда, дирейки пътека или някакви следи. Той отметна глава и си пое дъх:

— Уинтроу!

Отговор нямаше. Преследвачите неумолимо се приближаваха. Откъм морето духаше все по-силен вятър, първите капки дъжд вече посипваха плажа.

— Кенит, приливът се задава! — отчаяно, без дъх промълви Ета. — Лодката ще ни чака. Може би Уинтроу е тръгнал назад, към нея.

Тогава те чуха пронизителен писък.

Ета застина, но Кенит не се поколеба: с все патерицата си пиратският капитан нагази във водата. Самата жена не бе сигурна в посоката, от която бе дошъл звукът — заради рева на вятъра беше трудно да се определи. И въпреки това тя последва спътника си, макар това да означаваше, че към песъчливите камъчета в ботушите ѝ ще се присъедини и морска вода.

Тя плахо погледна назад. Чуждите все още упорстваха подире им: тази гледка бе достатъчна, за да я вцепени.

От ужаса я откъсна връхлитането на бурята. Денят притъмня. Сред напиращите вълни и струи Ета продължи да крачи редом с Кенит. Тя се вкопчи в ръкава му — за да му помага да остава прав и за да не го изгуби във вълните.

— Къде отиваме? — попита жената. Налагаше ѝ се да крещи, макар и вървяща досами спътника си, за да надвика бурята.

— Не зная. Ще заобиколим скалата!

Настойчивите капки дъжд бяха прилепили косата му по контурите на черепа. От мустаците му се стичаха капки. При отминаването на всяка вълна Кенит залиташе.

— Защо?

Той не ѝ отговори, а продължи да крачи с мълчаливо упорство. Не ѝ оставаше друго, освен да го последва.

Дъждовните капки започваха да губят топлината си, дължаща се на летния ден: със затулването на слънцето въздухът захладня, а вълните на свой ред поеха хладината от него. А Ета се опитваше да не обръща внимание на студените им удари. И да не се тревожи за лодката, която чакаше от другата страна на плажа. Моряците нямаше да тръгнат без тях. Те не биха изоставили Кенит.

Пиратът неочаквано извика, протегнал пръст.

— Там! Ето го!

Зад скалата имаше малък каменист плаж, ограден от тъмни шистови скали. Точно върху този плаж тялото на Уинтроу се полюшваше в ритъма на вълните. До него лежеше някаква огромна и длъгнеста зелено-жълта буца. Буцата помръдваше — тя беше жива.

Неочаквано огромната форма повдигна глава. По формата на муцуната Ета можа да различи, че в действителност това е морска змия, макар и деформирана. Огромни златни очи се взираха насреща ѝ.

Поредната вълна почти повдигна огромното туловище. Змията стрелна глава под прииждащите води и отново я надигна. И тръсна глава. Около шията ѝ настръхна грива от пипалца. Над тях змията разтвори паст — червеникава, с дълги бели зъби — и нададе рев към бурята.

— Уинтроу! — отново изкрещя Кенит.

— Той е мъртъв! — отвърна му викът на Ета. — Мъртъв, любими. Змията го е убила. Да си вървим. Да си вървим, докато можем.

— Не е мъртъв. Той се движи.

На Ета почти ѝ се стори, че е доловила мъка в гласа му.

— Заради вълните е. — Тя леко започна да подръпва ръката му. — Трябва да вървим. На кораба.

— Уинтроу!

Този път главата на момчето се раздвижи по начин, който не можеше да бъде приписан на вълните. Разраненото му лице бе неузнаваемо.

— Кенит — пророниха подпухналите устни.

Ета реши, че този стон е зов за помощ. Но юношата си пое дъх и с ново усилие извика:

— Пази се! Мерзките…

Ципеста ръка се обви около бедрото ѝ. Ета изпищя. Разтърсена от ужас, тя се извърна с лице към противника си. Противни очи се взираха насреща ѝ сред скосена, лиса глава. Създанието се озъби и раззина челюст, достатъчно голяма за поглъщането на човешка глава.

Тя не осъзна кога Кенит е изтеглил оръжието си. Видя единствено как металът на ножа разкъсва еластичната плът. Отделеният крайник се сгърчи конвулсивно, преди да се свлече надолу по крака ѝ. Чуждият нададе възмутен рев и се вкопчи в раната си.

Пиратът невъзмутимо освободи крака ѝ и замери Чуждия със собствената му ръка.

— Не им се оставяй да те стряскат така! — кресна капитанът. — За украса ли носиш този нож, жено? Да не си забравила коя си?

Той възмутено се извърна, за да посрещне следващия си противник.

Последните му думи пробудиха нещо в нея — а може би това влияние се дължеше на допира до оръжието ѝ. Тя стисна дръжката на ножа, изтегли го от канията и гневно изкрещя към създанията, които се опитваха да я заблудят. Ета веднага замахна към един от Чуждите, разкъсвайки гумена плът. Създанието не отвърна на атаката ѝ, а се отдалечи с грациозност, каквато не бе демонстрирало на сушата.

Кенит бе приключил с Чуждия, понечил да я нападне. Други от противните същества не понечиха да се нахвърлят към тях. Не, те ги заобикаляха с намерението да обкръжат Уинтроу и лежащата змия.

— Тя е наша!

— Тя е нашата богиня!

— Няма да ви позволим да отвлечете нашия оракул!

— Откритото на Плажа на съкровищата винаги трябва да остане!

Техните думи звучаха като крясъците на жаби. Те наобиколиха змията. Някои заплашително повдигнаха късите си тризъбци. Какво възнамеряваха да правят? Да убият змията? Да я завлекат някъде?

Каквото и да бе намерението им, Уинтроу възнамеряваше да им попречи. Той се бе изправил на крака, макар това да изглеждаше невъзможно на Ета, защото тялото му беше подуто като отдавнашен труп. Сред подпухналия лик очите му почти не се виждаха. И въпреки това той успяваше да пристъпва сред вълните, за да застане между змията и нейните мъчители.

— Отдръпнете се, Мерзости! — ясно произнесе той. — Пуснете Тази, която си спомня, да изпълни съдбата си.

Гласът му бе отчетлив и в същото време звучеше странно: наизустената реплика на непознат език, чието значение е било заучено, а не осъзнато. Една от вълните едва не го повали обратно. Същата вълна обгърна туловището на змията и го повдигна, а тя се оттласна към морето. След още няколко обливания тя щеше да заплава сама.

Чуждите също осъзнаваха това, защото се стрелнаха напред, нанасящи удари във въздуха и към брега, за да я принудят да се отдръпне. Един от тях се насочи към Уинтроу. Подутата ръка на момчето се стрелна към колана и изтегли ножа. То се опита да заеме стойката, на която Ета го беше научила.

Това простичко движение я разтърси. Тя осъзна, че е застанала неподвижно, макар и с нож в ръка, и наблюдава безучастно. Нима щеше да стои и да гледа как той умира?

С внезапен писък Ета се хвърли напред, без да усеща съпротивлението на водата. Веднага щом се озова достатъчно близо, тя впи оръжието си в туловището на създанието. Жилавата, гумена плът поддаде под метала.

Този ѝ замах не успя да нарани противната твар: Чуждият, макар и невъоръжен, замахна към Уинтроу. Юношата успя да нанесе един чист удар, преди противникът му да го стисне за китката. Неочаквано момчето застина.

Ета добре познаваше ужаса, който го беше вцепенил. Тя сграбчи ножа си с две ръце и го забоде дълбоко, раздирайки. Отново нямаше кръв. Дори не личеше, че създанието чувства ударите ѝ. Жената го наръга за трети път, по-високо. Кенит изникваше край нея, за да нанесе удар към стисналата момчето ръка. Чуждият се плъзна встрани, повличайки Уинтроу със себе си.

И тогава главата на водната змия се издигна над тях. Нейните челюсти стиснаха горната половина на Чуждия, повдигнаха го над водата и презрително го изплюха встрани. Уинтроу залитна, изгубил равновесие в битката. Кенит веднага го хвана за ръката.

— Държа го… Да вървим!

— Тя трябва да избяга! Не им позволявайте да я пленят отново! Тя Помни, тя трябва да се върне при останалите!

— Ако говориш за змията, тя ще прави каквото си иска, с или без наша помощ. Хайде, момче. Приливът се задава.

Ета хвана другата му ръка. Заради отока си юношата не виждаше почти нищо, лицето му червенееше в различни оттенъци на възпаление. Подобно на саката стоножка, тримата се отправиха обратно към сушата. Дъждът продължаваше да вали, а окуражени от него, вълните бяха набрали сила. В никой момент водата не се отдръпваше по-долу от коленете им. Напливът на океана подронваше пясъка изпод краката им.

При тези условия беше същинска мистерия как Кенит успява да се задържи на крака. Пиратът не само запазваше равновесие, а и смогваше да придърпва Уинтроу.

Скалата се врязваше в морето. Налагаше им се да навлязат още по-дълбоко, за да приключат заобикалянето ѝ и да се върнат на плажа. А преходът им далеч нямаше да приключи с достигането му… Ета си забраняваше да мисли за дългото прекосяване на острова, към лодка, която може би отдавна си беше отишла.

Тя погледна назад само веднъж. Змията беше свободна, но не бе избягала. Вместо това тя преследваше Чуждите и един по един ги нападаше. Някои отхвърчаха прехапани на две половини, други падаха обратно премазани от натиска на челюсти. През цялото време Уинтроу не спираше да повтаря една и съща дума с ненаситна ненавист.

— Мерзости! — процеждаше той. — Мерзости…

Започваха да връхлитат по-високи вълни. За момент Ета изгуби песъчливата твърд под краката си; отминаването на вълната я завари изгубила равновесие. Тя се вкопчи в момчето, за да се задържи права. Но тогава връз тримата се стовари нова водна стена. Ета чу как Кенит изкрещява, а в следващия миг тя се намери във водата, вкопчена в ръката на Уинтроу. Вълните носеха със себе си утайката на пясък и тези частици противно глождеха очите ѝ.

Край себе си тя зърна патерицата на Кенит и веднага се вкопчи в нея. Самият Кенит се протегна към нея и я сграбчи болезнено за ръката.

— Към брега! — заповяда той.

Но къде се намираше брегът? Ета не можеше да се ориентира. Сепнатият ѝ поглед откриваше единствено черни скали, кипящи вълни и останките от неколцина разкъсани Чужди. Змията беше изчезнала. Плажът беше изчезнал. Тримата или щяха да бъдат размазани върху скалите, или да се удавят в открито море.

Тя отчаяно се вкопчи в Кенит. Уинтроу почти бе престанал да се бори и потрепваше немощно.

— Вивачия — произнесе Кенит.

Вълна ги повдигна по-високо. Този път Ета можа да зърне извития плаж. Как така за толкова кратко време се бяха отдалечили на толкова голямо разстояние от него?

— Натам! — извика тя. Чувстваше се притисната между двамата си спътници. Въпреки това жената се обърна към сушата и трескаво започна да се оттласква с крака.

Усилието ѝ не направи никакво впечатление на водите.

— Никога няма да успеем! — отчая се Ета. За момент водата заля лицето ѝ. Трябваха ѝ няколко мига, за да се опомни. — Натам, Кенит! Брегът е натам!

— Не — поправи я той. Удивена радост бе изникнала върху лика му. — Спасението ни ще дойде от обратната посока. От кораба. Насам, Вивачия! Тук сме!

Ета уморено извърна глава. Сред струите дъжд тя действително различи нарастващия силует на живия кораб. Вече се виждаше как моряците се приготвят да спуснат лодка.

— Няма да успеят да стигнат до нас навреме — продължи да се отчайва жената.

— Имай доверие на късмета, обична моя. Всичко е в късмета! — укори я Кенит. И със свободната си ръка той решително заплува към кораба.

Спасяването си той осъзнаваше смътно. Достатъчно ясно, за да изпита раздразнение. В момента той се чувстваше толкова жив, тъй изпълнен със спомени и възприятия — искаше му се единствено да застине, за да ги осмисли, изпита и оцени. Вместо това някакви ръце продължаваха грубо да го влачат със себе си. И гласове имаше. Женският не спираше да му крещи да оставал буден. Разтърсване съпровождаше този глас. Мъжкият глас крещеше към жената да държала лицето му над водата, да не му позволявала да се удави. Искаше му се двамата просто да млъкнат и да го оставят на мира.

Той си спомняше толкова много. Помнеше съдбата си, помнеше животите, предшествали настоящия. Всичко изглеждаше тъй ясно. Нему бе писано да съхранява паметта за всички змии. Той трябваше да пази спомените, докато не настъпи времето змиите да се стекат към него и с допир да възвърнат полагащото им се наследство. Той трябваше да ги поведе обратно към дома, към онова място далеч нагоре по реката, където щяха да открият и сигурност, и уникалната почва, от която да изготвят пашкулите си. Край реката щяха да ги очакват водачи, които да ги пазят по време на пътуването им и по време на тяхната метаморфоза. Толкова много време бе изминало, ала сега той беше свободен. И всичко щеше да бъде наред.

— Първо вземете Уинтроу, той е припаднал.

Отново мъжкият глас, изтощен, но въпреки това властен. Нов глас кресна:

— Са всемилостиви, под тях има змия! Точно под тях е! Бързо ги качвайте!

— Гадината докосна момчето! Издърпайте го, бързо!

Хаос от движение, последван от болка. Заради отоците тялото му бе забравило способността си да се извива. Въпреки това те го накараха да се превие, сграбчили крайниците му, изтеглиха го от Обилието и го преместиха в Недостига. Те го захвърлиха върху някаква корава и неравна повърхност. Уинтроу остана да лежи задъхан, с надеждата, че хрилете му няма да изсъхнат преждевременно, преди да е успял да избяга.

— Каква е тази гадост по него? Опари ми ръцете!

— Трябва да го измием — посъветва нечий глас.

— Първо да го заведем до кораба.

— По това време той може и да е умрял. Поне лицето му да изплакнем.

Някой започна да търка лицето му. Болеше. Уинтроу раззина челюсти и се опита да изреве. Опитваше се да отдели отровите си, но гривата му отказваше да настръхне. Не, болката беше прекалено непоносима. Нейният прилив го тласна към предходен живот.

Той разперва криле и се стрелва. Алени криле, синьо небе. Под него пробягват зелени поляни, с тлъсти бели овни. В далечината проблясват кулите на град. Той може да се впусне в лов, а може и да се отправи към града, за да бъде нахранен. Над града кръжат дракони — като пъстролюспести риби, стрелващи се във водовъртеж. Той може да се присъедини към тях. Жителите на града ще го приветстват с песни, ще се радват, че ги е почел. Простовати, еднодневни създания… Кое удоволствие да избере? Той не успява да реши. И продължава да кръжи, да разсича вятъра с крилете си и да се плъзга над земята.

— Уинтроу. Уинтроу. Уинтроу.

Настойчивостта на мъжкия глас разтрошаваше видението му. Той неохотно се раздвижи.

— Уинтроу. Вижте, той помръдна, чува ни. Уинтроу! — Женски глас се прибави към мъжкия.

Най-древната магия, призоваването, го обгърна. Той беше Уинтроу Вестрит, обикновен човек. И изпитваше болка, ужасна болка. Някой го докосна, изостряйки болката. Той не можеше да избяга.

— Чуваш ли ме, момче? Почти стигнахме кораба. Скоро ще облекчим болката ти. Остани буден. Не се предавай.

Корабът. Вивачия. Уинтроу неочаквано се сгърчи от ужас. Ако Чуждите представляваха Мерзост, то какво представляваше тя?

Той мъчително си пое дъх. Трудно му беше да изпълни дробове, още по-мъчно: да издиша погълнатия въздух под формата на срички.

— Не — простена той. — Недейте…

— Скоро ще се върнем на борда на Вивачия. Тя ще ти помогне.

Той не можеше да продължи да говори — езикът му беше прекалено подут. Този оток не му позволяваше да настои да не го връщат на кораба. Част от него все още я обичаше, въпреки знанието за истинската ѝ същина. Но как щеше да живее с това знание? Можеше ли да го укрие от нея? Толкова дълго той бе вярвал, че тя е наистина жива. Не биваше да ѝ позволява да узнае, че в действителност тя е мъртва.

За пръв път морето им се противеше по подобен начин. Ета се свиваше в задната част на лодката, притиснала подгизналия Уинтроу в обятията си. Четирима гребци с мъка преодоляваха вълните. Сякаш две противоположни течения бяха сграбчили лодката и кораба — едното пречеше на Вивачия да се приближи, а другото злостно дърпаше гребната лодка и се опитваше да я изблъска обратно на брега. Вятърът продължаваше да лудува, опиянен от възможността да запраща и дъждовни, и морски струи.

Кенит седеше на носа. Толкова силна беше бурята, че пелената на дъжда размиваше силуета му, макар капитанът да се намираше на метри от Ета. Някъде в суматохата покрай достигането на лодката той бе изгубил патерицата си. И косите, и мустаците му се бяха изправили заради влагата.

Един от повеите за момент показа Мариета, спряла далеч от брега. Нейните платна се поклащаха спокойно, а палубите ѝ отразяваха слънчева светлина. Ета примигна. Не, не беше възможно наистина да е зърнала това.

Уинтроу лежеше отпуснат тежко в скута ѝ. Ако тя се приведеше съвсем ниско над лицето му, можеше да чуе тихия съсък на дъха му.

— Не спирай да дишаш, Уинтроу. Не спирай — говореше му тя. Ако не знаеше, че това е той, никога не би го познала.

Обезформените му устни леко шаваха. Може би той мълвеше нещо, но то оставаше напълно беззвучно.

Жената повдигна очи, за да не ѝ се налага да го вижда в подобно състояние. Кенит бе дошъл в живота ѝ и я бе научил как да бъде обичана. Той ѝ бе дал Уинтроу, с чиято помощ Ета бе познала приятелството. А ето че проклетите змии за пореден път ѝ отнемаха нещо — също в мига, в който се беше научила да го цени. Нейните сълзи се сливаха с дъждовните капки върху лицето ѝ. Случващото се беше непоносимо. Нима тя се бе научила да чувства отново, за да изпитва подобна болка? Нима съществуваше обич, която да оправдава мъката от загубата ѝ? Тя дори не можеше да прегърне умиращото момче, защото покриващата го слуз разяждаше дрехите ѝ, а най-малкият допир отделяше още от разранената му кожа. Ета се стараеше да го запазва неподвижен, без да го докосва. А лодката продължаваше да се поклаща и люлее, без да се приближава към кораба.

Тя откри, че Кенит гледа към нея.

— Не му позволявай да умре! — високо ѝ каза той.

Сякаш това зависеше от нея… Та тя се чувстваше безсилна! Дотолкова безсилна, че дори не виждаше смисъл да му отговаря.

Ета видя как Кенит се раздвижва. Тя реши, че той възнамерява да пропълзи към нея, за да ѝ помогне с нещо. Вместо това пиратът неочаквано се изправи, стъпил здраво на дъното. Едновременно с надигането си еднокракият се обърна с гръб към нея и гребците, с лице към връхлетялата ги буря. И вирна брадичка в предизвикателство. Вятърът блъскаше маншетите на ризата му и дърпаше косата му назад.

— Не! — изрева капитанът към стихията. — Няма да позволя да ми попречиш! Не и когато съм толкова близо! Ти няма да получиш нито мене, нито моя кораб! Кълна се в името на Са, Ил, Еда, Рибния бог и всички знайни и незнайни божества, че ти не ще получиш нито мене, нито онова, което ми принадлежи!

И той повдигна ръце, свил пръсти, готов да се вкопчи в самия насрещен вятър, за да го отстрани от пътя си.

— Кенит!

Гласът на Вивачия за момент заглуши бурята. Фигурата протягаше дървените си ръце към тях: стига да можеше, тя с готовност би се отделила от кораба и би се хвърлила във водата, та да им помогне по-бързо. Бурята си играеше с тежките ѝ къдрици; тя запрати една висока вълна над палубата ѝ. Зеленикава пяна облъхна дъските. Но Вивачия преодоля вълната и продължи пътя си, все така протегнала ръце. Заплахата на стихиите продължаваше да надвисва над нея, но въпреки това тя продължаваше да се приближава към Кенит, без грижа за собствената си безопасност.

— Аз ще живея! — изкрещя капитанът към бурята. — Това изисквам. — Ръката му сграбчи китката на другата. — Това нареждам! — ревна той.

И кралят сътвори първото си чудо.

Създанието се издигна в подчинение от дълбините на самото море, чиито вълни се противяха. Змията се надигна зад лодката, за да разтвори челюсти и прибави своя рев към неговия. Ета се сви, притискайки Уинтроу към гръдта си. Едновременно с това, скимтейки от ужас, тя започна да опипва пояса си за отдавна изгубения нож.

Но морската змия не ги нападна, а сведе главата си — изглеждаше, че се покланя пред онзи, въстанал срещу бурята. Привлечен от виковете на гребците, Кенит се обърна към нея. С бледо, изопнато лице, той протегна ръка към нея. Другите видяха, че устата му е отворена, но неговата повеля или беше безмълвна, или вятърът отнесе словата му. По-късно гребците щяха да разказват на другарите си, че повелята на капитана не била за човешкия слух.

Създанието допря широкото си чело до кърмата и започна да бута. Лодката се понесе към Вивачия. Кенит, изтощен от проявата на могъщество, тежко се отпусна обратно на носа. Ета не се осмеляваше да поглежда към него: не се чувстваше достойна да се вглежда в емоцията, която бе зърнала върху лицето му — нещо, достъпно само за благословените от самите богове.

Кърмата на лодката димеше заради зловонната змийска слуз. Въпреки това Ета отказваше да се страхува — създанието се подчиняваше на волята на Кенит. Затова тя се приведе над тялото на Уинтроу, обгърнала го колкото се може по-внимателно. А змията продължаваше да ги тласка през вълните — нейната сила лесно преодоляваше съпротивата им. От усилията на гребците вече нямаше нужда: те вдигнаха веслата си се свиха върху пейките. Ужас, примесен с благоговение, ги бе смълчал.

Вивачия продължаваше да напредва насреща им. Така се стигна до момент, в който два океана се сблъскваха. И вълните, и вятърът се мятаха в хаос, без последователност. Самият дъх на света заплашваше да разкъса одеждите им и изтръгне косите им из корен. Ревът на стихиите стана оглушителен. Въпреки това змията продължи да изтласква лодката.

В следващия миг те се намираха в същото течение, в което плаваше и корабът. Вятърът и морето се присъединиха към тласъка на морското създание, за да съберат разделените. Течението, което Вивачия преодоляваше, понесе лодката към нея.

Една вълна силно разклати кораба. Моряците, скупчени на носа на кораба, готови да хвърлят въжета, трябваше да се вкопчат в перилата, за да не се окажат отнесени.

От тази вълна Вивачия изникна съвсем близо до тях. Струите още не се бяха оттекли, когато огромните ръце обгърнаха лодката и предпазливо я задържаха. За първи път Ета виждаше фигурата от толкова близо. Вивачия започна да повдига малкия съд и се провикна благодарно:

— Благодаря ти! Хиляди пъти бъди благословена, морска сестрице! Благодаря ти!

Сребристи сълзи на радост се стичаха по дървеното лице и като бисери капеха във водата.

Ужасените моряци бързо запълзяха към палубата, за да се прекачат при другарите си. Кенит продължаваше да седи на носа на лодката и да се смее гръмко. Оттенък на лудост се долавяше в този израз на веселие, ала това беше най-дребната чудатост. Защото точно в момента, когато моряците му посягаха да му помогнат да стъпи на борда, огромната златнозелена змия отново изникна от кипящите дълбини и се загледа в него. Ета се почувства прикована под златистия поглед. В очите на създанието тя съзираше нещо, струващо ѝ се съвсем познато…

С един последен рев змията отново потъна — сред води, които бързо притихваха.

Разпадът, започнал от кърмата, бързо обхващаше цялата лодка, защото един след друг елементите ѝ се оказваха лишени от опора. Ета почувства как огромните ръце на кораба внимателно обгръщат нея и Уинтроу, а безполезните парчета оставя да се свлекат в морето. Фигурата внимателно се извърна към палубата си, където моряците вече се протягаха да поемат последните двама крушенци.

— Внимателно! — възкликна Ета, когато те посегнаха да вземат Уинтроу. — Донесете прясна вода, разрежете дрехите му и го полейте с вода и вино. След това…

Прекъсна я сепнатият възклик на Вивачия. Корабът притискаше димящите си длани една към друга, сякаш в молитвен жест.

— Аз те познавам! — удивено мълвеше фигурата. — Познавам те!

Кенит се приближи до приведената жена. Дългите му пръсти помилваха бузата ѝ.

— Аз ще се погрижа за всичко, мила — каза ѝ той.

Това беше допирът на същата ръка, наложила волята си над вълните и тяхното чудовище. Ета се свлече на палубата.

Тъй като не се сещаше за нещо по-добро, Кенит бе последвал съвета ѝ. Момчето, обгърнато с отпуснат чаршаф, спеше в каютата си. Дъхът му се долавяше едва-едва.

Юношата изглеждаше стряскащо. Многобройните отоци бяха отнели формата на тялото му. Към тях се прибавяха мехурите на обгаряния. Змийската слуз беше разяла дрехите му, за да слепи кожа и плат. Обмиването му бе отстранило големи парчета кожа, оголвайки незащитено месо.

Кенит смяташе, че от безсъзнанието на момчето има полза. Болката сигурно беше непоносима.

Капитанът се надигна от ръба на леглото. В отминаването на бурята той получаваше възможност да обмисли на спокойствие случилото се. Ала не му се искаше. Имаше неща, над които човек не биваше да се замисля. Той нямаше намерение да пита Вивачия как тя е разбрала, че трябва да напусне залива и да тръгне да го търси. Нито имаше желание да се замисля над стореното от змията. Защо да рискува да изгуби новата почит на хората си, граничеща с боготворене?

След тихо почукване на вратата в каютата влезе Ета. Погледът ѝ пробяга между лежащия и Кенит.

— Приготвила съм ти вана — каза тя и се поколеба. Тя имаше вида на човек, който се колебае за правилното обръщение. Кенит не можа да не се усмихне.

— Отлично. Ти остани да бдиш при него. Направи всичко, което по твоя преценка ще го облекчи. Давай му вода всеки път, когато се размърда. Аз скоро ще се върна. Отдавна мога да се къпя сам.

— Извадила съм сухи дрехи — успя да изрече жената. — Има и гореща храна. Соркор е дошъл на борда, иска да те види. Не знаех какво да му кажа… Дежурният от Мариета видял всичко. Соркор възнамеряваше да го накаже, задето си измислял. Аз му казах, че морякът не го е излъгал… — Този път думите ѝ заглъхнаха.

Кенит се вгледа в нея. Тя се беше преоблякла в безформена вълнена роба. Явно не беше намерила време да подсуши косата си, защото кичурите оставаха прилепнали към черепа. В този момент главата ѝ приличаше на тюленска. Жената стоеше със сключени пред себе си ръце и дишаше напрегнато.

— Друго? — подкани я пиратът, доловил колебанието ѝ.

Тя облиза устни и плахо протегна ръка.

— Намерих това в ботуша си, докато се преобличах. Мисля… мисля, че е от Острова на Чуждите.

Върху дланта ѝ лежеше фигурката на бебе, не по-голямо от пъдпъдъче яйце. То беше изобразено заспало, със затворени очи, свило колене към гръдта си. Материалът, от който беше изработено, по съвършен начин наподобяваше розовината на новородена плът. Дребна опашка обвиваше тялото му.

— Какво означава това? — продължи Ета с потрепващ глас.

Кенит внимателно докосна фигурката с пръст. Неговата кожа изглеждаше още по-груба и смугла на розовия фон.

— Мисля, че и двамата с теб знаем отговора — с тържествен глас отвърна той.

Глава тридесет и пета

Висящият град

— Тук ми харесва. Цял град сред клоните.

Обявилият задоволството си Силдин седеше на крайчеца на дивана и леко се поклащаше върху еластичната възглавница. Откъде той намираше тази енергия?

— Винаги съм смятала, че твоето място е сред дърветата — вяло го подразни Малта. Тя лежеше върху същия диван, защото не споделяше енергичността на брат си. Искаше ѝ се майка им да дойде и да го прогони. — Защо не отидеш да си играеш някъде?

Силдин се опули насреща ѝ и се усмихна. След един бърз поглед той се намести по-близо, при което успя да седне на крака ѝ. Девойката побърза да се отмести — тялото още я болеше.

Братчето ѝ се приведе над нея и прошепна:

— Малта, ще ми обещаеш ли нещо?

Тя се отдръпна от него. Той отново беше ял с много подправки.

— Какво?

— Когато двамата с Рейн се вземете, може ли да остана да живея при вас?

Малта нямаше намерение да му обяснява, че е много малко вероятно тя да се омъжи за Рейн. Вместо това тя попита:

— Защо?

Той се премести, за да може да поклаща крака.

— Тук ми харесва. Има момчета, с които да си играя, на уроци не ходя сам, а заедно с Купрусови. Въжените мостове са страшно забавни! Мама винаги се бои, че аз ще падна, но повечето от тях имат и мрежи. Харесва ми да гледам как птиците се гмуркат в плиткото. — Силдин замълча и храбро добави. — Харесва ми, че тук хората не се тревожат през цялото време.

Брат ѝ се премести още по-близо, за да добави:

— Старият град и той ми харесва. Снощи двамата с Уайли се промъкнахме там, когато останалите спяха. Там е толкова чудато…

— Снощният трус там ли ви завари?

— Това беше най-забавното! — обяви той с блеснал поглед.

— Повече не го прави. И не казвай на мама — механично предупреди Малта.

— На глупак ли ти приличам? — с превъзходство възкликна брат ѝ.

— Да.

Силдин се ухили.

— Отивам да потърся Уайли. Той обеща, че ще ми покаже укрепените лодки. Стига да успее да задигне някоя.

— Внимавай реката да не я разяде.

Момчето я изгледа кисело.

— Това са глупости. Ако е имало земетресение и реката побелее, лодката може и да се разгради бързо. Обаче Уайли каза, че тези лодки издържат по десет дни. А може и повече, ако вечер човек ги обръща и ги опикае.

— Ух. Бас държа, че това е от нещата, които те разказват на лековерните.

— Не е. Преди две нощи Уайли и аз видяхме как неколцина правеха това.

— Махай ми се от главата. — Тя издърпа одеялото си изпод него.

Силдин наистина се надигна.

— Ще може ли да остана да живея при теб и Рейн? Никога повече не искам да се връщам в Бингтаун.

— Ще видим — отвърна тя, за да се отърве от него.

Да се върнел в Бингтаун? Дали изобщо беше останало нещо от града? От пристигането им насам баба им не бе изпращала никакви вести и надали щеше и да изпрати. Единствените съобщения, пренасяни от пощенските птици, касаеха войната.

Довелият ги тук Кендри беше единственият оттеглил се жив кораб. Останалите патрулираха край устието на реката и залива, за да държат настрана не само калсидските галери, а и морските змии. В последно време водите край устието на Дъждовната река бяха започнали да гъмжат от противните твари.

С пъргавината на врабче Силдин скочи на пода и изхвърча от стаята. Малта поклати глава подире му: той се беше възстановил толкова бързо… И не просто възстановил, а беше се превърнал в личност. Това ли имаха предвид родителите, когато казваха, че децата растат неусетно бързо?

Тези мисли едва не я накараха да се разчувства заради досадното си братче. Може би тя също растеше?

Девойката отпусна глава и отново затвори очи. Прозорците на стаята бяха отворени и образувалото се течение носеше речна прохлада. И специфична миризма, към която Малта почти бе привикнала.

Някой тихо почука на вратата и влезе.

— Днес изглеждаш много по-добре — оповести гласът на лечителката. Тя страдаше от хроничен оптимизъм.

— Благодаря — отвърна Малта, без да отваря очи. Лечителката винаги пристигаше без воал. Тя имаше петнисто като сладкиш лице и ръце с грубата кожа на кучешки лапи. Малта настръхваше при всеки неин допир. — Сигурна съм, че се нуждая единствено от почивка — додаде тя с надеждата, че ще бъде оставена на мира.

— Всъщност бездействието е най-противопоказно за сегашното ти състояние. Ти ми каза, че вече виждаш нормално. Някои от проблемите появявали ли са се отново? Двойното виждане?

— Очите ми са наред — увери я девойката.

— Имаш апетит, от храната не ти се повдига?

— Точно така.

— Вече не се чувстваш замаяна?

— Само ако правя резки движения.

— В такъв случай няма смисъл да лежиш.

Лечителката прочисти гърло с влажен звук. Малта едва сдържа трепването си. След миг стържещо ръмжене жената продължи:

— Нямаш счупени кости. Трябва да се движиш, за да привикваш крайниците си към движение. Ако лежиш прекалено дълго, тялото ти ще отвикне и има опасност да го увредиш.

Острият отговор, който ѝ се искаше да отправи, само щеше да направи целителката по-настоятелна.

— Права сте. Днес следобед ще започна да се движа.

— Добре би било да започнеш още по-рано. Ще изпратя човек, за да те придружава в разходката ти. Точно от това се нуждаеш, за да се възстановиш. Аз вече сторих всичко, което зависеше от мен, време е да поемеш излекуването си в свои ръце.

— Благодаря ви — разсеяно отвърна Малта.

Лечителката беше необичайно бездушна за представителка на професията си. Във всеки случай Малта възнамеряваше да е заспала по времето, когато обещаният спътник се появи. Тя се съмняваше, че останалите биха дръзнали да я събудят.

Това беше единствената полза от раняването (доколкото можеше да се говори за подобно нещо) — сънищата отново ѝ донасяха отдих, необременени с мъчителни видения. Докато спеше, тя можеше да забрави недоверието на Рейн, отвличането на баща си, дори миризмата от пожарите в родния си град. Можеше да забрави, че тя и близките ѝ са се превърнали в просяци и че самата тя е станала заложница на някакво споразумение, сключено поколения преди раждането ѝ.

В съня тя можеше да се укрие от провалите си.

Стъпките на лечителката се отдалечиха. Малта направи опит да се унесе, оказал се неуспешен: прекалено много хора бяха накъсали унеса ѝ. Първо майка ѝ беше дошла да я посети сутринта, полудяла от безпокойство и мъка, но въпреки това донесла със себе си претенцията, че дъщеря ѝ е единствената ѝ грижа. После беше се дотресъл Силдин, а накрая — целителката. Как да спи човек?

Тя се отказа и отвори очи, впервайки поглед в тавана. Сплетеният покрив ѝ напомняше на кошница.

Трехог определено не беше оправдал очакванията ѝ. В представите ѝ Купрусови живееха сред огромно мраморно имение, разположено насред град със също тъй величествени постройки и широки улици. Бе очаквала изпълнени с украшения стаи, облицовани с тъмна ламперия, обширни зали и дълги коридори. А излизаше, че градът съвсем точно отговаря на Силдиновото описание: град от къщи сред клоните. Поредица от платформи сред короните на крайречните дървета, свързана с висящи мостове. Всичко в тези надземни помещения бе съобразено с мисълта за малка тежест. Някои от по-малките помещения по нищо не се отличаваха от кошове, които се разклащаха всеки път, когато имаше вятър. Децата спяха в хамаци и седяха в люлки. Всичко, което можеше да бъде изплетено от трева или гъвкави клони, бе изработено именно по такъв начин. Та това дори не беше град, а призрачно подобие на древното населено място, което местните оплячкосваха.

В подножието на Трехог нещата се променяха. Поне така беше ѝ казал Силдин: самата Малта нито веднъж не беше напускала стаята си. Тя знаеше, че в най-високата част на града са разположени слънчеви стаи като нейната, докато долу, по-близо до земята, се намират работилници, пивници, магазини и складове, обгърнати във вечна сянка. Между тези две крайности бяха разположени основните помещения от домовете на Дъждовните Търговци, трапезариите, кухните и залите. Тези постройки бяха дъсчени. Кефрия ѝ бе разказала, че става дума за обширни стаи, някои от които се разпростират между няколко дървета и по нищо не отстъпват на което и да било бингтаунско имение. Те служели за израз на тукашното богатство — не само проявено в съкровищата, донесени от стария град, а и с всичките предмети на лукса, донесени им от продажбата на предишните. Кефрия дълго и подробно бе ѝ разказвала за смайващите произведения на изкуството, изложени там. Но тези неща вече не впечатляваха Малта. След като беше изгубила всичко свое, тя нямаше желание да се възхищава на чуждите богатства.

Трехог се простираше и поклащаше над бреговете на Дъждовната река, в непосредствена близост до нея. В действителност Реката нямаше същински бряг — блата и тресавища се простираха във всички посоки. Тук тя господстваше над всичко с разяждащите си води, които си течаха навсякъде, където си искаха. Някой участък, останал солиден в продължение на седмица, можеше да изчезне само за миг. Никой от местните не се доверяваше на твърдта. При тези условия беше излишно да се правят дъсчени пътеки. Единствено дълбоките корени на дърветата край реката успяваха да намерят известна стабилност.

През живота си Малта не беше виждала подобни дървета. Единственият път, в който тя се приближи до прозореца, за да надникне, не можа да зърне земята — тъй гъсти бяха клоните и покриващите ги листа. Нейната стая се намираше в чатала на един клон, сам достатъчно широк, за да могат двамина спокойно да крачат един до друг по него, и отвеждащ до виещо се стълбище, което изчезваше надолу по ствола. Това стълбище бе ѝ заприличало на оживена улица. Продавачите, установили се на всяка площадка, изцяло допълваха представата.

Нощем из града патрулираха фенерджии, които доливаха светилно масло в лампите на стълбища и мостове. Заради тези многобройни светлини още с наближаването на вечерта Трехог придобиваше празничен вид и се обкичваше с жълто-бели гирлянди.

Фенерите не бяха единственият израз на живот, увесен на клоните. В окачени корита и широки платнища се намираха градините на местните. Специални пътеки отвеждаха до тези висящи градини, източник на удивителни плодове и растения — рожби на Дъждовната джунгла. Екзотичните птици, навъртащи се около тези места, също попадаха в плен.

За пиене и напояване се използваше водата на валежите: от речната вода човек не можеше да пие, не и ако възнамеряваше да живее дълго. Заради същата особеност на нейните струи лодките биваха изваждани вечер и оставяни да пренощуват висящи.

Тези канута, висящите мостове и въжените кабинки съставяха средствата за обхождане на града. Той изцяло бе разположен сред дърветата, недосегаем за трусовете: земетресенията, които караха реката да кипи, караха клоните да се разклащат недоловимо.

Старият град се намираше в подножието, но по думите на Силдин представляваше единствено буца твърда кал сред блатото. Малката стабилна площ край него била изцяло посветена на работата по разкопките — там никой не живеел. Тя бе попитала брат си за причината, а в отговор той бе свил рамене.

— Човек си губи ума, ако прекарва дълго време там. — Той наклони глава. — Уайли смята, че Рейн вече може и да е полудял. Преди да започне да те харесва, той оставал долу най-дълго от всички. Почти се заразил от призрачната болест. — При тези си думи Силдин се огледа. — От това е умрял баща му — с дрезгав шепот додаде братчето ѝ.

— Каква е тази призрачна болест? — заинтригува се Малта.

— Това не знам. Човек се удавял в спомени. Тъй ми каза Уайли. Как така да се удавиш в спомени?

— Не зная — бе отвърнала тя. Тази му новопридобита склонност да задава въпроси беше на път да се окаже по-лоша от предишното му мълчание.

Тя се протегна върху дивана и се намести удобно под одеялото. Призрачна зараза. Удавяне в спомени. Малта поклати глава и отново затвори очи.

За пореден път някой подраска върху вратата. Девойката не отговори. Тя задържа очите си затворени и започна да диша с дълбочината на спяща. Някой влезе в стаята и се приближи до леглото. Влезлият не казваше нищо, а наблюдаваше как тя се преструва, че спи.

Малта не помръдна, изчаквайки натрапилия се да излезе. Но това не се случи — нечия ръкавица докосна лицето ѝ.

Тя рязко отвори очи. Край нея стоеше мъж, скрил лицето си зад воал. Той беше изцяло облечен в тъмносиво.

— Кой си ти? Какво искаш?

Девойката се сгърчи към края на дивана, стиснала завивката пред себе си.

— Аз съм, Рейн. Трябваше да те видя. — Той се осмели да седне на ръба.

Малта демонстративно сви крака.

— Много добре знаеш, че аз не искам да те виждам.

— Зная — колебливо призна той. — Ала не всеки път човек получава онова, което иска, не е ли така?

— Ти изглежда не страдаш от този проблем — хапливо отвърна тя.

Рейн се надигна с въздишка.

— Вече ти казах. И ти обясних в писмата, които ти изпращах и които ти ми върна обратно. Във въпросния ден аз бях отчаян. Бих изрекъл всичко, за да те отведа със себе си. Но аз не възнамерявам да настоя за условията на споразумението между нашите семейства. Няма да те взема като вноска, Малта Хейвън. Не бих те взел против волята ти.

— А ето че съм тук — остро отвърна тя.

— Жива — допълни Рейн.

— Не и благодарение на хората, които ти си изпратил да отвлекат сатрапа — процеди Малта. — Те ме оставиха да умра.

— Не знаех, че ти ще пътуваш с тази карета — глухо се оправда той.

— Ако на бала беше проявил достатъчно доверие към мен, за да ми кажеш истината, нямаше да пътувам с нея. Нито майка ми, баба ми или брат ми. Твоето недоверие едва не ни уби. Ние поне извадихме късмет, за разлика от Давад Рестарт, чиято единствена вина се заключаваше в проявата на глупост и алчност. Може и да си спасил живота ми, но преди това едва не ми го отне. Защото не си смятал, че съм достойна за доверието ти.

Това бяха думите, които тя бе копняла да запрати в лицето му от мига, в който успя да разбере всичко, случило се в нощта на бала. Това беше знанието, вкаменило душата ѝ. Много често тя си ги бе повтаряла мислено, ала едва при самото им изричане девойката можа да усети същинската си обида. Заради скованото си гърло тя ги произнесе с усилие.

Рейн продължаваше да стои край нея — неподвижно и безмълвно. Дали и самото му лице не споделяше безразличието на воала?

В този момент той рязко си пое дъх. Това се повтори. Той бавно се отпусна на колене — под неразбиращия ѝ поглед. Последвалите думи бяха почти неразбираеми.

— Зная, че вината е моя. Осъзнавах го през всичките нощи, когато ти лежеше в тази стая и не помръдваше. Тази мисъл ме разяждаше. Аз едва не те убих. Заради мен ти лежеше в несвяст. Бих дал всичко, стига да можех да променя постъпката си. Тя беше глупава и грешна. И макар да нямам правото да искам това от теб, аз те моля да ми простиш. Моля те.

Последните думи от излиянието прозвучаха като хлип. Той стисна юмруци пред лицето си.

Малта смаяно наблюдаваше как раменете му се тресат. Той ридаеше.

— Никога не бях чувала мъж да изрича подобни думи. Не мислех, че е възможно — гласно изрази тя удивлението си.

Този момент коренно промени представата ѝ за мъжете. Не ѝ се налагаше да засипва Рейн с думи или да запраща поредици от обвинения насреща му. Той бе способен да признава грешките си. За разлика от баща ми, обади се една предателска мисъл. Малта отказа да се вслуша в нея.

— Ще ми простиш ли? — промълви той, все още рухнал на колене.

— Рейн, моля те, стани — подкани го девойката. Смущаваше се да го вижда в подобно състояние.

Със следващите си думи тя изуми себе си.

— Прощавам ти. Разбирам, че е било грешка.

Не бе очаквала, че тези думи ще бъдат тъй лесни за произнасяне. Вече не ѝ се налагаше да носи бремето в сърцето си. Нямаше да ѝ се налага да носи цялата тази вина, за да я използва като оръжие в моментите, в които искаше нещо от него. Може би двамата никога нямаше да си причинят подобно нещо. Може би отношенията им нямаше да се основават на борба за правота или надмощие.

Но каква щеше да бъде основата им тогава?

Рейн неуверено се изправи на крака, за да се обърне с гръб към нея и прокара ръкав по очите си — досущ като дете. Едва в следващия момент той намери носната си кърпичка и си пое дълбок дъх.

С тих глас тя реши да изпробва новата си идея.

— И няма да ме спреш, ако в този момент реша да се върна в Бингтаун?

Рейн сви рамене, все още обърнат с гръб към нея:

— Днес няма да ми се наложи. Кендри отплава чак утре вечер. — След несполучливата си шега той се обърна отново към нея. — Тогава си свободна да си вървиш, щом настояваш. Това е единственият начин да се върнеш в Бингтаун… или каквото е останало от него.

Тя бавно се надигна. Въпросът сам се отрони.

— Имаш ли вести от града? Някакви новини от баба?

Рейн поклати глава и отново седна до нея.

— Не. Съжалявам. Пощенските птици са малко и всичките се използват за служебни съобщения. — Той замълча за момент, преди да добави неохотно. — Има много истории за грабежи. Спекулантите са се вдигнали на бунт. Някои от робите ги подкрепят. Други са преминали на страната на Търговците. Избухнала е гражданска война — най-противното сражение, защото то изправя съсед срещу съседа, а такива хора най-добре познават слабостите си. Майка ти се надява, че баба ти е подирила убежище в онази ферма, както сте възнамерявали. Защото домовете на Търговците…

— Спри. Не искам да чувам за това. Не искам да мисля за него.

В потвърждение тя прилепи длани над ушите си и се сви, стиснала очи. Домът трябваше да продължи да съществува. Някъде трябваше да има място с истински стени и позната рутина.

Бягството от града тя си спомняше смътно. Прекомерна болка. И всеки неин опит да се вгледа бе ѝ показвал удвоена и утроена картина. Рейн я държеше пред себе си, възседнал препускащ тежко кон. Във въздуха се усещаше миризмата на гъст дим, долитаха крясъци. Някои от улиците бяха затрупани от рухналите сгради. Цялото пристанище димеше. По някакво чудо Рейн успя да намери лодка. Тя си спомняше, че в лодката Силдин я беше привързал, а Рейн и майка ѝ гребяха към Кендри…

Тя осъзна, че се е притиснала към него. Рейн леко я галеше по гърба, положил главата ѝ върху гърдите си.

— Спокойно, вече всичко свърши — повтаряше той в опита си да утеши треперенето ѝ.

Допирът на силни ръце бе успокояващ, но не можеше да замени усещането за дом. Дом, с какъвто Малта вече не разполагаше. Рейн не осъзнаваше, че думите му са прекалено истинни, за да ѝ донесат утеха: всичко бе свършило, разрушено. За нея вече беше прекалено късно да прави някакъв опит или дори да ридае. Прекалено късно за каквото и да било.

Малта се раздвижи, за да го прегърне.

— Вече не искам да мисля. Или да говоря.

— Аз също. — Тези му думи тя усети по-скоро като вибрация, заради отпуснатата си върху гръдта му глава.

Малта преглътна оставащите си сълзи и въздъхна тежко. Тя понечи да избърше очи с ръкава си, но се усети в последния момент и започна да опипва за кърпичката си. Рейн ѝ подаде своята, все още влажна от неговите сълзи.

— Къде е майка ми? — уморено попита девойката, докато попиваше лицето си.

— На неофициално събрание с моята майка и неколцина съветници. Обсъждат следващите ни действия.

— Майка ми?

— Тя е Търговка, притежава това право. Освен това предложи някои великолепни идеи. Предложи да изстрелваме здрави дървени кофи с вода от Дъждовната река като оръжия срещу галерите. Щетите няма да проличават веднага, но с течение на времето корабите им ще се разпадат. А и така ще засягаме гребците им.

— Освен ако не започнат да пикаят върху палубата — промърмори тя.

Рейн неволно се засмя и я прегърна по-силно.

— Ти, Малта Вестрит, не спираш да ме изумяваш. Откъде си научила тази тайна?

— Силдин ми каза. От децата нищо не остава скрито.

— Истина е — замислено каза той. — Децата и слугите са почти невидими. Преди бунтовете голяма част от информацията ни идваше от робите на Янтар.

Тя отпусна глава върху рамото му. В този жест и в допира му тя не търсеше романтика. Вече не ѝ бяха останали сили да чувства подобни неща. Тя чувстваше единствено умора.

— Янтар? Майсторката на накити? — все пак запита Малта. — Тя пък какво общо има с робите?

— Тя е разговаряла с тях, и то често. Разбрах, че се е преобличала като робиня и е посещавала местата, където се събират останалите роби — кладенците, чешмите… В началото просто се вслушвала в клюките им, за да се информира, а с течение на времето започнала да привлича поддръжници. Тя установи връзка между тях и рода Тенира. Граг и баща му извличат голяма полза от тези информатори.

— И защо ѝ е било да се информира? — глухо рече девойката. И сама не знаеше защо продължава да се интересува. В крайна сметка всичко се свеждаше до едно: война. Хората се избиваха едни други и рушаха.

— За да научи последните вести от Джамаилия. Да разбере кои от благородниците на чия страна са или по-точно: кои от тях имат връзки с Калсид. Благодарение на наученото от нея ние сме в състояние да защитим позицията си. Нашата провинция не се вдига на бунт; онова, което правим, е в интерес на сатрапството. В столицата има благородници, които възнамеряват да свалят владетеля и да заемат мястото му. Те са го насърчили лично да посети Бингтаун, разчитайки, че там ще избухне безредие… Точно както и стана.

С колебание, доближаващо се до неохота, Рейн продължи:

— Търговецът Рестарт не е бил предател. В действителност неговата настойчивост е объркала плановете на предателите, защото сатрапът се озова в неговия дом, извън непосредственото влияние на съзаклятниците. Без Давад нападението над Бингтаун би започнало много по-рано.

— Какво значение има това? — вяло попита Малта.

— Ситуацията е сложна. На практика става дума за джамаилска гражданска война, която се провежда върху нашата територия. Някои от благородниците в столицата са склонни да отстъпят Бингтаун на Калсид в замяна на облекчени мита и по-голяма власт за себе си. Същите хора имат главна заслуга за притока заселили се в града спекуланти. С тяхна помощ ще изглежда, че Търговците се вдигат на бунт срещу сатрапството. Но в действителност това е само предлог, под който да се отърват от неумелия сатрап и да заграбят трона му за себе си, разбираш ли?

— Не. И не ме е грижа. Рейн, просто искам отново да видя баща си. Искам да се върна у дома. Искам всичко да си бъде както преди.

Той сведе глава, опирайки чело върху рамото ѝ.

— Някой ден — тихо произнесе мъжът — ти ще поискаш нещо, което бих могъл да ти дам. Поне така се моля на Са.

Подир това двамата замълчаха и останаха неподвижни. Когато на вратата се почука, Рейн скочи на крака, но не намери време да пусне Малта от обятията си.

Изникналата на прага жена изглеждаше смаяна. Тя буквално зина.

— Дошла съм да придружа Малта Вестрит — изтърси жената, след като преодоля първоначалното си възмущение. — Лечителката ѝ препоръчва разходка.

— Аз лично ще се погрижа за това — отвърна Рейн с глас, който му предоставяше пълното право да стои насаме с девойката и да я държи в ръцете си. Самата Малта усети, че се изчервява; тя отбягваше погледа на жената.

— Но аз…

— Ти предай на лечителката, че съм те отменил — решително нареди той. Жената побърза да изчезне, притваряйки вратата след себе си. — Не забравяй да кажеш и на майка ми — промърмори Рейн. — И на брат ми. И на всеки, когото срещнеш по пътя си.

Младият мъж поклати глава и прозирната тъкан на воала помилва косата ѝ.

— Много ще има да ми говорят за това. — За момент Рейн я притисна по-силно, след което я остави върху дивана. — Хайде, ела да се разходим. Така и така ще ме смятат за невъзпитан, нека поне не изглеждам като лъжец.

Малта отметна одеялото си и се надигна. Тя бе облечена в домашна роба — достатъчно пристойна одежда, но пак неподходяща за разходки извън дома.

Девойката повдигна ръце да оправи косата си, но при това движение пръстите ѝ несъзнателно жегнаха белега върху челото.

— Още ли боли? — веднага попита Рейн, забелязал потръпването ѝ.

— Не много. Просто още не съм привикнала. Днес сигурно изглеждам ужасно — днес дори не съм се сресвала… Рейн, те не искат да ми дадат огледало. Толкова ли е зле?

Той наклони глава насреща ѝ.

— Ти би сметнала така, аз не. Мястото още е подуто и посиняло, но с времето ще избледнее и изчезне. — Събеседникът ѝ поклати глава. — За разлика от спомена ми, че аз съм ти причинил това…

— Рейн, престани! — помоли го Малта.

Той си пое дъх.

— Не изглеждаш ужасно. Приличаш на разрошено коте. — Палецът на ръкавицата му попи последната сълза от бузата ѝ.

Девойката сковано се приближи до тоалетната си масичка. Четката за коса не ѝ беше позната. Очевидно тя ѝ бе предоставена от семейството на Рейн — също като обитаваната от нея стая, поглъщаната от нея храна и дрехите, с които беше облечена понастоящем. От Бингтаун близките ѝ не бяха взели нищо със себе си. Нищо. От пристигането си насам те живееха от подаяния.

— Дай на мен — помоли Рейн.

Малта му позволи да вземе четката от ръката ѝ и се загледа през прозореца.

— Косата ти е толкова гъста… Като скъпа коприна. И има същия блясък — тихо каза той. — Как успяваш да я поддържаш? Спомням си, че майка ми винаги се оплакваше от моята коса, когато бях малък. Макар според мен правата коса да се поддържа по-трудно от къдриците.

— Ти имаш къдрава коса? — попита Малта, но без особен интерес.

— Тиламон, по-голямата ми сестра, казва, че моята коса е като сбирщина възли. Преди, когато тя ме сресваше, половината оставаше върху гребена.

Тя рязко се обърна към него.

— Покажи ми лицето си.

Неочаквано Рейн се отпусна на коляно пред нея, все още стиснал четката.

— Малта Вестрит, ще се омъжиш ли за мен?

Реакцията му я изуми.

— А имам ли избор? — попита тя.

— Разбира се.

Рейн продължаваше да стои отпуснат пред нея. Малта си пое дъх:

— Не мога, Рейн. Не и сега.

С плавно движение той се изправи, обърна я с гръб към себе си и отново започна да прокарва четката през косите ѝ. В последвалите му думи не се долавяше болка:

— В такъв случай не може да видиш лицето ми.

— Такъв ли е Дъждовният обичай?

— Не. Такъв е обичаят на Рейн Купрус по отношение на Малта Вестрит. Ще ме видиш, когато приемеш да се омъжиш за мен.

— Това е нелепо — възпротиви се девойката.

— Не. Израз на лудост е. Попитай брат ми или майка ми, ако не вярваш. Те също ще ти кажат, че съм луд.

— Късно е. Това също попада сред нещата, които малкият ми брат е чул. Рейн Купрус полудял, защото прекарвал прекалено много време сред разкопките. Бил се удавил в спомени.

Тя изрече тези думи на шега, със съответстващ тон: по тази причина остана изумена, когато Рейн отпусна четката и застина. Подир миг мълчание той запита със стреснат шепот:

— Наистина ли така се говори за мен?

— Рейн, пошегувах се.

Малта се обърна с лице към него, ала той се отдръпна и застана пред другия прозорец.

— Удавен в спомени. Това няма как да си го измислила сама, Малта Вестрит. То е израз от Дъждовните земи. Значи това смятат те за мен?

— Това са хлапашки бръщолевения. Знаеш как децата си разказват небивалици едно на друго, как преувеличават, за…

— И как повтарят онова, което са чули от възрастните — мрачно допълни младежът.

— Аз мислех, че става дума за някакъв преносен смисъл… Наистина ли е възможно да се удавиш в спомени?

— Да — сухо отвърна Рейн. — Възможно е. Опасността е реална. Когато станеш опасен, останалите ти дават блага отрова, от нея умираш неусетно в съня си. Ако изобщо успяваш да спиш. Аз все още мога, макар и рядко. И за кратко. Но пък за сметка на това тези мигове истински отдих стават още по-ценни.

— Драцената… — тихо промълви Малта.

Рейн сепнато се обърна към нея.

— Онази от нашия сън — продължи девойката. Колко отдавна бе се случило това.

— Тя заплаши, че ще започне да преследва и тебе, но аз реших, че просто се опитва да ме разстрои.

— Тя… — Малта понечи да разкаже за мъките си, но замълча. — Тя не ми се е явявала откакто пострадах. Нито веднъж.

Другият не отговори веднага.

— Вероятно заради престоя ти в безсъзнание тя е изгубила връзката си с теб.

— Подобно нещо възможно ли е?

— Не зная. Известни са ми много малко неща за нея. С изключение на това, че никой друг не вярва в съществуването ѝ. Всички останали ме смятат за умопобъркан. — И той се засмя горчиво.

Малта протегна ръка.

— Да излезем да се разходим. Веднъж ти ми обеща, че ще ми покажеш руините.

Рейн бавно поклати глава.

— Вече нямам право да слизам там. Не и без одобрението на майка си или на брат си — обясни той с горестен глас.

— Защо? Какво те спира да ги посещаваш по всяко време?

Той се засмя.

— Моето обещание, мила. Заради теб аз се отказах от своя град. Те ми обещаха, че ако се държа настрана от мястото и го посещавам единствено с тяхно разрешение, ако се отрека от надеждите си да освободя драцената, те ще опростят оставащите задължения по изплащането на Вивачия, ще ми дадат дял от семейното богатство и ще ми позволят да те посещавам във всеки един пожелан от мен момент.

Ако не бяха сънищата, които двамата бяха споделили, Малта не би разбрала от какво се е отрекъл той заради нея. Рейн живееше заради древния град. За него нямаше нищо по-въздигнато и удовлетворяващо от разгадаването на някогашните тайни. Всичко това — самата си същина — той беше отхвърлил заради нея.

— Това означава, че живият кораб е вече изплатен — тихо продължаваше Рейн. — Не е необходимо да се омъжваш за мен. — Той не осъзнаваше, че е започнал да подръпва пръстите на ръкавиците си.

— Ами драцената? — промълви Малта.

— Тя ме мрази. Ако можеше да ме удави в спомените си, тя би го сторила. Тя се опитва да ме призове при себе си, но аз се съпротивлявам.

— Как?

Рейн въздъхна и с мрачно веселие призна:

— Като се напивам до припадък.

— Рейн… — Тя състрадателно поклати глава. Излизаше, че той се намира изцяло под властта на плененото създание. — Какво би станало, ако се омъжа за теб, по условията на някогашното споразумение? Ако кажа, че предпочитам да изплатя дълга по този начин, вместо твоето семейство да го опрощава? Това ще те освободи ли от обещанието, което си дал пред близките си?

Той бавно поклати глава.

— Не. — По жеста му пролича, че той се вглежда внимателно в нея. — А ти наистина ли би го сторила?

Тя не можеше да отговори, защото още не знаеше отговора. Рейн беше се отказал от толкова много, за да бъде с нея. Въпреки това Малта не можеше да заяви със сигурност, че го обича. Та тя знаеше много малко за него. И как така беше възможно той да се усъмнява в нея, а в същото време да прави подобни жертви? За нея това беше неразбираемо.

Тя протегна ръка към него.

— Да излезем да се разходим.

Рейн мълчаливо пое дланта ѝ и я поведе по пътеката, обвила ствола на огромното дърво. Малта се държеше здраво за него, без да поглежда надолу или назад.

— Просто не виждам каква полза имаме от задържането му. Така изглежда, че сме го отвлекли.

С тези думи стройният Дъждовен Търговец раздразнено се отпусна в стола си.

— Защото умът ти е муден, Търговецо Полск. Ползата е очевидна. Ако сатрапът е при нас, той ще може да обясни, че не сме го отвлекли, а сме предотвратили опита на спекулантите да го убият. — Тези остри думи дойдоха от седящата до него жена: Търговката Фрейе. Кефрия реши, че тези двамата са или роднини, или приятели.

— А успели ли сме да го убедим, че това е истината? Последния път, когато го чух да говори, той бе споходен от впечатлението, че е бил грабнат от гостоприемния си домакин и грубо отведен. Макар да не използва самата дума отвличане, смисълът на думите му беше тъждествен — отвърна Търговецът Полск.

— Трябва да го преместим на различно място. Очаквано е той да се чувства като затворник в сегашните си обстоятелства.

Тази препоръка дойде от Търговеца Кейвин и бе придружена с тракането на перли, красящи воала му.

— Настоящото му място е най-безопасно за него. Това всички ние потвърдихме още преди часове. Търговци, нека не се връщаме към онова, което вече сме изяснили. Вместо да обсъждаме защо и къде го държим, трябва да се съсредоточим върху следващите си стъпки — каза Яни Купрус с раздразнен и уморен глас. Кефрия ѝ съчувстваше.

Имаше моменти, в които тя се оглеждаше и не можеше да осъзнае, че животът ѝ е изчезнал. В момента Кефрия седеше в голямо кресло край внушителна маса, обградена от най-могъщите Търговци от народа на Дъждовните земи. Плановете, които биваха обсъждани тук, граничеха с измяна срещу Сатрапство Джамаилия. И въпреки това самата обстановка не ѝ се струваше странна. Объркваше я отсъствието: липсата на съпруг, син, майка, богатство и дом — всички тези неща бяха изчезнали, а с тях бе изчезнал и нейният живот. Защо тези Търговци с покрити лица изобщо я търпяха край себе си? С какво можеше да помогне тя?

Въпреки тези си мисли Кефрия заговори:

— Търговката Купрус е права. Колкото по-скоро пристъпим към действие, толкова повече животи ще спасим. Трябва да отнесем вестта до столицата, че сатрапът е невредим. В посланието си трябва да подчертаем, че го държим при себе си единствено с оглед на неговата безопасност. Освен това ми се струва разумно да отделим съобщението от останалите преговори. Ако в него споменем раздаваните на спекулантите земи или новите налози, сановниците ще приемат, че ние изискваме откуп.

— И защо да не изискаме? — обади се Търговката Лорек. Тя беше масивна жена: под нейния пестник цялата маса се разтърси. — Защо държим това глезено леке в скъпа стая, която той третира като кочина? Защо го храним и поим с най-изисканите си блюда и вина, след като той ни смята за противни и безчестни? Нека да му покажем как живеем ние! Да го топнем няколко пъти в Реката; да го оставим да поработи един месец. Да видим дали и тогава ще се отнася с подобно пренебрежение към нас. И след това да разменим живота му срещу исканията си.

Кратко мълчание последва избухването ѝ, в края на което Търговецът Кейвин се обърна към Кефрия, подминавайки думите на Лорек. Това нещо не се случваше за първи път от началото на това неформално събрание.

— Но към кого да адресираме въпросното съобщение? Серила смята, че заговорът обхваща голяма част от столичните благороднически семейства. Посланието ни само би ги разгневило. Преди да започнем да се хвалим, че сме провалили замислите им, по-добре да помислим кои са хората, стоящи зад въпросните замисли.

Търговецът Полск се раздвижи:

— Чуйте какво ще ви каже един старец с муден ум. Отървете се от него. Пратете хлапето обратно откъдето е дошло. Нека в столицата да се оправят с него. Да го убият там, ако толкова държат на това. Взаимно да се избиват, ако щат. Отпратете го и му лепнете на шията бележка, че повече нямаме намерение да се занимаваме нито с него, нито с Джамаилия. Нека да се оправяме сами, както си знаем. И като сме започнали с прочистването, да прочистим и водите си от калсидци.

Неколцина от присъстващите кимнаха, а Яни Купрус въздъхна.

— Ти засегна самото ядро на проблема, Търговецо Полск. На мнозина от нас се иска всичко да беше толкова просто. Уви, нещата не стоят така. Не можем да рискуваме война и с Калсид, и с Джамаилия. С една от страните се налага да се споразумеем. И не мисля, че който и да е от нас би избрал да води преговори с Калсид.

Но Търговецът Кейвин ожесточено поклати глава:

— Да не избързваме да се съюзяваме с когото и да било, преди да сме установили кой кого подкрепя. Трябва да знаем какво става в Джамаилия. Ще трябва да угаждаме на сатрапа и да изпратим делегация в столицата.

— Нима очакваш, че неприкосновеността им на преговарящи ще бъде зачетена? — възкликна един. Друг Търговец изсумтя:

— До столицата и обратно край пирати и калсидски наемници? Имаш ли представа колко дълго ще отнеме това пътуване? Докато пратениците се върнат, от Бингтаун няма да е останало нищо!

Може би самото име на родния ѝ град донесе това осъзнаване. А може би мислите ѝ дълго бяха разсъждавали над този проблем, неусетно и от самата нея, за да достигнат до решението? Това не беше от значение. От значение беше единствено реализацията, споходила Кефрия.

Сега тя знаеше с какво би могла да допринесе. Същата искра, с която нейните предци бяха стъпили сред Прокълнатите брегове, за да отвоюват място за себе си. С тази неотклонност те бяха надвили пустошта. Кефрия беше изгубила много, ала не беше изгубила себе си. Нито храбростта си или ума си.

Това беше достатъчно.

— Не се налага да ходим в столицата, за да узнаем това — произнесе тя. Думите ѝ бяха тихи, но пак накараха останалите да прекратят зараждащия се спор и да извърнат покритите си глави към нея. — Отговорите, от които се нуждаем, ще открием в Бингтаун. Там има предатели, които бяха готови да убият едно момче, за да заграбят още повече от земята ни и да я претопят в калсидско подобие. Търговци, не е необходимо да отиваме в Джамаилия, за да открием поддръжниците си. Достатъчно е да отидем в Бингтаун, за да разберем кои са нашите врагове — и тукашни, и в столицата.

Търговката Лорек отново удари по масата.

— И как ще стане това, Търговке Вестрит? Просто ще ги попитаме? Или намекваш да вземем пленници и да изтръгнем истината от тях?

— Не — тихо отвърна Кефрия. Тя започна да оглежда едно по едно покритите лица. Всички мълчаха напрегнато, заслушани в думите ѝ. — Аз бих могла да избягам при тях. Да ги убедя, че съм на тяхна страна. Не би ме затруднило да ги убедя. Моят съпруг е калсидец, отвлечен от пирати. Аз бях прогонена от дома си, а синът ми и дъщеря ми бяха убити при отвличането на сатрапа. Същият инцидент, отнел живота на моя близък приятел Давад Рестарт. Бих могла да спечеля доверието им и да ви съобщавам нещата, които науча.

— Прекалено е опасно — побърза да отхвърли Полск.

— Нямаш какво да им предложиш — каза Търговката Фрейе. — Те не биха те взели под закрилата си безвъзмездно, биха изискали нещо в замяна. Информация за нас или за реката. Нещо…

Кефрия се замисли за момент.

— Бележка от сатрапа, написана от самия него, в която той съобщава, че е жив, и моли за помощ благородниците си. Бих могла да предложа да го предам.

— Това не би помогнало — поклати глава Фрейе.

И Кефрия неочаквано разбра.

— Живият кораб — изрече тя. — Бих могла да им предложа сделка. Да ги помоля да спасят семейния жив кораб и съпруга ми. В замяна аз ще ги доведа с Вивачия по Дъждовната река, за да могат да ви нападнат и да си върнат сатрапа.

— Това е по-вероятно — неохотно се съгласи Яни Купрус. — Те биха те заподозрели, ако просто изникнеш с предложението за предателство. Но ако се явиш като отчаяна молителка, готова да обещае всичко, те не биха се усъмнили в мотивите ти.

Полск изсумтя.

— Пак личи, че историята е съшита с бели конци. Ами ако някой е разговарял с майка ти? И как така ще си се натъкнала на подобна бележка от сатрапа? Всички знаят, че Малта е едва ли не годеница на Рейн. Никой не би повярвал на подобна внезапна промяна.

— Вярвам, че майка ми е избягала от града в същия ден, в който напуснах и аз. Освен това след бала аз не разговарях с никого — всички просто изчезнахме. Бих могла да кажа, че сме били отвлечени заедно със сатрапа, че децата ми са умрели от раните си, а аз съм останала затворена с него. По време на пленничеството аз съм придобила доверието му, той ми е дал бележка, аз съм успяла да избягам, но вместо да му помагам съм решила да го предам, защото виня него за смъртта на близките си.

Кефрия замълча, пресушила изобретателността си. Какво я беше прихванало? Измамата ѝ наистина беше очевадна — и последният глупак можеше да прозре това. Останалите Търговци щяха да я разубедят. Пък и самата тя знаеше, че не е способна да го стори. Сестра ѝ би се справила, дори дъщеря ѝ притежаваше нужния дързък дух. Ала Кефрия бе стеснителна и наивна жена, която не познаваше света. Тя не би могла да заблуди никого.

Търговката се почувства засрамена, че си е позволила да губи времето на домакините си. Та те се бяха събрали да обсъждат сериозни неща, а тя ги занимаваше с небивалиците си.

Търговецът Полск съедини пръстите си в пирамида.

— Така да бъде. Но аз ще настоя Търговката Вестрит да помисли в рамките на една нощ, преди окончателно да пристъпи към плана си. Тя е преживяла много. Децата ѝ ще останат в безопасност, но самата тя би се изложила на голям риск.

— Кендри отплава утре. Ще успее ли за толкова време тя да се подготви? — настоя Търговката Лорек.

— Все още имаме връзки с робите в някои от спекулантските домове. Те ще ни предават наученото от теб. Ще ти изготвя списък с имената им, които да наизустиш — предложи Търговката Фрейе. Едновременно с това тя огледа събеседниците си. — Излишно е да изтъквам, че цялото съдържание на провелия се днес разговор е пълна тайна.

— Разбира се. Само капитанът на Кендри ще научи, че на кораба му има пътник без билет, когото той не бива да открива. Капитанът сам ще се погрижи за хората си.

— Ще ти трябват припаси. И в същото време ние не бихме могли да те снабдим с всичко необходимо, иначе историята ти няма да изглежда правдоподобна — тревожеше се Яни Купрус.

— Би било добре да ѝ приготвим гривна. Златна, но да изглежда като емайлирана. При нужда Кефрия ще може да откупи живота си с нея — предложи Фрейе.

Кефрия мълчаливо наблюдаваше как подхвърленото от нея хрумване придобива плътност. Дали самата тя продължаваше да бъде негов инициатор, или бе на път да се превърне в жертва на собствената си идея? Тревожното смущение отдавна ѝ беше познато, ала трепетът и нетърпението бяха нещо ново. Какво ставаше с нея?

— Отново ще настоя тя да премисли идеята си добре — повтори Полск.

— Ще отплавам с Кендри — тихо, но категорично отвърна Кефрия на незададения въпрос. — Децата си поверявам на вашите грижи. Ще им кажа, че се връщам в Бингтаун, за да убедя баба им да дойде при нас. От все сърце ви моля да не им разкривате истината.

Покритите глави кимнаха.

— Само се надявам заливът все още да се намира под наш контрол. В противен случай целият ни замисъл пропада — промълви Яни Купрус.

Черна и сребриста нощ. Вероятно красива, по свой собствен начин. Само че в живота на Малта вече нямаше време за красота. Не и в настоящия ѝ живот. Лунният блясък, напевът на смъртоносните води, лекият ветрец — всички тези неща за нея съществуваха като мътен фон. Цялото си внимание тя бе насочила към моста, поклащаш се под нея.

Отвратително усещане.

Тъй като въженото перило бе отпуснато, а и се намираше в самия край на моста, Малта предпочиташе да се придържа към средата и да пристъпва предпазливо. При всяко свое движение тя се напрягаше, за да не разклаща въжетата повече от необходимото. Ръцете си девойката бе притиснала около себе си. Люлеещите се фенери прикачаха по две и по три сенки към нея: гледка, напомняща за неотдавнашното боледуване. Това се превръщаше в още едно усилие — тя не можеше да допусне главозамайване.

С тропот на стъпки Силдин изникна край нея. Сепнатата Малта се отпусна на колене и сграбчи ръба на една от дъските.

— Защо се бавиш толкова? — попита момчето. — По-живо, Малта, иначе никога няма да стигнем. Остават ни още три моста и една кабинка.

— Кабинка? — изтерзано промърмори сестра му.

— Сядаш в една кошница и с помощта на ръчка се оттласваш напред. Много е забавно. Можеш да тръгнеш много бързо.

— А може ли и много бавно?

— Не зная. Никога не съм опитвал.

— Тази вечер ще опиташ — заяви тя и внимателно се изправи. — Силдин, още не съм привикнала с мостовете. Не можеш ли да вървиш по-бавно и да не ги разклащаш толкова?

— Защо?

— За да не ти откъсна главата.

— Хайде сега — отвърна Силдин. — Ти никога не би могла да ме настигнеш. Ето, хвани ме за ръката, не гледай надолу и не мисли, че се намираш високо. Ела.

Дланта му лепнеше от пот и мръсотия. Малта я стисна леко и го последва. Макар да ѝ се искаше, тя не можеше да изпълни всичките му препоръки. Все още не можеше да забрави, че се намира високо над земята.

— Защо толкова настояваш да посетиш града?

— Любопитно ми е. Бих искала да го разгледам.

— Рейн защо не те заведе?

— Днес той нямаше достатъчно време.

— Какво пречи да те заведе утре?

— Какво пречи да вървим без въпроси?

— Щом искаш. — Братчето ѝ мълча в продължение на цели три секунди. — Ти не искаш той да узнае, че си ходила сама, нали?

Малта бързаше подире му в старанието си да прекара колкото се може по-малко време върху тази отвратителна подвижна повърхност. Силдин успяваше да нагажда крачките си към поклащането, но тя така и не успяваше.

— Ти би ли искал мама да узнае за лодките?

Той не отговори. Споразуменията за двустранно мълчание дори при сключването си не изискваха думи.

Оказа се, че е възможно да съществува нещо по-лошо от мостовете: това беше въжената линия. Кошницата на лифта изцяло заслужаваше названието си, защото бе изплетена. Цялото отвратително пътуване Малта прекара на дъното ѝ, вкопчена в ръба, като се стараеше да не мисли за евентуалното ѝ разкъсване. За задвижването на механизма отговаряше Силдин.

Лифтът отвеждаше до клоните на поредното огромно дърво, обгърнато със спираловидна пътека. Клетата Малта трябваше да преодолее и нея. Докато достигне подножието, краката ѝ бяха започнали да се тресат — не от нерви, а защото бяха отвикнали от подобно усилие.

Тя объркано се огледа в мрака.

— Това ли е?

— Не точно. Това са работни постройки, издигнати от изследователите. Самият град е под нас. Ела, ще ти покажа един от входовете.

Въпросните постройки бяха изградени от дървени трупи и разположени съвсем близо една до друга. Тя последва брат си сред импровизирания лабиринт. По пътя си двамата прекосиха алея, очертана с факли. Малта реши, че за достигането на този терен има и по-лесен маршрут: Силдин просто я бе довел по заобиколния път, използван от децата.

Най-сетне, подир няколко развълнувани погледа от страна на брат ѝ, двамата достигнаха тежък капак, изработен от трупи.

— Помогни ми — прошепна Силдин.

Тя поклати глава.

— Вратата е закована.

— Само така изглежда. Възрастните вече не използват този вход, защото тук проходът се е срутил отчасти. Но пак е останало място да се пропълзи. Ние с теб можем да се промъкнем.

Малта приклекна до него и също се вкопчи в плесенясалия капак. Под ноктите ѝ веднага нахлу мръсотия. Но преградата действително се отмести, разкривайки квадратните очертания на пълен мрак.

— Долу има ли някакви факли или свещи? — запита тя, макар да се съмняваше.

— Няма. Но няма и да ти трябват. Просто докосваш стената и тя започва да свети. Само че угасва, ако отдръпнеш ръка. Блясъкът е слаб, но е достатъчен да се ориентираш. Виж.

Той потъна в отвора и миг по-късно от тъмнината изникнаха очертанията на дланта му, притискаща стената.

— Хайде, Малта!

Той не ѝ заръча да затвори капака, за което тя се радваше. Дори и така в прохода миришеше на влага и застояла вода… Какво правеше тя тук?

Девойката стисна зъби и опря дланта си до тази на Силдин. Последвалото я смая: изпод допира ѝ изникна ярък лъч светлина, стрелнал се по протежението на целия тунел, преди да изчезне отвъд завоя. Над сводестите входове очертанието се извиваше. На някои места в него блестяха руни. Момичето застина.

Силдин също мълча в продължение на секунди, преди колебливо да попита:

— Рейн ти е показал как да правиш това, нали?

— Не. А и аз не съм направила нищо, само докоснах стената. Това е джидзин.

Тя се заслуша. Някъде далеч долиташе музика. Инструментите бяха непознати, но тяхната мелодия ѝ напомняше за нещо…

Силдин все така се оглеждаше удивено.

— Уайли ми каза, че понякога Рейн правел това. Но аз не му повярвах.

— Може би става дума за нещо, което се случва понякога.

— Сигурно — отвърна брат ѝ. Ала не звучеше убеден.

— Чувал ли си тази мелодия?

Момчето се навъси насреща ѝ.

— Каква мелодия?

— Музиката. Долита съвсем тихо. Не я ли чуваш?

Последва дълго мълчание.

— Не. Чувам единствено капки.

— Ще продължим ли? — попита Малта, след като помълча на свой ред.

— Разбира се — отвърна братчето ѝ с увереност, ограничила се до самите му думи.

То тръгна бавно, задържащо едната си ръка до ивицата джидзин. Малта го последва.

— Къде искаш да отидеш? — поинтересува се Силдин.

— Където е погребана драцената. Познаваш ли мястото?

Брат ѝ я погледна навъсено.

— Драцена?

— Чух, че тук имало подобно създание. Знаеш ли къде е тя?

— Не. — Другият се почеса по бузата, пръстите му оставиха мърляви дири. — Не съм чувал за подобно нещо. — Той сведе поглед към краката си. — В действителност не съм навлизал навътре в затрупаната част.

— Заведи ме там.

Двамата продължиха мълчаливо. Някои от вратите, край които минаваха, бяха разбити. Малта не пропускаше да се вгледа във всяка от тях. Повечето от тези входове отвеждаха към рухнали помещения, пълни с пръст и коренища. Две от залите бяха разчистени; но не криеха нищо интересно, а прозорците им сляпо се взираха в слоеве пръст.

Понякога музиката долиташе по-ясно, друг път заглъхваше. Явно ставаше дума за някаква игра на ехото.

В началото на затрупания участък таванът и едната стена бяха рухнали под напора на пръст, заливайки каменния под. Със свободната си ръка Силдин посочи към върха на купчината отломки:

— За да продължиш, трябва да се покатериш горе и да се промушиш. Уайли казва, че за момент става много тясно, но нататък може да се върви — прошепна той.

Малта го погледна със съмнение.

— Ти успя ли да се провреш?

Силдин сведе поглед, поклащайки глава.

— Не обичам тесните пространства. Дори тези коридори не ми харесват. Мостовете и лифтовете са много по-забавни. Последния път, когато бяхме тук, имаше земетресение. Двамата с Уайли търтихме като зайци, за да не ни затрупа.

Личеше, че момчето се чувства унизено от това признание.

— Аз също бих побягнала — увери го Малта.

— Хайде да се връщаме.

— Бих искала да продължа още малко. Да проверя дали и аз бих могла да се промъкна. Ще ме изчакаш ли?

Силдин се съгласи, но не изглеждаше особено зарадван от перспективата. Затова сестра му допълни:

— А би могъл да ме чакаш и горе, край капака. Тъкмо ще стоиш на пост.

— Да, и така може. Малта, ако ни заварят, че сме слезли тук сами… Ще изглежда грубо. Различно е, когато Уайли ме води със себе си. Сега би изглеждало, че шпионираме домакините си.

— Зная какво правя — отвърна девойката. — Няма да се бавя дълго.

— Надявам се — промърмори Силдин.

Началото не беше особено трудно. Тя пристъпи сред влажната пръст, като продължаваше да задържа ръката си върху светещата ивица. Скоро ѝ се наложи да приклекне. Малко след това джидзиновата ивица се оказа затрупана и Малта трябваше неохотно да отдръпне пръсти. Светлината около нея притъмня. Девойката стисна зъби и продължи опипом. Едва след няколко крачки откри как да напредва по начин, който да не включва заплитането на полата ѝ.

Един болезнен удар в тавана ѝ показа, че е достигнала върха на купчината. По това време цялата ѝ рокля беше покрита с влажна кал, а ръцете ѝ бяха изстинали. Как щеше да обясни тази мръсотия пред домакините си?

За това тя щеше да мисли по-късно. Вече бе напреднала прекалено далеч. Не можеше да се върне точно сега.

И девойката продължи да напредва. Скоро ѝ се наложи да пълзи, като си помага с лакти и се оттласква с колене. Стичащи се капки и собственото ѝ дишане — това бяха единствените звуци, долавяни от слуха ѝ.

Тя спря, за да си поеме дъх.

Беше ѝ много неприятно да се намира сред мрак; струваше ѝ се, че самата тъма я притиска… Не, цялото ѝ идване тук беше нелепо. Малта реши да поеме обратно.

Не успя да се раздвижи. Калта я обгръщаше, пълзеше около краката ѝ.

— Силдин!

Отговор не последва. Най-вероятно той беше поел назад, за да я чака край вратата.

За момент тя отпусна глава върху ръцете си. Защо се беше подчинила на глупавата си приумица? Защо?

С какво основание тя бе решила, че ще успее там, където самият Рейн се беше провалил?

Глава тридесет и шеста

Драцена и сатрап

Обгръщаше я студ. Почвата — по-скоро кал — се беше просмукала в дрехите ѝ. Колкото по-дълго тя оставаше неподвижна, толкова повече се усилваше болката. Малта трябваше или да продължи напред, или да се върне. И двата варианта ѝ се струваха прекалено уморителни. Какво пречеше просто да продължи да лежи и да се осланя на случая?

Предишната музика отново започваше да се усилва. Покрай успокоения си дъх девойката можеше да се вслушва изцяло. Тази мелодия определено ѝ се струваше позната. Несъмнено някога бе танцувала на нея. Тя осъзна, че е започнала да си припява.

Малта отвори очи и повдигна глава. Наистина ли бе зърнала светлина пред себе си, или ѝ се беше сторило? Пъстрите отблясъци се раздвижиха едновременно с очите ѝ. Тя запълзя напред, към светлината и музиката.

И в следващия момент вече напредваше по нов наклон. Натискът над главата ѝ изчезна. Тя понечи да се изправи, но се подхлъзна; оставащата част от невидимия път тя преодоля с търкаляне. Но никакво препятствие не спря пътя ѝ.

Девойката разбра, че е преминала отвъд струпването: ръцете ѝ напипаха слой кал, под който каменните плочи на коридора бяха запазили студенината си.

Въпреки това тя все още се страхуваше да се надигне. Напред тя продължи пълзешком, докато не достигна стената. Едва край нея Малта се осмели да се изправи, и то само след като предварително опипаше мрака над себе си.

Дирещите ѝ пръсти докоснаха ивицата джидзин. В мига на допир коридорът се обгърна в сияние. Момичето стисна очи, ала след като погледа ѝ привикна пред нея се разкри смайваща гледка.

Излизаше, че стените край входа са били поразени от разруха — покривалите ги фрески бяха избледнели и отронени. В тази част на прохода светлината струеше не само от самата ивица, а и от декоративните форми, които тя разсичаше. Сред пода на коридора блестяха плочки. Музиката звучеше по-силно; към нея се присъедини женски смях.

Малта сведе поглед към дрехите си, лепнещи от влажна кал. Тя изобщо не беше очаквала, че ще се натъкне на нещо подобно: бе смятала, че градът е изоставен. Какво щеше да прави, ако някой се сблъскаше с нея? Може би да се оправдае с наранената си глава и да ѝ припише блуждаене?

Девойката не можа да не се усмихне при тази мисъл. Тазвечерната ѝ постъпка определено ѝ предоставяше ролята на луда.

Напред тя продължи на пръсти, стараейки се да стъпва тихо, макар че полата неприятно се притискаше към краката ѝ. По протежението на коридора имаше врати, повечето от които за щастие бяха затворени. Малкото стаи, в които можеше да се гледа, разкриваха обилие, с дебели килими и смайващи картини. Малта за първи път виждаше подобни мебели: дивани, облицовани със скъп плат, кресла, в които можеше да се спи, маси, чийто вид ги правеше по-достойни за названието пиедестали. Това беше израз на легендарните богатства на Дъждовните земи.

Но нали местните ѝ бяха казали, че никой не живее тук?

Тя сви рамене. Най-вероятно бяха имали предвид, че никой не използва това място за нощувка.

Малта продължаваше да върви напред. В един момент, неусетен и за нея самата, тя бе решила, че за нищо на света няма да тръгне да се връща по същия път. Не, щеше да намери някакъв друг изход.

Музиката затихна за момент, за да се завърне под формата на нова мелодия, също позната. За да си докаже, Малта започна да я тананика. И в следващия миг застина.

Защото си спомни къде е чувала тази мелодия преди: в първия сън, поделен между нея и Рейн. В него той я бе превел през притихнал град, за да я отведе в място, изпълнено с весела глъчка, музика и светлина. Същата музика тя чуваше и сега.

И пак ѝ се струваше странно, че е запомнила мелодията така добре.

Под краката ѝ се разнесе стържене — плочите се разместваха. Малта стреснато се вкопчи в стената — за да установи, че тя също трепери под ръката ѝ. Ами ако трусът продължеше? Ами ако целият град я затрупаше?

Тя се замая. Коридорът се бе изпълнил с хора: високи, елегантни жени със златиста кожа и смайващи погледа коси. Те крачеха спокойно, без да обръщат внимание на Малта, потънали в оживен разговор — на език, който Малта някога бе познавала. Полите им бяха дълги до земята, но с цепки, които стигаха до кръста. Сред плата проблясваха златисти крака. Следваше ги уханието на тежък и сладостен парфюм.

Малта залитна и трепна с клепачи, открили невиждащ поглед. Стената беше изчезнала изпод ръката ѝ. Рязък, приливът на мрак и задушлива влага я накара да изпищи. В далечината долиташе хрущене.

Пипнешком тя започна да размахва ръце и един от паническите жестове напипа отново осветителната ивица. Завърналият се блясък освети празен коридор: зърнатото току-що бе дело на въображението ѝ.

Девойката внимателно докосна раната върху челото си. Не, определено беше сгрешила с идването си тук. Най-добре да излезе, да се върне в стаята и леглото си.

Ако се натъкнеше на някого, тя нямаше намерение да се преструва, че е дошла тук заради замайването си. Опасяваше се, че умът ѝ действително е започнал да ѝ погажда номера.

Тя решително закрачи, прилепила пръсти до ивицата. Вече не се стараеше да пристъпва безшумно и да се прокрадва край ъглите. Вместо това Малта вървеше с бърза крачка из лабиринта коридори, подбирайки онези от тях, които бяха най-големи и най-използвани. В един момент музиката звучеше особено силно, ала след един завой започна да заглъхва.

Най-сетне тя достигна широк, осветен коридор. Стените му бяха украсени с образите на крилати създания в полет.

В края на този коридор се издигаше сводът на метална врата. Релефният образ, който я красеше, ѝ бе добре познат: същият символ красеше каретата на Купрусови — петел с корона, готов всеки момент да скочи в битка. Макар избраната птица да не беше особено величествена, стилизираният облик пак смогваше да изглежда дързък и заплашителен. Почти достоен за възхита.

Иззад тази врата долитаха звуците на бал — оживени разговори и смях. Музиката се преплиташе с тропота на танцуващите.

Малта отново сведе поглед към роклята си. Е, не можеше да стори нищо. По това време трябваше да е привикнала към унижението. А и нали искаше да се прибере.

Тя приближи едната си ръка до челото в привидно прималяване, с другата бутна вратата.

Девойката влетя сред мрак, защото вратата поддаде неочаквано леко под допира ѝ. В това помещение миризмата на влага се улавяше особено силно. Тя стъпи в локва студена вода.

— Помогнете ми! — глуповато възкликна тя. Но музиката и гласовете бяха затихнали. Ако се съдеше по миризмата, това не беше бална зала, а застояло блато. И или Малта беше ослепяла, или мракът бе пълен.

Малта повтори повика си, също останал без ответ. Протегнала ръце пред себе си, тя тръгна напред.

Оказа се, че в мрака са се притаили стълби: при падането си момичето можа да определи, че те са широки и ниски. Въпреки това то не се изправи, а продължи пълзешком. Дори и след напускането на стълбището Малта не се надигна веднага.

— Простете? — провикна се тя. Ехото поде гласа ѝ. Това затрупано помещение явно бе огромно.

Ръцете ѝ неочаквано напипаха ствола на огромно повалено дърво.

Здравей, Малта Вестрит, каза драцената. Ето че най-сетне двете с теб се срещаме. Момент, за който знаех, че ще настъпи.

— Не говори така за брат си! — кипна Яни Купрус. Едновременно с това тя стовари гергефа си на масичката.

Бендир въздъхна:

— Просто ти предавам какво казват хората. Това не са мои думи. Ако някой избере да го отрови, това няма да съм аз. — И той направи опит да се усмихне.

Яни притисна ръка към гърдите си.

— Не говори за това дори на шега. Велика богиньо, защо не нарязахме онзи ствол преди Рейн да се върне?

— Той възнамеряваше да остане в Бингтаун няколко седмици, а не една нощ. Смятах, че имам време. Този дънер е по-голям и по-твърд от всички досега. А когато пристигнаха вестите за случващото се в града…

— Зная, зная. — Майка му махна с ръка. — Къде е той сега?

— На същото място, където прекарва всяка вечер. Пие в стаята си. И си говори сам. За драцената и Малта. И как щял да се самоубие.

— Какво? — Яни Купрус се втренчи в него. Думите му току-що бяха разрушили и последното ѝ късче спокойствие.

— Това дочула Гени пред вратата и затова дотърча да ми каже. Той не спира да повтаря как тя щяла да го накара сам да отнеме живота си. И как Малта също щяла да умре — неохотно додаде той.

— Малта? Още ли е сърдит на Малта? Мислех, че двамата вече са се сдобрили. Нали днес…

Гласът ѝ колебливо заглъхна. Но Бендир не пропусна да подхване темата.

— Да, аз също чух, като всички останали в града. Рейн бил в спалнята ѝ и я държал на ръце. С оглед на неотдавнашното му поведение подобен скандал дори може да се сметне за приятен.

— В последно време и двамата преживяха много. Рейн очакваше, че тя ще умре, и винеше себе си. Нормално е да остава вкопчен в нея.

Дори самата Яни знаеше, че това е слабо оправдание. Дали Кефрия бе научила за станалото? И ако да, дали това щеше да промени намеренията ѝ? Защо Рейн трябваше да се държи тъй странно точно в този момент? Сякаш отсъстваха други тревоги…

— Определено би било по-добре да беше вкопчен в нея и сега, вместо да се мята из стаята си — студено отбеляза Бендир.

Яни Купрус се надигна рязко.

— Това не може да продължава повече така. Щом е пиян, излишно е да се опитваме да го вразумим, но бихме могли да му вземем бутилката и да го накараме да си легне. Утре ще поискам от него да си промени поведението. А ти би било добре да му намериш някаква занимавка.

Очите на Бендир светнаха.

— Бих искал да го изпратя обратно в града. Риво е намерил нов твърд участък и смята, че това може да е покривът на неизследвана сграда. Бих искал да изпратя Рейн там.

— Това не ми се струва разумно. Той не бива да се приближава до града.

— Това е единственото, в което го бива… — поде Бендир, но прехапа език заради погледа, който му хвърли Яни. Той тръгна напред, последван от майка си.

Още на два моста разстояние от стаята на Рейн те започнаха да чуват заваления му глас. А когато до нея оставаше само един етаж, всяка негова дума се долавяше ясно. Беше по-лошо, отколкото тя се бе опасявала. И сърцето ѝ се сви.

Не за първи път тя чуваше подобни думи. Нима ѝ беше съдено да изгуби и сина си по същия начин, по който бе изгубила и съпруга си? Нима лудостта щеше да ѝ отнеме и Рейн? Наистина ли ще бъдеш тъй несправедлива към мен, Богиньо?

Гласът на Рейн започна да долита под формата на крясъци. Бендир се затича, а Яни забърза подире му.

Вратата на стаята сама се отвори пред тях. На фона на златистата светлина синът ѝ изникна, вкопчен в рамката на вратата. Веднага се виждаше, че той не може да се държи на крака.

— Малта! — изрева той. — Малта, недей!

Рейн залитна напред в опита си да сграбчи въженото перило — неуспешен опит.

Бендировото рамо го блъсна в гърдите. По-възрастният изблъска пияния си брат обратно в стаята и го повали на земята. Рейн се мяташе върху пода, ограничил съпротивата си до немощно размахвани крайници. След няколко мига и тези му движения затихнаха — той бе припаднал заради изпитото.

Яни побърза да затвори вратата след себе си.

— Да го сложим да си легне — уморено изрече тя.

Главата на Рейн се раздвижи, той отново отвори очи. По страните му се стичаха сълзи.

— Не! — завайка се той. — Пуснете ме да стана. Трябва да помогна на Малта. Драцената я е хванала. Трябва да я спася.

— Стига си говорил глупости! — сгълча го Яни. — Вече е късно през нощта. А и нима очакваш да се покажеш пред хората в такъв вид? Бендир ще ти помогне да си легнеш — креватът е единственото място, където ще ходиш тази нощ.

По-възрастният брат се приведе, сграбчи го за ризата и го полупренесе към леглото.

— Готово — заяви Бендир, докато се изправяше и изтупваше ръце. — Майко, вземи бутилката и духни лампите. Рейн, ти се постарай да се наспиш. И без повече крясъци.

Гласът му показваше, че няма да търпи възражение.

— Малта… — простена по-малкият.

— Ти си пиян — продължи Бендир.

— Не чак толкова пиян. — Рейн понечи да се надигне. Понечи, защото брат му го блъсна обратно. По-малкият стисна юмруци, но не замахна, а се обърна към майка си. — Малта е при драцената. Тя ще я вземе.

— Малта ще вземе драцената? — объркано се навъси Яни.

— Не! — раздразнено кресна по-малкият брат. Той отново направи опит да се надигне, а Бендир отново го блъсна, този път по-грубо. Този път Рейн замахна към брат си, който с лекота избегна удара и го предупреди:

— Ако пак посмееш да ми вдигнеш ръка, ще те пребия!

— Майко! — Стенанието му звучеше нелепо за един зрял мъж. — Малта отиде при драцената. — Той нетърпеливо си пое дъх, но си наложи да говори бавно и ясно. — Драцената е хванала Малта вместо мен.

Рейн обхвана главата си с ръце и продължи:

— Драцената я няма — вече не я усещам. Малта я е накарала да ме остави…

— Да, няма я — опита се да го успокои майка му. — И още по-добре. Сега искам да си починеш хубаво, а на сутринта ще ми разкажеш всичко. Аз също искам да поговоря с теб.

Тя не обърна внимание на Бендировото презрително изсумтяване.

Малкият ѝ син отново въздъхна.

— Ти не ме слушаш. И не разбираш. Много съм уморен и ми се спи, но трябва да отида при нея. Трябва да накарам драцената да я пусне. Иначе Малта ще умре и вината ще е моя.

— Рейн. — Яни Купрус търпеливо приседна на леглото му и намести одеялото му. — Алкохолът и натрупалите се притеснения ти идват в повече. Намиращото се в нашата зала не е дракон, а мъртъв ствол. Малта не е в опасност. Случилото се с нея е било инцидент, а не твоя вина. От ден на ден тя се възстановява по-бързо. Много скоро тя ще е оздравяла напълно. Моля те, опитай да поспиш.

— Пиян от дума не разбира — промърмори Бендир, разсъждаващ гласно.

Рейн изскимтя и бавно вдиша, готвещ се за поредната си тирада. Явно в последния момент той размисли, защото каза:

— Наистина съм много уморен. От много време не съм спал истински… Но искам да ме разбереш. Малта е слязла в града, в нашата зала. Залата с коронования петел. Върви да я доведеш. Това е всичко, което искам от теб.

— Непременно. Сега поспи. Бендир и аз ще се погрижим за всичко. — Тя помилва ръката му и отмести една къдрица от покритото с дребни неравности чело.

Бендир отново изсумтя.

— Държиш се с него като с бебе!

Той събра бутилките от масата и отиде до вратата, за да започне да ги изхвърля една след друга в блатото. Яни не обърна внимание на изблика му. Тя продължаваше да седи край Рейн и да наблюдава как той бавно се успокоява и се унася. Не, синът ѝ не се давеше в спомени. По-рано тя бе чула обикновените крясъци на един пиян. Рейн все още си оставаше себе си. Той разпознаваше нея и брат си, а не говореше с призраци. Беше влюбен в истинско, живо момиче. Не се беше удавил. Нямаше да се удави.

Приключилият с разчистването Бендир пристъпи обратно в стаята и взе фенера.

— Идваш ли?

Яни кимна и се надигна от леглото. Рейн не усети раздвижването им — той продължаваше да спи спокойно.

— И ти ще го оставиш на спокойствие, завинаги — дръзко постави условието тя.

Драцената се изсмя.

Щом бъда свободна, малка моя, какво биха ме интересували нищожните ви животи? Ще отлетя, за да търся себеподобните си, което по съвместителство ще го остави на спокойствие. Сега слушай…

Малта бе притиснала ръце и пулсиращото си чело към огромния ствол.

— И ще спасиш баща ми — настоя девойката.

Разбира се, измърка женската. Вече ти казах, че ще го сторя. Освободи ме.

— Но какво ми гарантира, че ти ще спазиш думата си? — проплака Малта. С решителен глас тя продължи. — Ще трябва да ми дадеш някаква гаранция. Някакъв залог.

Дадох ти думата си. Драцената започваше да губи търпение.

— Това не е достатъчно. — Малта се замисли. Имаше нещо, което тя можеше да използва… Да. — Кажи ми името си.

Няма, решително заяви женската. Но щом бъда свободна, аз ще ти донеса съкровища, каквито не си и сънувала. Диаманти с големината на гълъбови яйца. От юг ще ти донеса цветя, които никога не увяхват, а самото им ухание лекува всяка болест. От север ще ти донеса лед, чиято твърдина надминава всеки метал, а никога не се топи. Ще те науча да изработваш оръжия от него; оръжия, които секат камък. От изток ще ти донеса…

— Стига с тези приказки! — прекъсна я девойката. — Съкровищата ти не ме интересуват. От теб искам единствено повече да не измъчваш Рейн и да спасиш баща ми. Корабът се казва Вивачия. Искам да го намериш, да убиеш пиратите и да го донесеш заедно с татко.

Да. Вече ти обещах. Сега…

— Празните обещания не са достатъчни. Закълни се в името си. Закълни се в него, че ще спасиш Кайл Хейвън и ще оставиш Рейн Купрус на мира. Иначе няма да ти помогна.

Гневът на създанието се стовари като удар върху цялата ѝ същина.

Ти смееш да ми нареждаш? Изглежда не осъзнаваш, насекомо, че вече ми принадлежиш. Откажеш ли ми, аз ще преследвам душата ти до края на дните ти. Моята воля ще замени твоята. Бих могла да ти заповядам сама да изтръгнеш ноктите си — и ти би го сторила. Бих могла да ти наредя да удушиш собствените си деца — и ти би се подчинила. Способна съм да накарам дори най-близките ти да…

Слаб трус сграбчи залата, прекъсвайки заплахите на пленената женска. Малта стисна устни, за да не изпищи.

Виж, ти гневиш боговете с исканията си към мен! Прави каквото ти кажа, иначе те ще сринат цялата зала връз теб.

— И върху теб — неумолимо напомни Малта. — Заплахите ти не ме трогват. Ако ти беше способна на такива неща, отдавна щеше да си принудила Рейн да ти се подчинява. Кажи ми името си! Не го ли споделиш с мен, аз няма да ти помогна по никакъв начин. С нищо!

Драцената мълчеше. Малта продължаваше да изчаква. Беше ѝ много студено. Тя вече дори не трепереше, а бе започнала да се тресе по начин, който изпълваше костите ѝ с болка. Вече не чувстваше краката си. Струваше ѝ се, че е стъпила в ледена локва, но вече не беше сигурна. Тя беше дошла в града, беше намерила драцената, но въпреки това щеше да се провали. Тя не можеше да спаси никого — нито баща си, нито мъжа, отказал се от мечтата си заради нея. Тя си оставаше безпомощна жена без никаква власт.

Тя отдели ръце от ствола и му обърна гръб. Надяваше се, че посоката, в която е поела пипнешком, е правилна и ще я отведе обратно до входа.

Гласът на женската неочаквано отекна сред тишината.

Тинталия. Името ми е Тинталия.

Малта застина, за да не подплаши надеждата си.

— Слушам те — подкани тя.

Ако ме освободиш, обещавам, че повече няма да измъчвам Рейн Купрус и че ще спася Кайл Хейвън, твой баща.

Малта дълбоко си пое дъх, обърна се и храбро пое обратно. Когато ръцете ѝ докоснаха ствола, девойката се отпусна и едновременно с издишването си престана да се съпротивлява.

— Кажи ми как да те освободя.

Драцената заговори бързо, с охота.

В тази зала Древните творяха изкуството си. От помнеща скала те изработваха живи скулптури. Онези, които бяха на път да напуснат живота, пристигаха в залата, посвещавайки последните си дни на творчество. След смъртта им изработените от тях скулптури поемаха техния живот. През огромната врата в южната стена на тази зала оживелите скулптури изникваха на белия свят и започваха да се вият над града — докато мнимият им живот не угаснеше. В планините има цяло гробище от тези статуи. Древните виждаха в направата им вид изкуство. За нас беше забавно да виждаме каменните си копия.

— Не разбирам какво общо има това — прекъсна я Малта. Коленете я боляха от студ, беше ѝ омръзнало от приказки. Искаше ѝ се просто да приключи с нещото, което се искаше от нея.

В стената има тайни панели, зад които се крие механизмът на голямата врата. Намери ги и ги използвай. Когато лъчите на слънцето докоснат люлката ми, аз ще стана свободна.

Малта се навъси.

— И това е всичко? Щом е толкова просто, защо Рейн не го е сторил?

Той искаше, но се боеше. Мъжките са плахи създания. Те мислят единствено за храна и за разплождане. Но ние двете с теб, млада кралице, знаем, че животът далеч не се свежда до това. Женските трябва да бъдат безжалостни, за да запазят малките и да продължат вида. Понякога това означава поемането на рискове. Мъжките остават да треперят в сянката, защото се боят от собствената си смърт. А ние знаем, че единствената истинска заплаха е краят на нашия вид.

Тези думи развълнуваха душата на Малта. Почти изцяло те бяха истина. Ала тя не можеше да посочи неистинната част.

— Къде са тези панели? — уморено попита девойката. — Искам да приключваме.

Не зная, призна драцената. Аз никога не съм идвала в тази зала. Онова, което зная, зная от чуждите животи. Ще трябва сама да намериш механизма.

— Как?

Като се учиш от онези, които са знаели. Ела при мен и не се противи, Малта Вестрит. Позволи ми да разкрия спомените на града пред теб, за да узнаеш.

— Спомените на града?

Древните имаха обичай да влагат спомените си в самите си градове. Ти и останалите като теб понякога долавяте техния отзвук, но сами не сте способни да се докоснете до тях истински. Аз мога да ти помогна. Ако ми позволиш.

Тогава Малта разбра: осъзна собствената си роля в това споразумение. Да, всичко си идваше на мястото.

Тя си пое дъх. И се облегна на ствола, притискайки ръце, гръдта и лицето си. И отново вдиша, сякаш се готвеше да се гмурне.

Забранявайки си страх и съпротива, тя изрече, с пресъхнала уста:

— Удави ме в спомени.

Драцената не се нуждаеше от втора подкана.

Залата оживя. Това не бяха фантомни образи: Малта Вестрит беше тази, която представляваше привидение. Стотици животи изникнаха около нея — високи хора, с медни и лилави очи и кожа с меден оттенък. Те танцуваха, разговаряха и пируваха под напълно прозирния купол, под звездите.

Само за един миг настъпи утро. Под първите лъчи на зората се разгръщаха екзотични растения. В единия край на огромната зала шумеше многоетажен фонтан, сред чиито струи подскачаха риби. Ето че настъпваше пладне и вратите се отваряха, за да пропуснат хладина. В следващия момент отново настъпваше вечер — Древните отново се събираха, за да разговарят, да се смеят и да танцуват. И тази нощ отлетя мимолетно. Слънцето се завърна. В залата бе изтеглен огромен блок от черен камък, изпъстрен със сребристи жилки.

Тъй дните продължаваха да се ронят, като падащи цветчета. Възрастни хора обхождаха камъка, стиснали чукове и длета. Блокът придоби формата на дракон. Умиращите се притиснаха към статуята, отдадоха ѝ същините си. Вратите се отвориха. Драконът се раздвижи и закрачи напред, обграден от ликуването на умилени зрители. Той отлетя. Последва прощално тържество. Нов камък бе внесен. Дните и нощите се ронеха като черни и бели зърна от разкъсала се броеница.

Малта продължаваше да стои вкоренена във времето, а дните прелитаха край нея. Тя изчакваше. И наблюдаваше.

Макар това да ставаше все по-трудно. Макар тя да губеше усет за себе си. Защото спомените постепенно изпълваха залата, гъсти като мед. Малта попиваше всички тях и ги възприемаше — макар те да превъзхождаха способността на ума ѝ. Тези спомени бяха съхранени тук именно с предназначението да бъдат вкусвани: изтънчено удоволствие на някогашната култура. Ала не и да бъдат вкусвани по подобен начин — не и в потоп, който не позволяваше на отделните детайли да изпъкнат, защото ги предаваше едновременно.

Малта не принадлежеше към народа на Древните, нито към вида на драконите: дори да пожелаеше, тя не бе способна да задържи цялата тази памет. Узнатото изчезваше от нея почти в същия миг, в който бъдеше възприето. И сред всичко това тя се вглеждаше за единствен детайл, комуто не биваше да позволи да ѝ избяга. Панелите в стената. Механизмът на вратата. Всичко останало тя не задържаше.

Студът на влажната зала продължаваше с готовност да попива в нея, ала усещан само от тялото ѝ: месеците и годините продължаваха да прелитат край нея, за да дамгосат паметта ѝ с нови мигове. Преливащото знание ѝ позволи да вижда и в двете посоки на времето. Тя видя как залата бива изграждана. Видя отчаянието, с което работниците довличаха драконовите люлки. Те ги пренасяха тук, защото небето бе почерняло, земята се тресеше, а въздухът бе изпълнен с пепел, ронеща се като черен сняг. И неочаквано всичко застина. В едната простираща се под нея посока биваше полаган първият блок на тази зала; в другата хората бяха избягали или лежаха мъртви. Тя знаеше всичко. Тя не знаеше нищо.

Малта. Стани.

Коя от всички образи беше тя? И имаше ли значение? В крайна сметка всички бяха разменяеми. Нали така?

Спомняш ли си, Малта Вестрит? Спомняш ли си как да отвориш вратата?

Трябваше да раздвижи тялото. Да го накара да се надигне. Ама че ниско и трътлесто тяло. Ама че нищожен живот бе водило то, глупав живот. Сега да премигне. Залата е тъмна, но е лесно да си я припомни, каквато е била някога. Да си припомни как слънцето блести и пречупва лъчите си в кристалния купол. Сега на работа. Вратите.

Залата имаше две врати. Малта беше влязла през северния вход — прекалено малък за драцената, чиято люлка бе внесена през южната врата. Тя не си спомняше много за себе си или дори защо е дошла тук, но не бе забравила, че трябва да отвори вратата.

Съхраняваните спомени ѝ бяха показали, че някога въпросният механизъм е бил задействан от четирима. А Малта трябваше да го стори сама.

Тя се приближи до първия панел от едната страна на южната врата и посегна да го отвори. Декоративният панел не помръдна под усилията ѝ.

Девойката го удари с юмрук, при което преградата щракна. Този път опитът ѝ се оказа успешен, макар че панелът се откачи от захабените си панти и падна на пода. Без значение, той не ѝ беше нужен.

Показаното от спомените и досегът на сетивата ѝ не съвпадаха. Добре смазаната манивела, която бе зърнала в образите от миналото, бе клеясала и покрита с паяжини. И не помръдваше под усилията ѝ.

В следващия миг тя се сети, че за начало трябва да премести отключващия лост. Ръката ѝ намери и него, макар и лишен от очакваната дървена дръжка: пръстите ѝ се обвиха около гол метал. Девойката го сграбчи с две ръце и наблегна. Лостът не помръдна. Раздвижи се едва когато тя опря крака в стената и използва тежестта си. След първоначалното усилие ръчката поддаде с изненадваща лекота. Иззад панела се разнесе стържене.

Тя се надигна от каменния под, където бе я запратила неочакваната отстъпчивост на механизма, и посегна към манивелата… Не, първо трябваше да освободи механизма и от другата страна, иначе вратата нямаше да се отвори.

Ноктите ѝ бяха сцепени, а ръцете ѝ кървяха, ала тя не обръщаше внимание на това, а се зае да отваря втория панел. При отместването му рукна влажна пръст — тук стената бе поддала. Девойката разчисти с шепи около лоста и го сграбчи.

Този лост се отмести съвсем малко. Наложи ѝ се да се покатери по стената, за да стъпи отгоре му. Това ѝ спечели ново раздвижване. Над главата ѝ се разнесе скърцане. Малта отново подскочи, този път по-високо. Лостът отстъпи, а в следващия миг неочаквано се прекърши. Назъбеният метал разкъса роклята ѝ; при падането тя лошо си удари коляното. Неопределено време тя изпитваше единствено болка.

Изправи се, Малта.

— Да, зная. Имам още работа.

Тя намираше собствения си глас за странен.

Девойката се изправи и докуца обратно до панела. Дръжката на манивелата бе прикрепена към колело с размерите на коларско, изработено изцяло от метал. Около спиците му бе заседнала пръст, която Малта се зае да разчиства. Бучиците бяха студени, влажни и остъргваха кожата ѝ.

Просто опитай да го завъртиш.

Тя покорно обви дръжката с две ръце. В спомените бе видяла, че двама мъже едновременно задействат механизмите от двете страни на вратата. А тя беше сама.

Изненадващо, манивелата действително помръдна, но почти веднага заяде. Във вътрешността на стената долетя кратко раздвижване. Малта реши да се върне при първия панел — може би тамошният механизъм бе останал незасегнат.

Другото колело се въртеше по-плавно, ала и то не успя да измине цял оборот, преди да застине. Споходена от догадка, девойката отново отиде при затрупаната манивела и установи, че колелото отново може да се върти. Тя започна да обхожда двата механизма последователно.

Скоро можа да види как самата врата се раздвижва. Откъм стените отново долитаха звуци — това беше раздвижването на вериги, така нашепваха спомените ѝ. Противотежести започваха да се спускат. Нали така бе проектирана залата… Тя помнеше. Спомняше си механизма, спомняше си изграждането на купола.

Тя осъзна, че в представата си съзира два образа на стената, вратата и обединяващия ги механизъм. Два, защото споменът се отличаваше от онова, което напипваха ръцете ѝ. Девойката започна да опипва стената и пукнатините в нея, стиснала очи, за да прогони някогашната картина.

Тя рязко се извърна.

— Цялата стена ще се срине, ако вратата се раздвижи. Чист късмет, че е останала непокътната до този момент.

Тя ще се срине, ще отърси пръстта и ще освободи път за светлината, предрече драцената. Не спирай.

— Ако преценката ти е грешна, ще бъдеш затрупана. И двете ще бъдем затрупани.

Предпочитам подобна алтернатива пред настоящата си съдба. Продължи, Малта. Ти обеща.

Името е най-древната магия… Тя осъзна, че отново е себе си: млада жена, облечена в окаляни дрехи и заобиколена от мрак. Като забравен сън изчезна споменът за младия горд архитект, проектирал тази зала. Девойката отново се напрегна и колелото отново се раздвижи.

Но това бяха последните частични обороти, които тя можа да изтръгне — и двете страни на древния механизъм отказваха да се движат повече. Стената проскърцваше, но вратата не помръдваше.

— Механизмът заяде. Не мога да отместя вратата… Съжалявам.

В рамките на един проточил се момент драцената мълча. Сетне тя нареди:

Върви да доведеш помощ… Виждам, че брат ти е близо. За тебе ще бъде лесно да го принудиш. Доведи го. Вземи и два лоста. Хайде, върви.

Имаше разумни и основателни причини Малта да възрази, но тя не можеше да си ги спомни. Дори брата, за когото бе споменала драцената, тя си спомняше съвсем смътно. Вратата и отварящият я механизъм бяха единствените неща, които девойката помнеше ясно. Лостовете бяха добра идея — пъхнати между спиците, те щяха да улеснят въртенето.

Обратния си път тя намираше благодарение на запомнената подредба. Заради този спомен стъпките ѝ, макар и уморени, безпрепятствено я отведоха до северната врата. В коридора Малта допря пръсти до ивицата джидзин. Едновременно със светлината коридорът се изпълни с оживление. Край нея пристъпваха благородници, следвани от слугите си. Шивачка и нейните чиракини с поклон се отдръпваха от прага на една зала, увесили скъп плат върху ръцете си. Бавачка, прегърнала пухкаво ридаещо дете, забързано крачеше срещу нея, а сетне и през нея. Бавачката весело поздрави млад мъж, чиято шапка бе украсена с ленти, той подсвирна в отговор… Малта беше призракът тук, а не те. Това беше техният град.

Тя стъпи накриво, залитна и пусна стената. Завръщането на мрака я отведе обратно в нейното време — тъмно, влажно и разположено сред руини. Протегнатите ѝ ръце установиха, че този проход е затрупан.

Едновременно с повторното докосване на стената Малта осъзна по-добър маршрут — той щеше да я отведе до вход, намиращ се по-близо. Девойката се обърна и веднага пое във въпросната посока. Тялото ѝ трепереше от изтощение, на което тя не обръщаше внимание: тя се намираше едновременно в стотици различни моменти, защо да се съсредоточава върху онзи от тях, съдържащ болка? Дори допирът на разкъсаната ѝ пола бе неосезаем за краката ѝ.

Разнеслият се трус я накара да се хвърли на пода. И след отминаването му Малта остана притисната към плочите на коридора, за да се увери, че земетресението действително е утихнало. Повече трусове нямаше. Само в далечината долитаха някакви стържещи звуци.

Тя бавно се изправи на крака и докосна осветителната ивица. Отзовалото се сияние бе слабо; Малта трябваше да направи справка със спомените си, преди да продължи.

Чуваха се писъци. Тя не им обръщаше внимание, както не обръщаше внимание на разхождащите се двойки и на джафкането на кученце, стрелнало се през краката ѝ. Малта нямаше време да разглежда призраци и спомени. Тя трябваше да отвори вратата.

Девойката пое по страничния коридор, отвеждащ към изхода. Тук писъците долитаха по-силно. Те принадлежаха на женски глас.

— Изведете ни! — крещеше жената. — Ще се удавим!

Малта, тъкмо минаваща край вратата, забеляза как преградата трепери под юмруците на жената. По-скоро от любопитство, отколкото от желание да помогне, тя се приближи до вратата и наблегна.

— Дръпни! — извика девойката. Заседналата врата неочаквано отстъпи. От стаята изскочи жена, чийто устрем я сблъска с Малта и събори и двете на пода. Зад прага на стаята стоеше блед мъж. В него имаше ярък фенер, чиято светлина Малтиният поглед усещаше болезнено.

Жената се изправи първа, при което едва не стъпка Малта.

— Стани! — изрева тя вместо благодарност. — Заведи ни до изхода. Не виждаш ли, че стената се е пропукала и влиза кал!

Другата извърна глава към помещението. По скъпия килим на стаята бавно прииждаше вълна гъста кал, вече започваща да се разрежда: през цепнатината, отговорна за изтичането, вече проникваха и водни струи. Стената нямаше да издържи дълго.

— Цялата стая ще се срине — заяви Малта.

Бледният млад мъж погледна през рамо.

— Най-вероятно. — Той погледна приседналата на пода девойка. — Твоите господари ни увериха, че тук ще бъдем в безопасност. Че никой не би могъл да ме открие тук. Каква е ползата да останеш скрит от убийците, ако се удавиш в кал?

Малта премигна. Образите на Древните край нея изчезнаха. Но сатрапът на Джамаилия все още стоеше пред нея.

— До утре ли ще лежиш на пода? Заведи ни при господарите си. Време е да се сблъскат със заслужения ми гняв.

Кеки тъкмо излизаше за втори път — тя се беше върнала в стаята, за да вземе фенер.

— Тя е безполезна — обърна се придворната към сатрапа. — Ела. Мисля, че зная пътя.

Малта продължаваше да лежи на пода и докато наблюдаваше отдалечаването им. Замаяно тя осъзнаваше, че случилото се току-що бе изключително значимо. Излизаше, че сатрапът е бил доведен в Дъждовните земи, за да бъде укрит на сигурно място. Тя така и не бе научила това. Никой ли не ѝ се доверяваше?

Тя затвори очи с намерението да съсредоточи мисълта си. Вместо това ѝ се прииска да заспи.

Подът се раздвижи, една от плочите блъсна бузата ѝ. Кеки и сатрапът изпищяха. Но не техният вик сепна Малта, а грохотът, долетял от стаята им. Още по време на труса девойката скочи на крака, сграбчи вратата и я затръшна. Но дали една врата можеше да спре устрема на цяло свличане.

Тя притисна ръце към слепоочията си, за да се овладее. За да се съсредоточи. За да избере подходящия момент от новопридобитите си спомени. Избраното я потопи сред образи на хаос. Ала тези образи носеха със себе си шанса на спасение.

Малта се затича. Пред себе си тя видя подскачащата светлина на фенера, който носеше царедворката. След няколко мига девойката се изравни с нея и сатрапа.

— Тръгнали сте в грешна посока — каза им тя, докато изтръгваше фенера от ръката на Кеки. — Насам.

Двамата я последваха. Редом с тях бягаха спомените от някогашни животи, чийто поток Малта следваше. Щом Древните бяха избягали от предсмъртната агония на своя град, тя също щеше да го стори.

Поне така се надяваше.

Глава тридесет и седма

Смъртта на града

Земетресението, разтърсило последните часове преди зората, не събуди Кефрия — тя така и не бе могла да заспи.

На предшествалия трус тя не бе обърнала внимание. Него лесно можеше да подмине, ала този беше различен. Той започна с остро и изненадващо разтърсване, ала не то, а последвалото продължително треперене накара Кефрия сепнато да скочи на крака.

Нейните домакини я бяха предупредили, че полюшването на дърветата прави земетресенията да изглеждат по-силни. Въпреки това тя трябваше да се придържа за рамката на леглото, докато се преобличаше. Тя веднага си помисли, че Силдин най-вероятно щеше да сметне земетресението за забавно, но Малта щеше да се уплаши. Трябваше да отиде при нея. А щом отидеше, трябваше да ѝ каже за връщането си в Бингтаун.

Искаше ѝ се да бе сторила това вчера — ала въпросното посещение завари дъщеря ѝ заспала, а Кефрия не можа да се насили да я събуди. Малта все още се нуждаеше от много почивка: отокът върху челото ѝ беше спаднал, но кръговете около очите ѝ все още не бяха изчезнали. И тъй като жената знаеше, че сънят е най-добрият лечител, тя безшумно бе затворила вратата след себе си.

По настояване на тукашната лечителка Малта беше настанена в слънчева стая, на най-горното ниво. За да я достигне, майката трябваше да преодолее няколко моста и едно виещо се стълбище. А тя все още не бе привикнала с тези необичайни тротоари, за да приветства подобна перспектива. Виж, Силдин стремглаво търчеше по тях, но Кефрия все още се изнервяше.

Мрачината само прибавяше към тревогата ѝ: проблем, по отношение на който жената беше безсилна — тя не можеше да принуди слънцето да изгрее по-бързо. Затова държеше ръцете си скръстени и се стараеше да стъпва в средата на пътеката. И да не мисли за начина, по който мостовете биха се разклатили от поредното земетресение. Когато осъзна, че е започнала да пристъпва с дребни, плахи крачки, Кефрия веднага си наложи да продължи с нормален ход. Въпреки това тя се зарадва, когато най-сетне достигна стълбището.

По време на изкачването тя подбираше най-подходящото встъпление, с което да съобщи на Малта за заминаването си. Каквито и думи да използваше, щеше да бъде трудно и за двете им. С напускането на Кефрия Малта щеше да остане съвсем сама, ако не се броеше Силдин. Дъщеря ѝ все още отказваше да приеме Рейн, защото продължаваше да го вини. Самата Кефрия му бе простила по време на пътуването насам на борда на Кендри. Тя вярваше, че хората, пресрещнали каретата, са проявили непростима самодейност. Искрената мъка на младия мъж, който през цялото пътуване не спря да будува пред каютата на любимата си, беше убедила Кефрия, че той действително няма вина за случилото се. Може би с времето Малта също щеше да осъзнае това, но нищо не гарантираше подобен развой. А дори и да беше гарантиран, пак щеше да остане период, в който двете ѝ деца трябваше да разчитат единствено едно на друго.

Тя пое по клона, който отвеждаше до стаята на Малта. Пътьом Кефрия кимна на жената, изникнала на прага на едно от съседните помещения — цялото лице на въпросната, шията и брадичката бяха покрити с образувания. Това беше Тиламон, по-голямата сестра на Рейн.

— Здравата ни разтърси — каза Кефрия, за да отметне нуждата от учтивост.

— Дано няма пострадали. Миналия месец два моста се скъсаха при едно подобно земетресение — отбеляза усмихнатата Тиламон.

— Бога ми — отвърна Кефрия и забърза към стаята на дъщеря си.

Никой не отговори на почукването ѝ.

— Малта, аз съм — обяви тя и влезе. Видът на празното легло прогони облекчението, донесено от преодоляването на проклетите висящи мостове. — Малта?

Във втрещеността си тя пристъпи напред и отметна одеялото, сякаш очакваше да открие детето си под него. И се обърна обратно към вратата.

— Малта? — подвикна Кефрия.

Сестрата на Рейн все още стоеше на прага.

— Лечителката да е отвеждала Малта някъде? — обърна се към нея Кефрия.

Тиламон поклати глава.

— Странно — продължи майката, като полагаше усилия да не се страхува. — Нея я няма, а още не се е възстановила достатъчно, за да излиза на разходки посред нощ. Тя обича да спи до късно, дори когато е здрава.

Другата жена наклони глава встрани.

— Вчера тя се разхождаше с Рейни — заяви тя. За момент на лицето ѝ изникна усмивка. — Чух, че двамата са се сдобрили.

— Но това не обяснява защо… Да. Разбирам. — Кефрия замлъкна.

— Не, не исках да прозвучи така. Рейни никога не би… той не е такъв — заекна Тиламон. — Най-добре да събудя мама — довърши тя.

Тук ставаше нещо. Нещо, за което Кефрия също трябваше да научи.

— Най-добре да дойда с теб — със свито сърце изрече гостенката.

Наложи им се дълго да тропат по вратата, преди Яни Купрус най-сетне да изникне по халат на прага. Тя имаше тъй изтерзан и притеснен вид, че за момент Кефрия изпита съжаление. Ала тревогата за собственото ѝ дете беше по-силна от състраданието.

Затова Кефрия погледна възрастната жена в очите и каза:

— Малта не е в стаята си. Имаш ли представа къде би могла да е?

Пробягалият по лицето на Яни страх потвърди опасенията ѝ.

Възрастната Търговка се обърна към дъщеря си.

— Тиламон, върви да си лягаш. Тази работа засяга само двете ни с Кефрия Вестрит.

— Но, мамо… — поде младата жена. Погледът, който ѝ хвърли Яни Купрус, секна възраженията ѝ. Тиламон поклати глава, но въпреки това се отдалечи.

Очите на Яни отново се спряха върху Кефрия. Притеснението караше бръчиците на Дъждовната Търговка да изпъкват върху белязаното ѝ лице. Тя наистина не изглеждаше добре.

— Има вероятност да е с Рейн. Вечерта той… бе връхлетян от пристъп на тревога за нея. Не е изключено да е отишъл при нея… Това не е типично за него, но пък в последно време той не е на себе си. — Купрус въздъхна. — Ела.

Тя бързо закрачи напред, без да си прави труда да се преоблича или да си сложи воал. Дори и тласканата от гняв и страх Кефрия изоставаше от нея.

Близо до стаята на Рейн Кефрия бе споходена от колебание. Щом Малта и Рейн се бяха сдобрили, имаше вероятност… Искаше ѝ се да спре и да премисли нещата на спокойствие.

— Яни — поде тя. Точно в този момент другата жена посягаше към вратата. Яни Купрус не почука, както очакваше Кефрия, а просто бутна вратата.

От вътрешността лъхна тежката миризма на бренди и пот. Яни направи крачка встрани, позволявайки на спътничката си да погледне на свой ред. Рейн лежеше по корем върху леглото си, отпуснал ръка встрани. Той дишаше хрипливо и тежко, със съня на изтощен. И беше сам.

Притиснала показалец към устните си, Яни тихо затвори вратата. Кефрия отложи извинението си за момента, в който двете се отдалечат достатъчно.

— Толкова ми е неудобно, задето… — заговори тя, но другата жена я прекъсна с изтерзана усмивка:

— И двете знаем, че тепърва ще имаме основания да се тревожим с тези двамата. Рейн се докосна до тази пламенност късно… От пристигането си Малта се държи хладно с него, но аз не мисля, че тази хладина е пуснала корени в сърцето ѝ. Колкото по-бързо двамата се разберат, толкова по-лесно ще бъде за всички ни.

Кефрия кимна уморено, благодарна за разбирането, проявено от другата майка.

— Но тогава къде може да е тя? Прекалено е слаба, за да излиза сама.

— Аз също споделям твоето притеснение — отвърна Яни. — Ще разпратя хора, които да се поинтересуват дали някой не я е виждал. Може би тя е отишла някъде със Силдин?

— Възможно е — досети се Кефрия. — През последните няколко седмици двамата се сближиха. Зная, че той беше нетърпелив да ѝ покаже града. — Тя доближи ранената си ръка до челото. — Това поведение ме кара да се съмнявам доколко е разумно да ги оставям сами. Струваше ми се, че Малта е започнала да придобива отговорността, полагаща се на възрастна. Вместо това тя изчезва посред нощ, без дори да се обади…

Яни спря, хвана ръката ѝ и обърна непокритото си лице към нея.

— Обещавам ти, че ще се грижа за тях като за свои деца. Ще поверя Силдин на грижите на Рейн: за него ще бъде добре да свиква да се оправя с малчугани.

Заради обнадеждената усмивка, придружила тези думи, лицето ѝ придоби напълно човечен вид; изгубиха значение белезите на Дъждовните земи. А в следващия момент върху лика на Яни изникна молба.

— Онова, което ти снощи предложи да сториш за нас, е изключително храбро и благородно. Чувствам се неудобно да те подтиквам към него. И в същото време ти си единствената, която се намира в уникалната позиция да шпионира за нас.

— Да шпионира. — За Кефрия беше трудно да си представи себе си в подобна роля. — Струва ми се, че…

Репликата ѝ бе прекъсната от бронзовия екот на камбана.

— Какъв е този звук? — попита гостенката.

Яни сепнато беше извърнала глава към стария град. Без да поглежда към Кефрия, тя отвърна:

— Това е сигнал, че е имало срутване, което може да е затрупало хора. Тази камбана е заделена специално за тези случаи. Длъжни са да се отзоват всички, които са способни да помагат… Трябва да вървя, Кефрия.

С тези думи Дъждовната Търговка се затича към звука, оставяйки Кефрия да се взира след нея.

Гостенката бавно премести поглед към затрупания град. Заради клоните тя не можеше да види много. А и нивата на Трехог закриваха голяма част от гледката. Из него хората изникваха един след друг: мъже навличаха ризите си тичешком, а жените влачеха инструменти и съдове с вода.

Кефрия реши да потърси Малта и Силдин, за да се присъединят към разравянето — ако Малта бе в състояние. Във всеки случай ѝ се предоставяше възможност да им разкаже за предстоящото си пътуване.

Малта отдавна бе престанала да брои задънените тунели, на които се натъкваше. Влудяващо беше да гледа как образите на някогашните обитатели изчезват отвъд отломките — в тяхното време коридорите бяха чисти.

Всеки път, когато тя се натъкнеше на подобно препятствие, сатрапът и неговата придворна ставаха все по-разстроени.

— Нали каза, че знаеш пътя! — обвини я той с глас на възмутена обида.

— Зная пътя. Зная всички пътища. Просто трябва да намеря коридор, който да не е затрупан.

Тя отдавна бе заключила, че сатрапът не разпознава в нейно лице момичето, с което бе танцувал на бала и в чийто дом бе възнамерявал да гостува: вместо това Косго я смяташе за слугиня, и то не от особено умните. В случая девойката не можеше да го вини. Самата тя се затрудняваше да остава предишната Малта — собствените ѝ спомени от бала ѝ се струваха по-откъслечни и смътни от спомените на заобикалящия град. Животът на Малта принадлежеше на някакво фриволно и глезено момиче. Докато в настоящия момент нейната припряност не се дължеше на желанието ѝ да оцелее, колкото на нуждата да намери брат си и да го заведе обратно в залата, за да може с негова помощ да отвори вратата. За да стори това, най-напред тя трябваше да намери изход. Помощта, която оказваше на тези двамата, чисто и просто представляваше съвпадение на обстоятелства.

Тя подмина залата на театъра, а в следващия момент рязко спря и се обърна към входа ѝ. И повдигна фенера към отвора мрачина, за да провери по какъв начин обширното помещение е понесло хода на времето.

Някогашното великолепие бе полусрутено. Личаха опити за разчистването му, останали неуспешни заради рухналите блокове от тавана. Въпреки това Малта реши, че рискът си струва.

— Насам — каза девойката на двамата си спътници.

— Ама че глупост! — завайка се придворната. — Та тази зала е почти затрупана! Ние трябва да намерим изход, а не да влизаме по-навътре сред руините!

За Малта беше по-лесно да обясни, отколкото да спори.

— Всеки театър има отделен коридор за актьорите. Древните са изработвали тези проходи с особено умение, за да изглежда илюзията по-пълна. Зад сцената, която още се е запазила, има помещения и изход. Често съм минавала по този коридор. Елате. Доверите ли ми се, още ще има шанс да оцелеете.

— Не смей да ми държиш такъв важен тон, момиченце — възмути се Кеки. — Ти се забравяш.

За момент Малта замълча.

— Забравям се в по-голяма степен, отколкото осъзнаваш — съгласи се тя. Собственият ѝ глас ѝ се струваше непознат. На кого принадлежеше този изговор?

В момента тя нямаше време да издирва спомена сред цялото множество. Вместо това Малта поведе останалите двама към сцената, прекоси я и пое надолу. Тайната врата се оказа затрупана от отломки, но те щяха да бъдат лесни за отстраняване, защото бяха предимно дъски.

Виждаше се, че отдавна никой не е идвал тук. Може би работниците, разкопаващи града, дори и не бяха открили този вход.

Под погледите на сатрапа и неговата съветничка Малта се зае да разчисти входа. Отместила срутеното, тя опита да отвори вратата, проследявайки с пръст очертанията на символа на актьорската гилдия. Когато това не помогна, девойката просто изрита вратата. Преградата се отмести, таванът над нея проскърца заплашително, ала издържа.

Дано самият коридор не беше затрупан…

Малта допря ръка до осветителната ивица, което ѝ позволи да зърне, че надеждите ѝ се оправдават. Коридорът се простираше право напред, към свободата.

— Да вървим — рече девойката. Кеки взе оставения на пода фенер, а Малта предпочете да се осланя на джидзиновата ивица, към която приплъзваше пръсти.

Прекосяването на този коридор събуди нечие нетърпение в сърцето ѝ. Ето тази врата отвеждаше към реквизитната, зад онези врати се намираха помещенията, в които танцьорите да се преоблекат и да загреят… Някога това място бе представлявало великолепен театър, най-известен сред всички градове на Древните… Тя си спомняше, че задният вход извежда към разкошна веранда и речен пристан. Някои от певците и актьорите съхраняваха лодките си там, с които излизаха на нощни разходки по реката…

С тръсване на глава Малта прогони спомените. Тя търсеше изход, нищо повече. Изход от затрупания град.

Коридорът се простираше все напред, край репетиционни и работилничките на занаятчиите, изработващи реквизит. Без да полага усилия, Малта продължаваше да разпознава всяка от подминаваните врати. Ето тук бе се намирало шивашко ателие, срещу него се намираше билковата аптека… Онази врата принадлежеше на перукера, а пък онази — на майстора на гримове… Но това бяха само спомени. Всичко около нея сега принадлежеше единствено на празнотата. А някога това място бе представлявало най-оживената част на града, самото му сърце: защото нямаше по-въздигнато изкуство от онова, което пресъздава самия живот. И докато Малта подминаваше всички тези места, в сърцето ѝ спомените на стотина артисти оплакваха собствената си участ.

Дневната светлина, най-сетне изникнала пред нея, ѝ се стори измамна и въображаема заради бледнината си. Този участък от прохода бе засегнат — осветителната ивица беше избледняла. И тъй като фенерът им започваше да мъждука, тримата трябваше да бързат.

По стените край тях проблясваха капки влага. По изтритите фрески и петната личеше, че коридорът е бил наводняван, и то не един път. Всеки път, когато реката придойдеше, водите ѝ заливаха тези проходи. За щастие в този момент коридорът беше сух — или поне сравнително сух: подът му бе покрит със слой кал. Това обстоятелство не притесняваше Малта, отдавна изоставила грижите за облеклото си, ала сатрапът и неговата съветничка често изразяваха недоволството си.

Верандата и пристанът, някога приключвали този коридор, понастоящем представляваха развалина. Сред нея беше по-трудно да се напредва, но въпреки това Малта продължи напред, без да обръща внимание на мърморенето на спътниците си.

Стихиите бяха натрупали кал и листа в този остатък от проход; някакво земетресение отдавна бе натрошило плочите му.

— Пристигнахме! — възкликна Малта. По останките от струпани лодки тя се покатери до цепнатината, провря се и изникна на бял свят, сред светлината на утрото. Там тя дълго стоя неподвижна, отдадена на простичкото удоволствие да вдишва чист въздух. Едва сега осъзнаваше степента, в която влажните подземия бяха я потискали. Девойката се бе отървала не само от тях, а и от шепота на тамошните призраци. Подобаващо беше да излезе сред утро, защото тя се чувстваше като събудена.

Малта понечи да прокара ръка по лицето си, но се сепна при вида на дланта си. Ръцете ѝ бяха покрити с мръсотия и засъхнала кръв. Малкото оставащи ѝ нокти бяха потъмнели от кал. Роклята ѝ се беше превърнала в окъсан, лепнещ по нея парцал. Едната ѝ обувка я нямаше. Какво беше правила тя цяла нощ? В кого се беше превърнала.

Сред това ѝ объркване сатрапът и съветничката също изпълзяха навън. И двамата бяха окаляни, но далеч по-малко окъсани от Малта.

Девойката се обърна усмихнато към тях, очаквайки да чуе благодарност. Вместо това велеславният сатрап Косго се развика:

— Къде е градът? Каква е ползата да ни изведеш от подземието насред нищото?

Малта се огледа. Дървета. Тромава вода, обгръщаща дънерите им. Тя се намираше насред участък тревиста земя, насред блато. Заради лъкатушенията си под земята бе изгубила ориентация за посоката, в която се намираше Трехог.

— Намираме се или над, или под него — заяви Малта, след като напразно опита да зърне нещо сред дърветата.

— Това много ни помага. Особено след като се намираме на остров — кисело каза сатрапът.

Малта се премести върху по-висок участък, ала видяното само потвърди догадката на владетеля. Това дори не беше остров, а по-скоро голяма туфа насред блато. Не се знаеше в коя посока се намира реката: огромните колони от дървета се простираха във всички посоки.

— Ще трябва да слезем обратно долу — заяви тя със свито сърце. Не беше сигурна, че отново ще успее да се изправи срещу онези призраци.

— В никакъв случай! — запищя Кеки. За да потвърди нежеланието си, тя седна направо на земята и започна да хлипа. — Не мога да се върна. Няма да се върна там.

— Няма да се наложи да се връщаме — нетърпеливо заяви владетелят. — Нали на излизане се покатерихме по някакви лодки… Момиче, върви да намериш най-здравата от тях. Довлечи я обратно, с нея ще ни отведеш до града.

Самият сатрап Косго се огледа отвратено, разгърна носната си кърпичка и я постла на земята, за да седне върху нея.

— Аз ще почакам тук — продължи той, поклащайки глава. — Ама че отношение имат тези Търговци към своя владетел. Но тепърва ще съжаляват за тази си непростима проява на непочтителност.

— Може би. Във всеки случай повече ще съжаляват, задето толкова дълго са те оставяли да проявяваш непочтителност към нас — кипна Малта, раздразнена от неблагодарността на тези претенциозни нищожества. Половината нощ тя бе се опитвала да ги преведе през тунелите, а за благодарност те очакваха от нея да им изнесе лодка и лично да гребе по целия път до града? Тя направи подигравателен реверанс. — Малта Вестрит от бингтаунския Търговски род Вестрит желае и на двама ви приятен ден. Аз не съм ваша слугиня, а от този момент не се считам и за ваша поданица.

Малта отметна косата от челото си и отново се обърна към калната цепнатина в земята. Да, тя бе способна да слезе отново. Трябваше да довърши започнатото. А после, когато се върнеше в Трехог, щеше да изпрати хора, които да приберат сатрапа. Тъкмо престоят на тази буца пръст щеше да му се отрази добре; може би щеше да го научи на известно смирение…

— Почакай! — нареди той. — Малта Вестрит? Момичето от летния бал?

Девойката погледна през рамо и кимна в отговор на думите му.

— Посмееш ли да ме изоставиш, аз няма да изпратя кораби да спасят баща ти! — заплаши той с помпозен тон.

Малта се изсмя в лицето му.

— Кораби? Какви кораби? Ти нямаше никакво намерение да ми помагаш. Изненадана съм, че изобщо си спомняш лъжата.

— Изнеси една лодка и ни заведи до града. Тогава ще видиш как един сатрап спазва своите обещания.

— Сигурно по същия начин, както спазва и договорите на своите предшественици — ужили го Малта и започна да слиза обратно.

При стъпването си в коридора тя бе посрещната от гръмовни аплодисменти. Девойката трепна: спомените отново се завръщаха… Да се удавиш в спомени. Сега тя осъзнаваше съдържащата се заплаха. Щеше ли да успее тя отново да прекоси затрупания град и да остане себе си?

Във всеки случай тя отказваше да отстъпи пред страха. И в израз на това си опълчване девойката заслиза сред лодките. По пътя си тя забеляза, че съдовете са далеч по-запазени, отколкото беше ѝ се сторило. А към корпусите им бе прикрепен някакъв метал. От допира до лодките ръцете ѝ се оказаха покрити с някакъв бял прах.

Откъм коридора долетя нов пристъп аплодисменти. С бавни крачки момичето продължи да напредва — и бе пресрещнато от облак прах. За момент Малта се задави, а подир отминаването на пристъпа тя можа да види, че въздухът е изпълнен с прашинки.

Тя веднага осъзна значението на тази гледка, макар мислите ѝ умишлено да отлагаха разбирането, тъй като гледката носеше лоши новини. Коридорът се беше срутил. Тя не можеше да се върне по този път.

Девойката осъзна, че е започнала да залита от умора. Само че сега не беше време за почивка. После, когато всичко свършеше — едва тогава щеше да почива.

Малта провлачи крак обратно до струпаните гребни лодки и започна да ги оглежда. Седалките на най-горната бяха пукнати; по стърчащите трески тя разпозна материала: кедър. Баща ѝ го наричаше дърво на вечността.

Тя се зае да отмества най-горната лодка, за да провери състоянието на останалите.

— Рейн… Рейн, събуди се. Имаме нужда от помощта ти…

Той обърна гръб на нежния глас и разбуждащия го допир.

— Остави ме — простена той и опипом придърпа възглавницата над главата си. И се зачуди защо си е легнал с все дрехи и обуща.

Бендир, човек на действието, безцеремонно сграбчи по-малкия си брат за глезените и го издърпа от леглото. Още преди съприкосновението си с пода Рейн се беше разсънил. И разгневил.

— Бендир! — укори го майка им. А по-големият отвърна невъзмутимо:

— Сега не е време за любезности. Той трябваше да е станал още при първия звън на камбаната. Мъката и махмурлукът никога не са били оправдания.

Братовите думи прогониха останките от сънливостта и наченките на гнева.

— Камбаната? Срутване ли има?

— Затрупан е половината град — лаконично отвърна Бендир. — Явно ти дори не си усетил двете земетресения, които имаше през нощта. Всички вече са организирани, но пак ще е нужно време… Никой не познава града по-добре от теб. Трябваш ни.

— А Малта? Малта добре ли е? — неспокойно попита Рейн. Той си спомняше, че тя бе влязла в залата с драцената…

— Остави я Малта! — тросна се брат му. — Ако толкова искаш да се тревожиш за някого, тревожи се за сатрапа и неговата съветничка: двамата са затрупани долу. Ако изобщо са още живи… Какво ще се окаже: водим го в града си, за да го защитим, а вместо това той намира тук смъртта си…

Рейн се изправи на крака. Поне нямаше да му се налага да се преоблича, дори обуването на ботуши му беше спестено.

— Да вървим. Снощи сте довели обратно Малта, нали? — попита той, докато отмяташе къдрици от лицето си. Естествено, това му питане представляваше единствено формалност. Брат му и майка му нямаше да изглеждат толкова спокойни, ако Малта също беше затрупана сред разкопките.

— Това беше някакъв твой пиянски сън — тросна се Бендир.

Отправилият се към вратата Рейн застина.

— Не — възрази той. — Не беше. Тя слезе в града, в нашата зала. Вече ви казах. Спомням си, че ви казах. Спомням си, че ви помолих да я доведете обратно. Не сте ли я довели?

— Тя не е под земята, а лежи в стаята си — подбели очи брат му.

Но майка им бе пребледняла. Тя вкопчи трепереща ръка в рамката на вратата.

— Призори майка ѝ дойде при мен, защото Малта не била в леглото си. Кефрия беше решила, че… — тя поклати глава. — Че дъщеря ѝ може да е при Рейн. Двете с нея надникнахме в стаята ти, но Малта, естествено, я нямаше тук… Тогава зазвъня камбаната…

Гласът на Яни заглъхна. Трябваше ѝ миг, за да се овладее и да продължи, вече по-решително.

— Но как е могла Малта да слезе до стария град, още по-малко да се спусне в него? Та тя почти не е ставала от леглото си. А дори и да се е възстановила, няма как да се ориентира в подземията.

— Има. Силдин — промърмори Рейн. — Малкият ѝ брат. Той непрекъснато се размотава с Уайли Крейн. Са ми е свидетел, най-малко двадесет пъти съм гонил Уайли от подземията… Не се съмнявам, че той не би пропуснал да се вживее в ролята на водач. Къде е Силдин?

— Не зная — с мъка призна майка му.

Бендир грубо се намеси в разговора им:

— Рейн, в града има затрупани хора. Сатрапът и неговата съветничка. И работниците на семейство Винтали. Те тъкмо бяха започнали да разкопават зала край помещението с пеперудените стенописи. Най-малко още две семейства извършват разкопки през нощта. За тези хора знаем, че със сигурност са долу и се нуждаят от помощ. Сега не е времето да се тревожим за вероятности. Трябва да съсредоточим усилията си над знайното.

— Аз със сигурност зная, че Малта е долу — натърти Рейн. — Зная и точно къде: в нашата зала, залата с Коронования петел. Казах ви това още снощи. Най-напред ще спася нея.

— Нямаш право! — кресна Бендир, но майка им се намеси:

— Не спорете. Рейн, ела и започни да копаеш. Главният проход отвежда както към нашата зала, така и към покоите, в които настанихме сатрапа. Достатъчно е да обединим усилия.

Рейн изгледа брат си с разочарованието на предаден:

— Ако ме беше послушал снощи…

— А ти да беше трезвен — отвърна Бендир и първи напусна стаята. Яни и Рейн забързаха подире му.

Трудно беше да размества лодките сред рухналия навес. А след като намери най-запазената, изтеглянето ѝ се оказа още по-уморително. Кеки с нищо не можа да помогне: нейните неспирни ридания най-сетне затихнаха единствено заради унасянето ѝ. За чест на сатрапа трябваше да се каже, че той полагаше усилия, но на практика беше също толкова безполезен, защото не бе привикнал към физическия труд. Малта си наложи да прояви търпение с него — само до миналата година тя би изглеждала по същия начин.

Сатрапът буквално се боеше от работата: отказваше да хване лодката здраво, за да не му се забиели трески. Малта се умори колкото от самите усилия, толкова и от старанието да сдържа нерви.

И все пак лодката бе изтеглена върху островчето. Сатрапът доволно тупаше ръце и сияеше с вида на човек, който самичък е свършил цялата работа — и то забележителна работа.

— Тъй — с удовлетворение изрече владетелят. — Донеси весла, и тръгваме.

Малта бе приседнала на земята и се облягаше на едно дърво.

— Не смяташ ли — отвърна тя, като се стараеше да сдържа сарказма си, — че първо трябва да проверим дали лодката няма да потъне?

— Че защо? — Косго важно стъпи с единия си крак върху носа на лодката. — На мен ми изглежда здрава.

— Ако стои извън водата, дървото се свива. За начало трябва да я оставим в плиткото, за да позволим на дъските да се надуят. Тогава ще се види дали пропуска. И ако по-рано не си знаел, нека ти кажа, че водата на Дъждовната река разяжда дървото. И човешката плът. Ако лодката пропуска, ще трябва да поставим на дъното ѝ нещо, върху което да седим. Освен това сега съм прекалено изморена, за да греба, пък и не сме сигурни къде сме. Ако изчакаме да се стъмни, има вероятност да видим светлините на града през дърветата. Така ще спестим и лутане, и усилия.

Сатрапът я наблюдаваше със смесица от възмущение и обида.

— Искаш да кажеш, че отказваш да ми се подчиниш?

Малта удържа на погледа му, без да трепне.

— Искаш ли да бъдеш разяден от водите на Дъждовната река?

— Не смей да ми говориш с такъв фамилиарен тон, като че си моя съветничка! — кипна той.

— Опазили ме боговете — отвърна Малта. Дали през целия си досегашен живот сатрапът някога се бе натъквал на нечий отказ?

Със стон тя се изправи на крака.

— Помогни ми — рече девойката и започна да избутва лодката към блатото. Помощта му се състоеше в отдръпването на ботуша му.

Свикналата с бездействието му Малта не се изненада. След още няколко мига лодката вече се поклащаше в плитчината. Нямаше с какво и към какво да я върже, но пък отсъстваше и течение, което да заплашва да отвлече дребния плавателен съд. А и момичето се чувстваше твърде уморено, за да се тревожи.

Усетила, че сатрапът все още се взира в нея, Малта се обърна към него и каза:

— Щом ще стоиш буден, би било добре да потърсиш весла. И да наглеждаш лодката. Тя беше най-запазената. Представи си в какво състояние са останалите.

Познат ѝ беше тонът, с който тя изрече тези напътствия. А когато легна на земята и затвори очи, девойката се досети къде го беше чувала: това беше гласът, с който баба ѝ винаги се обръщаше към нея. Малта вече разбираше причината за това обстоятелство.

Макар че тялото ѝ беше изпълнено с болка, а земята определено не бе удобно легло, девойката заспа почти веднага.

Рейн не беше съумял да убеди останалите, затова просто бе продължил сам. Ако останеше да ги чака изцяло да разчистят главния проход, преди да продължат, впоследствие щяха да намерят само трупа на Малта.

Две затрупвания по-навътре младият мъж най-сетне достигна участък от коридора, който беше незасегнат. Тук връвта, с която той отбелязваше пътя си, свърши. Рейн затисна края ѝ с един камък и поспря край стената, за да остави знак със светещия си тебешир — очертанията на тази субстанция се различаваха ясно дори и при най-слаба светлина.

Това не беше първият знак, който Рейн оставяше след себе си. По пътя за насам той бе отбелязвал различните места, от които следващите го работници да започнат разчистването. Тези места младежът откриваше благодарение на непогрешим инстинкт.

Срещата с майката на Малта бе протекла ужасно. На нея той се натъкна при входа на тунела: Кефрия помагаше в извозването на отломки, отдавна съумяла да изцапа бинтовете на ранената си ръка. Когато Рейн я спря и я попита за дъщеря ѝ, сдържаната тревога ясно изникна върху лицето ѝ.

— Не съм я виждала — отвърна тя. — И Силдин не съм. Но няма как двамата да са долу.

— Разбира се — излъга Рейн, пробождан от отвратително усещане. — Сигурно се разхождат някъде из Трехог. И се чудят къде са изчезнали всички.

Ала и самият той не бе могъл да придаде увереност на лъжите си. В погледа му Кефрия бе разчела истината и бе изтръпнала. И Рейн бе побързал да потъне в града. Без да обещава, че ще ѝ върне децата живи. Вече я беше излъгал веднъж.

Младежът напредваше уверено из града, въпреки неотдавнашните срутвания. Той познаваше особеностите на затрупаните коридори и зали не по-зле от собственото си тяло. Още в началото Рейн попречи на копачите да се заемат с един безнадежден проход и вместо това ги насочи към коридор, който те действително прочистиха бързо. Бендир искаше от него да обхожда различните отряди и да ги напътства, но по-малкият брат бе отказал категорично.

— Аз ще работя с онези, които разчистват път към залата с Коронования петел. Щом намерим Малта, ще работя където ми наредиш. Но не и преди това.

Зараждащия се между тях сблъсък предотврати майка им, напомнила на Бендир, че сатрапът също се намира във въпросната посока. В крайна сметка по-големият брат отстъпи, а Рейн събра екипировката си и се отправи на път. В раницата си той носеше вода, тебешир, връв, свещи и прахан, а на колана му се поклащаха инструменти. Фенер не му беше нужен — за разлика от останалите, той се ориентираше в града и без него.

И сега, докато напредваше по коридора, той чертаеше диря точно над ивицата джидзин. Градът наистина умираше, щом осветителната ивица вече отказваше да сияе. Може би целостта ѝ бе прекъсната на прекалено много места… Може би Рейн завинаги бе изгубил възможността да разгадае тайните на този светещ при допир материал.

Той достигна покоите, в които бе настанен сатрапът. Това беше една от най-красивите стаи в целия град, а сатрапът и неговата съветничка я бяха превърнали в кочина. Беше видно, че Косго е лишен от всякаква представа как да се грижи за себе си. Нуждата от прислуга Рейн разбираше — та нали и неговото семейство имаше слуги, които готвеха, чистеха и шиеха. Но да очакваш от някой паж да ти нахлузва обущата? Да разчиташ на специален слуга да ти сресва косата? Що за човек се нуждаеше от подобна помощ?

Изпод вратата се процеждаше вода. Рейн напразно се опита да я отвори: някаква непосилна тежест притискаше откъм вътрешността. Най-вероятно стена от кал…

Младият мъж започна да блъска по вратата и да крещи — без отговор.

Трудно му беше да изпита състрадание към починалите: защото си спомняше изражението на владетеля, с което той бе танцувал с Малта. Дори самият спомен се оказа достатъчен, за да напрегне мускулите му в гняв. Не, калната вълна бе отнела живота на сатрапа далеч по-бързо и милостиво, отколкото би го сторил самият Рейн.

Върху вратата той остави знак, който указваше, че според него вътре няма оцелели. Нека работниците се съсредоточат върху спасяването на оцелелите, изваждането на телата щеше да почака.

Десетина крачки по-надолу той се препъна в нещо. Рейн се надигна с ругатня, но веднага се обърна, защото бе осъзнал, че се е спънал в тяло — дребно и още топло. Живо.

— Малта! — с пробуждаща се надежда промълви той.

— Не… Силдин съм — отвърна треперещ гласец.

Рейн придърпа треперещото момче към себе си и го настани в скута си. Хлапакът беше измръзнал.

— Къде е Малта? Някъде наблизо ли е? — попита той, започнал да масажира ръцете и краката на детето.

— Не зная. — Зъбите на Силдин тракаха; той продължаваше да трепери. — Тя продължи навътре. А мен ме беше страх. После имаше земетресение. Понеже тя се забави, аз тръгнах обратно. — Той се опита да се вгледа в тъмното. — Ти си Рейн, нали?

Постепенно Рейн успя да сглоби цялата история. За да окуражи момчето, той му даде вода и запали свещ. В проблясващата светлина на пламъка Силдин приличаше на дребен, посивял старец: лицето му бе покрито с прах, дрехите му също бяха натежали.

Хлапакът не можа да си спомни точните места, из които бе търсил. Само можа да каже, че не успял да намери сестра си, колкото и да се лутал. А Рейн мислено проклинаше и Уайли, задето бе показал на новия си приятел как да се промъква в града, и себе си, задето не се е погрижил за обезопасяването на изоставените тунели.

Две неща от Силдиновия разказ го стреснаха особено. За начало, по думите на братчето излизаше, че Малта е слязла тук с ясното намерение да намери драцената. Защо? А когато момчето спомена за чутата от нея музика, Рейн трябваше да прехапе устната си. Как така това бе възможно? Та Малта бе родом от Бингтаун. Дори сред родените тук онези, които бяха способни да долавят музиката, бяха малцина. И на всички тях не се разрешаваше да слизат в затрупания град. Именно по тази причина Рейн не бе споделил пред близките си, че той също долавя мелодиите.

Защото онези, които чуваха музиката, а продължаваха да слизат в града, рано или късно се удавяха в спомени. Така казваха всички, работещи сред руините. И с бащата на Рейн се беше случило същото. Баща му бе продължил с проучванията си — докато един ден не го бяха открили да седи в тъмното, обграден с кубчета от черен камък, с които той си играеше…

— Силдин — тихо каза Рейн, — аз трябва да продължа. Знам къде е залата, където лежи драцената, и мисля, че Малта също я е намерила. — Той си пое дъх. — Сега от тебе се иска да решиш. Можеш да останеш тук и да изчакаш работниците да дойдат. Може би аз ще се върна преди тях, водейки Малта. А можеш и да дойдеш с мен, за да я потърсим заедно. Разбираш защо не мога да те изведа веднага, нали?

Момчето се почеса по брадичката.

— Защото има вероятност тя да умре, докато ти се върнеш за нея. — То въздъхна тежко. — Точно по тази причина аз не се върнах да доведа помощ одеве. Боях се, че другите ще закъснеят…

— Ти си храбър малък мъж, Силдин. Неразумен, но храбър. — Рейн го изправи на крака и сам се надигна. И хвана момчето за ръка. — Ела, да намерим сестра ти.

В другата си ръка хлапакът стискаше свещта — тъй ревностно, сякаш носеше пламъка на живота си. Той беше развълнуван, но изтощен: в самото начало Рейн съобразяваше хода си с неговия, а после, без да се вслушва във възраженията му, качи детето на раменете си. Така двамата продължиха — Силдин държеше свещта високо, а Рейн оставяше тебеширена диря.

Макар и слаб, пламъкът на свещта безжалостно показваше на Рейн всичко онова, което младежът би предпочел да не зърва. Неговият обичен град чезнеше… Трусовете от изминалата нощ бяха нанесли удари, от които затрупаното великолепие никога нямаше да се възстанови. Още известно време то щеше да съществува като фрагменти — откъснати едни от други стаи и коридори — докато те не изчезнеха на свой ред. Още преди години земята беше погълнала града, а сега ѝ оставаше единствено да го разяде със стомашните си сокове от всепроникваща кал.

Мъртва беше и мечтата му да зърне целия град разкопан.

Въпреки това той продължаваше да крачи решително и да си тананика. Каченото на раменете му момче мълчеше — ако не беше свещта, която Силдин продължаваше да стиска, Рейн би решил, че младият му спътник е заспал.

Неговото тананикане заглушаваше всички онези звуци, които младежът предпочиташе да не дочува: скърцането на напрегнати опори, стичащите се капки, ехото на някогашно веселие. Младият мъж отдавна се беше научил да предпазва ума си от тях. Тези отгласи от отминали времена непрекъснато настояваха да не бъдат забравени… И ако не беше тревогата му за Малта, той не би могъл да им устои. Преди нея този град бе съставлявал целия му живот. Без него Рейн не би намерил смисъл да съществува. Ала сега животът му бе намерил нов смисъл. Малта. И той нямаше да позволи нито на града, нито на драцената да му я отнеме. Дори и ако всичко друго, обичано от него, погинеше, той щеше да спаси Малта.

Вратата на залата с Коронования петел бе открехната… Не, тя бе отскочила от рамката си. След един бърз поглед към символа, превърнал се в родов герб на семейството му, Рейн смъкна Силдин от гърба си.

— Почакай ме тук. В залата е опасно.

Силдин го изгледа сепнато: това беше първият път, в който Рейн открито споменаваше опасност.

— Ами ако те премаже? — уплашено попита той.

— Тя отдавна ме е премазала — отвърна Рейн. — Стой тук и дръж свещта.

Ако Малта беше в съзнание, тя щеше да е чула гласовете им и да ги повика. Това означаваше, че той ще трябва да търси тялото ѝ и да се надява, че ще го намери все още живо. Във всеки случай той знаеше, че тя е дошла тук.

Без да се надява, той стовари дланта си върху джидзиновата ивица край вратата. Отзовалото се сияние бе бледо и лениво като сироп… С усилие на волята младият мъж остана неподвижен, докато изчакваше цялата зала да се освети.

Трусовете бяха нанесли съкрушителни щети на залата. Куполът беше се пропукал на две места, отстъпил под напора на влажна пръст. Редом с късовете напукан кристал висяха корени. Но от Малта нямаше и следа.

За да се убеди, Рейн бавно започна да обхожда залата, задържайки ръката си върху осветителната ивица. Той изтръпна, когато достигна до първия паднал панел: за мястото на този механизъм трябваше да се е досетил и сам. Вместо това безмозъчната ярост на земетресенията бе изпреварила диренията му.

Но край втория панел той се навъси. И запали свещ, за да се убеди със сигурност — около тукашния механизъм личаха следи от човешки ръце. Няколко дребни стъпки личаха сред калта. Малта бе идвала тук.

Рейн отново я призова. И този път викът му остана без отговор.

В средата на залата гигантският ствол лежеше непокътнат, сред пълно мълчание. И макар страшно да му се искаше да разпита драцената, допирът до дървото отново би го поставил под властта ѝ. А това той нямаше намерение да допуска. Много скоро пръстта щеше да я покрие изцяло и да я зарови — и Рейн щеше да е свободен завинаги. Малта също, защото драцената бе достигала до нейния ум чрез неговия.

— Малта! — отново извика той, този път много по-силно. По-рано гласът му би изпълнил с ехо просторното помещение, ала сега крясъкът затихна глухо.

— Намери ли я? — подвикна Силдин откъм вратата.

— Още не съм. Но ще я намеря.

Момчето отново се обади, с уплах в гласа:

— Тук започна да се просмуква вода. Изпод стената. Скоро ще потече по стълбите.

Пръстта затрупваше, а водата рушеше…

С гневен рев той се затича към притихналия ствол и стовари дланите си върху него.

— Къде е тя? — кресна Рейн. — Къде?

Драцената се разсмя. Познатата болка отново изпълваше ума му; тя пак се беше наместила в главата му. Идеше му да вие от безсилие, но какво друго му оставаше да стори?

— Къде е Малта?

Не е тук — с нетърпимо самодоволство отвърна женската.

— И сам виждам това, проклетнице. Къде е тя? Зная, че ти си свързана с нея и знаеш.

В отговор тя изпрати съвсем неусетна представа — израз не на снизхождение, а на желанието ѝ да го раздразни. Чрез нея той усети изтощението на Малта, почувства и оловната тежест на съня ѝ.

— Градът няма да остане още дълго. Много скоро той ще се срути. Ако не ми помогнеш да я намеря и да я спася, тя ще умре.

Колко си развълнуван от съдбата на града! А пък преди не се трогваше, че мен ме очаква подобна съдба.

— Това не е вярно, проклета твар! И ти сама знаеш, че това не е истина. Аз не спирах да се терзая заради съдбата, която те очакваше. През цялото си юношество аз почти те боготворях. Не минаваше ден без да дойда при теб. Отрекох се от теб едва когато ти се обърна срещу мен!

И въпреки това ти не пожела да се отпуснеш пред мен. Жалко… Само в рамките на една нощ щеше да научиш всички тайни на този град. Както стори Малта.

Рейн застина.

— Ти си я удавила — промълви той. — Давила си я в спомените на града.

Тя сама се гмурна в тях, напълно по своя воля. Още в мига, в който тя пристъпи тук, Малта прояви безпрецедентна възприемчивост. Тя не само се гмурна, но и заплува. И се опита да ме спаси — заради теб и заради баща си. Ти беше цената, която трябваше да платя. Трябваше завинаги да се отрека от теб в замяна на свободата си. Колко жалко, че Малта не успя.

— Водата започва да блика по-силно, Рейн!

Сепнатият глас на момчето прекъсна диалога, протичащ в мисълта. Рейн се извърна към него. Силдин стоеше досами прага на залата, задържащ свещта близо до лицето си. Водата се вливаше край него и безшумно изпълваше помещението. Движението ѝ понасяше отразената светлина: красива гледка, ала носеща смърт.

Рейн се усмихна сковано към момчето.

— Всичко ще бъде наред, Силдин — излъга той. — Ела, двамата с теб трябва да свършим още нещо, преди да излезем.

И той хвана лепнещата му длан. Където и в града да беше заспала Малта, от този сън тя никога нямаше да се събуди: настъпващата в залата вода вещаеше това. Излизаше, че краят ще настъпи по-бързо, отколкото Рейн бе очаквал.

Той обърна гръб на огромния ствол и отведе момчето до първия панел. Там Рейн прикрепи свещта към стената с помощта на малко восък и отново се усмихна към Силдин.

— Тук има огромна врата, която двамата с теб трябва да отворим. От нея ще започне да се посипва пръст, но ти не се плаши, а продължавай да въртиш манивелата. Ще се справиш ли?

— Така мисля — с колебание отвърна детето. То не можеше да откъсне очи от водата.

— Първо ще опитам аз — продължи Рейн. — Ще ти оставя онзи механизъм, който се върти по-лесно.

И той сграбчи дръжката, наблягайки с цялата си тежест. Колелото не трепна.

Без миг колебание младият мъж откачи от колана си инструмент за разчистване и няколко пъти го стовари върху оста, след което повтори опита си. Този път механизмът се раздвижи, макар и със стържене. Да, щеше да се върти, но щеше да бъде трудно за момчето. Затова той сне от колана си лост и го застопори между спиците на колелото.

— Ето така. Накланяш, докато опре, и въртиш. Опитай.

Силдин раздвижи колелото. Откъм стената долетя трополенето на противотежест, а Рейн се усмихна доволно.

— Много добре. След това го преместваш отново и пак по същия начин.

Когато се увери, че момчето е овладяло исканото от него, той се отправи към другия панел и трескаво започна да разчиства пръстта. При това си забраняваше да мисли за следствията от постъпката си: оставаше съсредоточен единствено върху непосредствените си движения.

Какво правиш? — тихо се обади гласът на драцената.

Рейн се засмя в отговор.

— Много добре знаеш — промърмори той. — Ти познаваш всяка моя мисъл. Да не искаш да започна да се съмнявам?

Аз не зная всичко за тебе, Рейн Купрус. Никога не съм очаквала, че ти ще сториш това. Защо го правиш?

Този път младежът се разсмя още по-гръмко. Стана му жал за Силдин, защото момчето го поглеждаше плахо, но не смееше да го попита защо си говори сам.

— Защото те обичам. Аз обичам града, а за мен ти винаги си представлявала неговата същина. Затова се опитвам да спася поне част от него. Онази част, която все още не е погинала.

Ти вярваш, че ще умреш, ако отвориш вратата. И ти, и момчето.

Рейн кимна.

— Да. Но тази смърт ще бъде по-бърза, отколкото ако останем тук и изчакаме водата да повали стените отгоре ни.

Какво ви пречи да се върнете обратно?

— Нима се опитваш да ме разубедиш от онова, което години наред ме умоляваше да сторя? — с присмех се осведоми той. А след това отговори на питането ѝ. — Обратният път вече не съществува. На идване видях, че откъм покоите на сатрапа се процеждаше вода. Вратата им не би могла да удържи дълго. Подозирам, че именно от това място идват тези струи. И с мен, и с момчето е свършено. Но ако съборим тавана, има вероятност да се образува дупка, през която да нахлуват слънчеви лъчи. Ако действително стане така, ти ще оцелееш. А ако не, тримата ще бъдем погребани заедно.

Очакваният ѝ отговор не последва. Вместо това тя стори нещо неочаквано, оттегляйки присъствието си. Без да изрази благодарност или да се сбогува, тя просто бе напуснала ума му.

Приключилият с разчистването Рейн разхлаби и този механизъм с няколко удара. Той подозираше, че щом противотежестите се раздвижат достатъчно, инерцията ще започне да върши по-голямата част от работата. А може би колелото дори нямаше да се отмести на един цял оборот. За тази, последната възможност, той не искаше да мисли. Собствената си бавна смърт би могъл да понесе. Ала с дете край себе си…

Той подпъхна дръжката на инструмента като лост и погледна към Силдин. В очите на момчето личаха сълзи на страх.

Рейн даде знак.

Двамата започнаха да наблягат. Колелата се завъртяха неохотно, но все пак се раздвижиха. Вратата простена в предупреждение. Рейн и Силдин преместиха лостовете си в подготовка за следващия тласък. И отново. Противотежестите продължаваха да се разместват, ала без да включват влиянието си. Колко ли пръст притискаше вратата? С течение на годините нейните слоеве несъмнено се бяха слегнали плътно — а колко бяха изминалите години, никой не можеше да каже. И Рейн си въобразяваше, че ще успее да отмести притиснатата врата? И че не само ще успее, ами че всичката тази пръст ще остави място за слънчеви лъчи? Нелепо…

И все пак той продължаваше да мести импровизирания си лост.

В проява на злостна ирония джидзиновата ивица припламна сама — за да освети предсмъртната агония на града. Светлината открои пукнатините, плъзнали по стенописите, и пълзящата по пода вода. За първи и последен път в живота си Рейн зърваше истинската красота на залата. Той се озърна смаяно.

Сепна го разнеслият се пукот, прозвучал не откъм вратата, а над главите им. Част от кристалния купол поддаде. Прозрачни сталактити полетяха към пода и се пръснаха на хиляди парченца. Последва ги слаба струя пръст, след което таванът отново притихна.

— Продължавай, момчето ми. Справяш се отлично — окуражи Рейн. Двамата едновременно раздвижиха лостовете си и се напрегнаха. Механизмът отново простена.

Откъм страната на Рейн се разнесе гръмко пращене. Младият мъж инстинктивно се хвърли към Силдин, а вратата се разклати. От ръба ѝ плъзна огромна вертикална пукнатина, простираща се между горния и долния праг. Натискът не се ограничи до преградата, а преля към самата стена. Кристални декорации и мазилката на фрески започнаха да се ронят. Никъде в залата нямаше укритие от тази градушка. Куполът безвъзвратно поддаваше под тежестта на земята.

Рейн притисна момчето към себе си и се приведе над него — сякаш с тялото си можеше да го предпази от тоновете пръст. Силдин бе вцепенен от ужас, прекалено изплашен, за да крещи.

Един от панелите на тавана рухна цял, подпирайки единия си край върху ствола. Момчето неочаквано се раздвижи:

— Бързо, да се укрием там!

Преди Рейн да е успял да му попречи, хлапакът вече търчеше сред сипещите се отломки и се хвърляше под наклонения панел.

— Там водата ще ни удави! — изрева подире му младежът. Въпреки това той започна да криволичи на свой ред, за да се оттегли под това съмнително укритие. В залата отново притъмня. А таванът продължаваше да се рони.

Тя далеч нямаше намерение да се събужда още, ала някой беше започнал да я бута по гърба.

— Престани, Силдин! Боли! — тросна се девойката.

И Малта се претърколи, решена хубаво да напердаши брат си. Едва тогава тя осъзна, че не се намира в стаята си у дома. Не, тя лежеше на някакво неудобно и студено място. На всичкото отгоре под бузата ѝ се бяха залепили листа.

Сатрапът отново я побутна с крак.

— Ставай! — нареди той. — Виждам блясък сред дърветата.

— Ритнеш ли ме отново, ще видиш звезди посред бял ден! — озъби се Малта. Нещо в тона ѝ накара Косго да направи крачка назад.

Свечеряваше се. Още не беше достатъчно тъмно, за да се виждат звездите, но и в този сумрак светлините на града се виждаха добре. Това беше гледка, която едновременно обнадежди и разочарова Малта: вече се знаеше посоката, в която да поемат, ала светлините изглеждаха толкова далече…

Тя се надигна бавно, защото цялата снага я болеше.

— Намери ли весла? — обърна се тя към сатрапа.

— Аз не съм ти слуга — високомерно отвърна владетелят.

Девойката скръсти ръце.

— А аз не съм ти слугиня — заяви Малта и се навъси. В затрупания град щеше да е тъмно като в гроб. Как бе възможно начело на цяла Джамаилия да стои тъй некадърен и безполезен човек?

Тя погледна към Кеки. Съветничката се беше разположила в лодката с вида на куче, изчакващо разходката си. Тук водата бе толкова плитка, че лодката бе допряла дъното заради тежестта на придворната. При тази гледка Малта едва не се изсмя с глас.

Тя погледна отново към сатрапа: Косго я наблюдаваше с възмутен вид. Този път тя не можа да овладее смеха си.

— Предполагам, че връщането ви в града е единственият начин да се отърва от вас — каза девойката, след като се успокои.

— Където ще получиш наказание, съответстващо на проявеното от тебе неуважение — високопарно заяви сатрапът.

С любезен интерес Малта се осведоми:

— Това мотивиране ли трябваше да представлява?

Сатрапът се замисли за момент, преди да отвърне.

— Ако занапред ми се подчиняваш с готовност, ще склоня да проявя снизхождение.

— Нима? — изрече девойката. Тази игра ѝ стана скучна, затова тя отново се отправи към дупката в земята. В тялото ѝ не бе останала част, която да не е измъчвана от болка. Краката ѝ бяха разранени, коленете и кръстът пламнаха мъчително, когато тя приклекна, за да пропълзи обратно сред останките.

Наложи ѝ се да търси в тъмното, тъй като маслото във фенера им беше свършило. Заради тези обстоятелства на диренето тя не намери гребла, но успя да открие няколко кедрови дъски, които щяха да свършат работа. Не точно като весла, по-скоро като пръти. Пак щяха да се окажат достатъчни за направляването на лодката. Пътуването към Трехог щеше да бъде дълго, но до сутринта все щяха да пристигнат.

За обясненията, които щеше да ѝ се наложи да дава подир завръщането си, Малта се стараеше да не мисли.

Тя се навъси за момент, докато изпълзяваше обратно, влачейки дъските подире си. Струваше ѝ се, че е забравила да свърши нещо… нещо, свързано с града… и някакви лостове. Бе напуснала града с някаква определена цел, но каква — не можеше да си спомни. Спомняше си единствено онова, което бе сънувала днес следобед: полет сред мрак.

Проблемът не се намираше в забравата — просто Малта си спомняше тъй много неща, че се затрудняваше да определи кои от тези спомени са нейни. Още със самото си слизане в затрупания град тя бе вършила неща, несвойствени за нея…

Горе тя завари останалите двама да седят в лодката.

— Ще трябва да излезете — търпеливо им обясни тя. — Първо ще трябва да избутаме лодката до по-дълбоки води.

— Не можеш ли просто да изтласкаш лодката с греблата? — оплака се Кеки.

— Не, не мога. Лодката трябва да плава свободно, за да може да се гребе.

Докато изчакваше знатните гости да стъпят обратно на брега, тя размишляваше над знанията, които притежаваше благодарение на своя произход и на които до този момент не бе помисляла да придава специално значение. Излизаше, че имало предимства да принадлежиш към Търговски род.

Заради мрачината им трябваше известно време, за да открият подходящо място за пускането на лодката. Подир това и Кеки, и сатрапът с изключителна плахост пропълзяха вътре по един близък корен. Малта ги разпрати в двата края на съда, а самата тя се разположи в средата — щеше да стои права, за да си служи с импровизирания прът.

Не за първи път девойката сядаше в лодка: като малка се бе разхождала с една малка гемия из дворното езеро. Ала тези обстоятелства бяха различни… дали щеше да успее?

Тя повдигна очи към светлините на висящия град. Да, щеше да успее. Целта ѝ бе видима, съществуваше. И подлежеше на достигане.

Възвърнала увереност, Малта започна да оттласква лодката.

Глава тридесет и осма

Капитанът на Парагон

Два дена бяха минали от сблъсъка със змията и животът на кораба почти си бе върнал обичайната рутина. Хаф дори направи опит да възобнови задълженията си, но след няма и час на слънце припадна, като за малко не се изтърси от въжетата. Към Алтея той се обръщаше със значително по-голямо уважение; останалите моряци също следваха примера му.

Хаф не бе ѝ благодарил, задето тя му беше спасила живота, но пък Алтея и не очакваше благодарност — стореното от нея влизаше в задълженията ѝ. За нея щеше да е достатъчно, ако той най-сетне се примиреше и признаеше превъзходството ѝ в определени области.

Имаше моменти, в които тя не можеше да не се замисли коя от двете ѝ постъпки бе ѝ спечелила искреното уважение на екипажа: извличането на Арту или битката със змията. Тялото ѝ още носеше болките, заработени във въпросния ден — но тъй като с тях Алтея бе откупила почитта на хората си, болката бе съпроводена с удовлетворение.

Брашън все още изглеждаше отвратително: мехурите по лицето му се бяха пукнали и сега кожата му се белеше, придавайки му състарен вид. А може би самият капитан се чувстваше изтощен.

По някаква неназована причина Брашън бе призовал нея, Янтар и Лавой в каютата си. И сега тримата стояха пред капитана си, изчаквайки го да заговори. Алтея се развличаше с опита си да отгатне обстоятелството, наложило събирането им.

Със сериозен глас Трел поде:

— Моряците започват да се сработват и да приличат на истински екипаж, макар да има още какво да се желае… Но не това е най-важното. Нашата мисия ще ни отведе сред води, където уменията в битка са по-важни от уменията на борда. Време е да определим какво точно бихме могли да очакваме от хората си, ако се натъкнем на още змии или на пирати.

Той се навъси и се облегна в креслото си, подир което кимна към масата и обкръжилите я столове. В единия ѝ край бяха захвърлени няколко парчета платно; бутилка бренди и четири чаши също присъстваха върху плота.

Докато останалите се настаняваха, капитанът се зае да налива в чашите. Той беше и този, който вдигна наздравица:

— За досегашния ни успех. Нека той продължава и занапред!

Четиримата пиха. Брашън се приведе напред и сключи пръсти над масата.

— Ето как виждам нещата аз. За нашите моряци не е чужд побоят. Може да ви се стори странно, но това беше един от факторите, по които преценявах наеманите от мен хора. Те умеят да се бият, но не и да се сражават. Не са свикнали да действат единно, като бойна част, която се подчинява на нареждания при всякакви обстоятелства. Те трябва да знаят как при нужда да защитават Парагон, също и как да нападнат друг кораб. В такива моменти не може всеки да се осланя на себе си. Те трябва да се научат да се доверяват на преценката на офицерите си. Хаф трябваше да усвои по трудния начин, че висшестоящите не издават нареждания безпричинно… Затова искам да започнем да обучаваме моряците, докато този нагледен пример е още пресен в спомените им.

Брашъновият поглед се спря на Лавой.

— Двамата с теб говорихме по този въпрос, когато обсъждахме задълженията ти. Време е да започнем обучението. Искам всеки ден да има някаква тренировка. Сега времето е хубаво, корабът сам се грижи за себе си… Да се възползваме от тези благоприятни обстоятелства, защото те няма да продължат вечно. И друго. Бих искал да видя и по-голяма сплотеност. Прави ми впечатление, че някои от моряците все още се отнасят с презрение към бившите роби. Това трябва да се промени. Всеки един от тези хора е член от екипажа на Парагон. Няма бивши роби, престъпници и прочие.

Заместник-капитанът кимаше.

— Ще започна да ги размесвам повече. До този момент ги оставях сами да се организират, но вече изрично ще определям кой с кого ще работи. Разбира се, в началото те ще се противят. Ще има няколко пукнати глави, преди всичко да потръгне.

— Това се очаква — въздъхна Брашън. — Постарай се да не им позволяваш да се осакатят едни други, докато се опознават.

Лавой се засмя сухо:

— Имах предвид, че пукването на глави ще върша аз. Иначе разбирам какво искате от мен. Ще започна да ги обучавам да си служат с оръжие. За начало с дървени…

— Не пропускай да им съобщиш, че по-добрите оръжия ще останат за по-добрите бойци. Така ще се стараят повече — посъветва го Брашън в заключение и премести погледа си към Янтар. — И докато сме на темата за оръжия… От теб ще искам да въоръжиш кораба. Ще можеш ли да изработиш подходящо оръжие за Парагон, с което той да се брани от змиите? Нещо като копие? И смяташ ли, че той ще успее да се научи да борави с него?

Макар и изненадана, Янтар кимна:

— Мисля, че ще се справя.

— В такъв случай пристъпи към работа. Пригоди и някаква поставка, за да може оръжието да му е подръка. — Капитанът поклати глава. — Опасявам се, че из пиратските води по-често ще се натъкваме на тези създания. Искам да бъдем готови.

— Въз основа на нещата, които научих от Алтея, бих искала моряците да разберат, че морските змии реагират различно от останалите животни — с недоволен вид обяви Янтар. — Екипажът трябва да се научи да не им обръща внимание и да не ги провокира, освен ако самото създание не ни напада. Змиите не биха побягнали от един замах с копие, а точно обратното — това само би ги амбицирало да отмъстят.

Тя скръсти ръце. Без да обръща внимание на Брашъновото въсене, Янтар продължи:

— Ти сам знаеш, че това е така. Освен това… аз лесно бих могла да изработя подобно копие, но дали е разумно да въоръжаваме Парагон? Не говоря само за слепотата му. Въпросът е, че на моменти той става… неразумен. Има вероятност да се нахвърли върху змия, която не възнамерява да ни напада, а само проявява любопитство или дори е добронамерена. Предлагам вместо това да му изработим оръжие, към което той да не е в състояние да посегне във всеки един момент. Змиите му влияят странно… А съдейки по нещата, които видях до този момент, това влияние е двустранно. Той твърди, че змията го била следвала дни наред, опитвайки се да разговаря с него. Струва ми се уместно да ги отбягваме, доколкото това е възможно. А когато се натъкнем на тях, не бива да ги превръщаме в свои врагове. — Тя поклати глава. — Смъртта на последното създание му повлия странно. Почти изглежда, че Парагон скърби за него.

Лавой изсумтя.

— Да не ги превръщаме във врагове? Опитвали да разговарят? Ти явно си прихванала от лудостта на кораба, жено. Морските змии са животни. Те нито мислят, нито чувстват. Ако убием достатъчно от тях, те ще се научат да ни оставят на мира. Аз подкрепям капитана. Трябва да въоръжим кораба.

Той сви рамене в отговор на хладния ѝ поглед и добави:

— Само един шут не би се съгласил с това.

— Аз не съм съгласна — невъзмутимо се усмихна Янтар. — Това не е първият път, в който ме наричат така, надали е и последният. И все пак аз ще ти кажа следното: хората отказват да признаят на животните способността за мисли и чувства, главно за да не чувстват вина заради онова, което правят с тях. Но в твоя случай има и друга причина — за да се боиш по-малко от животните.

Лавой презрително поклати глава.

— Не ме е страх от някакви си влечуги. Нито бих изпитал съжаление за нещо, което съм им причинил. Бих съжалил единствено, ако допусна да ме излапат. — Той се обърна към Брашън. — С ваше позволение, капитане, бих искал да се върна на палубата. Хората ще започнат да се тревожат от отсъствието на всички помощници.

Брашън кимна и отбеляза нещо в бордовия дневник.

— Започни с тренировките още днес. Нека акцентът да пада не само върху самите движения, а и върху бързината, с която командите биват изпълнявани. Накарай ги да разберат, че те трябва да действат единствено в отговор на заповед, особено ако имаме насреща си морска змия. Постарай се да включиш по-умелите моряци, нека помагат на другарите си. Двама от бившите роби имат добър опит с оръжията. Джек също — тя е бърза и умее да размахва ножа. Тъкмо така екипажът ще се сплоти още по-добре.

Той замълча за момент.

— Янтар ще изработи оръжие за кораба и ще го научи да си служи с него. — Тук Брашън се обърна към нея. — Парагон ще получава оръжието си по нейна преценка, освен ако аз не наредя изрично. Смятам, че нейните наблюдения относно змиите и тяхното влияние върху кораба са основателни. Ние ще се стремим да ги отбягваме, подминаваме и чак в краен случай ще влизаме в битка с тях: в този ред се подрежда тактиката ни. — Капитанът помълча, за да подчертае тези си думи пред Лавой. — Това е всичко, свободен си.

По лицето на помощник-капитана пробяга гняв: на практика Брашън бе перифразирал препоръките ѝ под формата на заповед. Всеки друг би се примирил, но Лавой ясно изразяваше недоволството си. То пролича в резкия начин, по който той кимна и се обърна към вратата.

Алтея и невъзмутимата Янтар също понечиха да се надигнат, но капитанът ги спря.

— С вас двете трябва да обсъдя още някои неща. Седнете.

Лавой спря и погледна през рамо. Очите му припламнаха.

— Тези неща касаят ли и мен, капитане?

— Ако беше така, щях да ти наредя да останеш. Ти вече получи задачата си — със студен поглед отвърна Брашън.

Алтея затаи дъх. По всичко изглеждаше, че сблъсъкът между двамата е неизбежен. Напрежението бе осезаемо…

Лавой възнамеряваше да отвърне нещо, но се отказа в последния момент и вместо това кимна отново. Той дори не затръшна вратата след себе си, просто я затвори малко по-рязко.

— Това разумно ли беше? — попита Янтар след няколко секунди мълчание.

Брашън и нея прикова с хладен капитански взор:

— Може и да не е било разумно, но беше необходимо. — С въздишка той се облегна назад и допълни чашата си, за да има с какво да навлажнява уста по време на последвалите разяснения. — Той е мой заместник. Това не му дава правото да се мисли за единственото звено между мен и екипажа, нито да смята, че неговото мнение е единственото, в което съм длъжен да се вслушвам. Недопустимо е да се намесва по подобен начин. — Трел леко се подсмихна. — Да не говорим, че аз съм в правото си да не се вслушвам в ничии съвети.

Янтар се навъси, но Алтея веднага разбра от каква позиция говореше той. Това я накара да погледне на него по съвсем нов начин. Брашън притежаваше онова неопределимо качество, което изграждаше добрия капитан. Натискът на новите отговорности бе очертал нови бръчки по челото и в крайчетата на устата му. И освен това той бе прокарал между себе си и екипажа онази ледена черта, отделяща съответните им задължения. Може би той беше самотен…

В следващия момент тя осъзна, че тази ѝ мисъл няма значение. Брашън бе станал такъв, какъвто трябваше да стане. Тази подредба на обстоятелствата беше наложена от самата нужда: не съществуваше друг начин, по който Трел пълноценно да управлява кораба. Разбира се, наличието на тази граница отделяше и нея самата… но дори и това ѝ съжаление се стопи пред прилива на гордост. Ето това беше потенциалът, който баща ѝ бе съзирал в него. И Брашън бе оправдал доверието на покойния си капитан.

За момент той я погледна мълчаливо. (Беше ли възможно да е усетил мислите ѝ?) Сетне той посочи към парчетата платнище.

— Алтея, ти винаги си била по-умела от мен с писеца… Бих искал да прекопираш тези скици. Това са пиратските пристанища, които посетих като помощник на борда на Пролетна вечер. За начало ще потърсим Вивачия в Заграба, макар да се съмнявам, че ще успеем да я заварим там. Във всички случаи тези карти ще ни помогнат. Ако нещо ти се стори неясно, питай. Когато приключиш, ще ги покажем и на Лавой. Той не може да чете, но има отлична памет. Важно е всички от нас да притежават това знание.

Загатнатото в последните му думи я накара да изтръпне. Още от този момент Брашън вземаше мерки, в случай че бъде убит. Самата Алтея бе избягвала да мисли за това. Брашън не бе могъл — това бе част от тежестта на отговорностите.

Той побутна парчетата платнище към нея. Младата жена се зае да ги разглежда, но бързо изгуби концентрация: заради думите, с които капитанът се обърна към приятелката ѝ.

— Янтар… Снощи ти си била извън борда. Парагон те е държал на ръце. Самият аз чух гласовете ви.

— Така беше — безстрастно се съгласи тя.

— И какво правеше там?

Майсторката на накити придоби смутен вид.

— Експериментирах.

Брашън изсумтя през носа си.

— Преди малко ти сама видя, че аз не търпя неподчинение дори от своя първи помощник. Какво те е накарало да смяташ, че за теб ще направя изключение? — Следващите си думи той произнесе по-меко. — Щом се случва на борда на кораба, аз трябва да зная. Слушам те.

Янтар се загледа в ръцете си, неизменно обгърнати в ръкавици.

— Вече обсъждахме това, преди да отплаваме… Парагон знае, че аз възстанових ръцете на Офелия. Той смята, че щом съм успяла да поправя нея, на него също ще мога да върна зрението. — Тя облиза устни. — Но самата аз се съмнявам.

Гласът на Брашън придоби заплашителен тон:

— Както и аз. Което ти много добре знаеш. Преди да отпътуваме ти казах, че сега не е моментът за подобни рисковани експерименти. Разочарованието, което Парагон би изпитал от един неуспешен опит, ще представлява заплаха за всички ни.

Лицето на Янтар започна да потъмнява гневно.

— Зная какво си мислиш — продължи капитанът. — Само че не става дума за нещо, което засяга само двама ви. То касае всички нас.

Тя си пое дъх.

— Аз не съм докосвала очите му, капитане. Нито съм му давала празни надежди, че ще го сторя.

— А какво си правила тогава?

— Заличавах звездата, белязала гръдта му. Седмолъчата звезда.

— Той каза ли ти за значението на този знак? — с интерес попита Брашън.

Жената поклати глава.

— Не. Самата аз също не зная. Но ми е известно, че той я асоциира с изключително тягостни спомени. Заличаването ѝ беше нещо като компромис, на който двамата с него се спряхме. Онази среща със змията го смути дълбоко. През цялото време досега не е мислил за друго. Той се опитва да преосмисли целия си живот — като момче, което пристъпва в зрелостта. Стигнал е до извода, че нищо не е такова, каквото е смятал, затова построява наново възгледите си.

Янтар си пое дъх с вида на човек, комуто предстои да изрече нещо важно. В последния миг тя размисли и вместо това изрече:

— За него това е време на напрегнат размисъл. Това само по себе си не е нещо лошо, но изисква от него да се вгледа дълбоко в самата си същина: което в неговия случай налага съприкосновението с болезнени спомени. Моето желание беше да го разведря.

— Трябвало е първо да ми поискаш разрешение. И не е трябвало да работиш извън борда без надзор.

— Парагон ме пазеше — изтъкна тя. — Той лично ме държеше.

— И все пак. — В тези три думи Брашън смогна да вложи остро предупреждение. — Занапред искам да зная, когато ще работиш по фигурата. — С по-мек глас той се осведоми — Как върви работата?

Този път Янтар задържа невъзмутимостта си.

— Бавно. Този материал е изключително твърд. Освен това моята цел не е да изстържа звездата, заменяйки я с друг белег. Аз по-скоро я прикривам, отколкото отстранявам.

— Разбирам. — Брашън се надигна и със замислени крачки започна да се разхожда из каютата. — Смяташ ли, че би могла да възстановиш очите му?

Тя печално поклати глава.

— Би се наложило да преработя цялото му лице. Дори и да запълня празнината на мястото на очите му и да резбовам нови, няма гаранция, че те ще прогледнат… Не съм запозната със специфичните свойства на този материал. Самият Парагон също не знае. Има голяма вероятност само да го увредя още повече.

— Разбирам — повтори Брашън след кратък размисъл. — Продължи да работиш по белега, но занапред искам да вземаш мерки като всеки друг моряк, който работи по корпуса. Това включва с теб да има друг човек. Друг човек — натърти той. — Това е всичко, свободна си.

На Алтея се струваше, че за приятелката ѝ е трудно да привикне към подчинението. В нейното надигане се долавяше известна наскърбена неохота.

Самата Алтея също избута стола си назад и се надигна, ала Брашън я спря на прага.

— Още нещо, Алтея.

Тя се обърна към него. И в отговор на мълчаливия му поглед затвори вратата след Янтар.

— Става дума за една услуга — въздъхна Трел. — Много е вероятно между Янтар и Лавой да изникнат търкания. Ще те помоля да я държиш под око… Не, не за да я пазиш. Тя е не по-малко опасна за Лавой, отколкото Лавой за нея. Той просто още не го е осъзнал. Затова искам от теб да следиш развитието на нещата. И ме предупреди, ако изникнат признаци, че ще се стигне до сблъсък. След случилото се днес Лавой несъмнено ѝ има зъб, но аз няма да му позволя да стигне прекалено далече.

— Тъй вярно — кимна тя.

— И още нещо. — Брашън се поколеба. — Ти как си? Как са ръцете ти?

— Оправят се. — Алтея протегна пръсти към него. И зачака, защото виждаше, че той иска да каже още нещо.

— Искам да знаеш… — тихо заговори Трел. — В онзи момент едва се сдържах да не удуша Арту с голи ръце. И все още ми се иска да го сторя.

— Аз стигнах по-далеч в опита си да го убия — кисело се подсмихна младата жена. — Но нещата се развиха още по-добре. Аз го надвих. Той го знае, екипажът също го знае. Ако ти беше се намесил, все още щеше да ми се налага да се докажа пред останалите. И щеше да ми бъде още по-трудно.

И в този миг тя усети какво очаква да чуе той от нея.

— Ти постъпи правилно, капитан Трел.

За момент Брашън се усмихна искрено. С неподправено удовлетворение.

Алтея трябваше да скръсти ръце, за да не позволи на тялото си да се приближи към него.

— Моряците уважават преценката ти. Аз също.

Брашън мълчаливо се намести в креслото си. Той не ѝ благодари, това не би било подобаващо. А Алтея тихо излезе и затвори вратата след себе си, без да поглежда назад.

Когато вратата щракна, Брашън затвори очи. Той бе взел правилното решение. И двамата бяха взели правилното решение. И двамата се бяха съгласили, че е по-добре така. Много по-добре.

Но тогава защо не му ставаше по-леко?

А дали изобщо някога щеше да стане по-леко?

— Ние сме двама — довери Парагон, обгърнал я с огромните си длани. Тя беше толкова лека… Като кукличка, натъпкана с просо.

— Да, аз и ти — съгласи се Янтар, внимателно местеща пилата по гръдта му. Тази пила му напомняше на котешки език.

Не, поправи се той. На Кер Лъдчънс тя би напомнила на котешки език. Отдавна починалото момче бе обожавало котки и котенца. Самият Парагон никога не бе докосвал котка.

Парагон. Ама че название му бяха дали. Ако знаеха…

Той отново повтори тайната си:

— Не аз и ти. Аз и отново аз. Аз и още един аз.

— Понякога самата аз се чувствам така — небрежно отвърна Янтар.

Струваше му се, че в някои моменти от работата си Янтар се пренася другаде.

— Коя е другата? — попита Парагон.

— Кой. Мой някогашен приятел. Двамата с него разговаряхме често. Понякога се улавям, че продължавам да му говоря. Дори зная какво ми отвръща той.

— При мене не е така. Ние винаги сме двама.

Янтар върна пилата сред инструментите. Парагон усети как тежестта на жената се размества.

— Сега ще използвам шкурка. Готов ли си?

— Да.

Тя продължи прекъснатия разговор:

— Ако сте двама, и двамата ми харесвате. Сега не мърдай.

Неравният материал започна да стърже гръдта му, пораждайки топлина. Парагон се усмихна в отговор на думите ѝ, защото те бяха искрени.

— Янтар, ти винаги ли си знаела коя си? — с любопитство се поинтересува фигурата.

Ръката ѝ застина. В Янтариния отговор се долавяше предпазливост:

— Не точно. Но винаги съм подозирала. — А с нормалния си глас тя добави: — Това е много странен въпрос.

— Ти си много странен човек — пошегува се корабът и се усмихна широко.

Блокчето, обвито с шкурка, отново се раздвижи.

— А ти си чудат кораб — тихо каза тя.

— Имаше период, в който аз не знаех кой съм — призна Парагон. — Но сега вече зная. И това улеснява нещата.

Янтар отдръпна шкурката и започна да търси нещо друго.

— Нямам представа какво искаш да кажеш с това, но се радвам за теб. — Тя отново насочи темата към работата си. — Сега ще използвам масло, извлечено от специални семена. То разширява влакната и скрива дребните драскотини. Но никога не съм го използвала върху магическо дърво. Какво ще кажеш за начало да опитаме със съвсем малко?

— Защо не.

— Добре, ето сега…

Янтар се отпусна в ръцете му. Краката си тя бе опряла в корема му. Тя бе привързана с въже, но Парагон усещаше, че на самия него жената се осланя в далеч по-голяма степен.

— Алтея? — обърна се тя към палубата. — Живите кораби трябва ли да се намасляват?

Той усети как Алтея се изправя. До този момент тя беше лежала по корем върху палубата, рисувайки нещо. Сега тя се приведе над перилото.

— Разбира се. Но не и върху боядисаните участъци. Като фигурата например.

— Но той не е точно боядисан. Цветът просто си е там… Той си е негов. И се простира навътре, не е просто слой.

— Тогава защо отсечената част от лицето му е сива? — възрази Алтея.

— Не мога да ти кажа… Парагон, ти знаеш ли?

— Защото е така — отвърна той. Чудни хора. Когато се опиташе да им каже нещо за себе си, те не го слушаха. А после се бъркаха в неща, които не им влизаха в работата.

Парагон реши да направи още един опит:

— Алтея, ние сме двама.

— Мажи смело — каза Алтея. — Ако не подейства, просто ще го избършем.

— Ами ако остави петно? — попита Янтар.

— Не би трябвало. Все пак опитай с малък участък най-напред.

— Аз не съм просто онова, което Лъдчънсови направиха от мен! — изтърси Парагон. — Има и друго аз, то е онова, което съм бил преди. И което отчасти все още съм. Аз не искам да оставам онова, в което те ме превърнаха. Мога отново да стана онзи, който бях преди.

Смаяно мълчание последва думите му. Янтар бе застинала в ръцете му. Неочаквано тя повдигна ръце и обгърна лика му с обвитите си длани.

— Парагон — тихо рече тя, — най-удивителното откритие, до което всеки е способен да достигне, е осъзнаването, че сам е способен да реши кой е. Ти не си длъжен да оставаш такъв, какъвто са те направили Лъдчънсови. Дори не си длъжен да се връщаш назад. Ти си способен да избираш. Притежаващият съзнание притежава и свободата да избира. Всички ние сами създаваме себе си.

Тя приглади скулите му и плъзна ръце обратно. И игриво подръпна брадата му, когато стигна до нея. С това тя (може би неволно) му припомни за човешкото присъствие в него. И все пак думите ѝ бяха верни.

— Също така не съм длъжен да бъда онзи, който вие искате да бъда — напомни той на жените. Ръцете му обгърнаха Янтар. Каква нищожна играчка представляваше тя: създание от накисната плът, обвито в тънка кожа. Ако човеците бяха в състояние да осъзнават извечната си уязвимост, те надали биха запазвали арогантността си…

С едно небрежно движение корабът скъса придържащото я въже.

— Сега бих искал да остана сам — рече той. — Има неща, над които да размисля.

Парагон я повдигна над главата си и с усмивка усети как тялото ѝ се напряга: Янтар осъзнаваше, че той с лекота би могъл да я запрати във водата. Тя се досещаше за истинската същност на откритието му.

— Възможностите си — доуточни корабът. Подир това фигурата му се извърна назад, позволявайки на Янтар да се вкопчи за борда. Когато усети, че тя, подпомогната от Алтея, вече се е прекачила, Парагон отпусна ръце.

— Добре ли си? — тихо попита Алтея.

— Да — в същия тон отвърна Янтар. — Мисля, че много скоро ще можем да кажем същото и за Парагон.

Глава тридесет и девета

Отново в небето

В Дъждовните земи зората и просветляването бяха две съвсем различни неща. Самият изгрев на слънцето не притежаваше особено значение: истинският ден настъпваше едва когато светилото набереше достатъчно височина, за да преодолее стената от дървета.

Рейн Купрус наблюдаваше първите лъчи, процеждащи се в пролуката между пръст и кристал. Той се намираше обграден от огромния ствол, разположен зад гърба му, и наклонената част от купола, предпазила него и Силдин от падащите отломки. Очаквано, калните струи ги бяха намерили, но не фатално: парчето таван бе спряло част от устрема им — под него калта стигаше до бедрата на Рейн, покрита с пласт хладна вода. Момчето той държеше в ръцете си, за да го предпази поне отчасти от хладината. Въпреки невъзможните условия, детето спеше. Умората и отчаянието го бяха надвили.

Дори и при появата на светлината младежът не го събуди. Това беше измамна надежда: образувалата се в тавана цепнатина беше съвсем малка. Почти целият купол и покривалата го пръст се бяха срутили, ала над тях все още се задържаше гъста мрежа от клони, която спираше дневната светлина. Единствената пролука беше не само прекалено дребна, а и разположена прекалено високо, недостижимо за двама им.

Въпреки това Рейн осъзнаваше, че двамата ще направят този опит. Момчето щеше да се събуди, двамата щяха да се покатерят върху огромния дънер и да започнат да крещят за помощ. Ала никой нямаше да се отзове на виковете им. Двамата щяха да умрат тук, и то не от бавна, милостива смърт.

Дано поне Малта бе умряла, без да се мъчи.

Силдин се раздвижи и сънено повдигна глава от рамото на Рейн. Това раздвижване възмути скования гръб на другия. А детето простена объркано и отново отпусна глава, за да започне да ридае. Младият мъж го потупа с калната си ръка и изрече безсмислените, неизбежни думи.

— Време е да се опитаме да излезем.

— Как? — попита Силдин.

— Като избутаме част от падналия покрив, за да можеш да се покатериш върху ствола. — Той сви рамене. — От тази позиция може да видиш нещо, което да ни помогне. Всичко по реда си.

— Ами ти? Ти си затънал дълбоко.

Рейн опита да размърда краката си. Хлапакът беше прав; калта беше започнала да се сгъстява и засъхва. Почти целите му крака бяха обгърнати в лепкава смес от пръст и вода. Тежка смес.

— След като ръцете ми останат свободни, ще мога да разкопая краката си и да се покатеря на свой ред върху ствола — с лекота излъга младият Купрус.

Силдин поклати глава.

— Няма да стане. Погледни, той се топи.

И детето отдели едната си ръка, за да посочи.

Тънък слънчев лъч пронизваше сумрака на залата. В него танцуваха частици, като прах. Но те се издигаха право нагоре, придружени от някаква неприятна миризма.

— Смоковете миришат така — каза Силдин. — Но не толкова силно.

— Хвани се здраво за мен. Трябва да освободя ръцете си — отвърна Рейн.

Настойчивостта на последвалите му движения не се дължеше на желанието му да избяга, а на намерението да зърне случващото се. Падналото парче купол бе прозрачно, но прекалено зацапано. А Рейн искаше да види всичко. Прекалено дълго той бе размишлявал, за да пропусне последния си шанс за знание. Затова продължаваше да разширява празнината, без да се интересува, че отделената кал го затрупва по-дълбоко. През уголемения отвор се загледа нетърпеливо.

Лъчът докосваше единия край на ствола — онзи край, който се намираше откъм Рейн. Неговата светлина не беше жежка, ала огромният дънер реагираше именно по съответстващия начин. Нелепо: живите кораби оставаха невредими под слънчевите лъчи; изграждащите ги дъски не се топяха по подобен начин, сред мехурчета.

Защото живите кораби в действителност са мъртви, прошепна глас в главата му. Но аз не съм. Аз съм жива.

Процесът напредваше бавно. Лъчът проследяваше пътя на слънцето и оставяше бълбукаща ивица подире си. Когато светилото се издигна в зенита си, дървесният пашкул започна да се разгражда с по-голяма бързина. И да дими по-силно. Миризмата на влечуго се усили на свой ред.

Силдин се отегчи от гледката — той беше гладен, жаден, изморен и измръзнал. Същото се отнасяше и за Рейн, само че младият мъж бе престанал да мисли за себе си. Смъртта на Малта бе сложила край на неговото желание да живее. А и шансът им да оцелеят беше незначителен. При това положение той не чувстваше нужда да проявява инициатива — и все пак някакъв отзвук от предишното чувство за самосъхранение, съчетан с напредващото топене на ствола, го накара да предприеме нещо. Парчето купол започваше да се смъква все по-ниско; ако двамата със Силдин не се отместеха, в един момент то щеше да ги притисне към калта и да ги удави.

Той повдигна момчето към отвора. Силдин се извъртя в ръцете му и успя да се вкопчи в ръба на парчето купол, за да се издърпа нагоре. Там детето стъпи върху парчето таван.

Сега беше ред на Рейн. Налагаше му се да действа бързо, защото тежестта на момчето допълнително притискаше купола.

Младият мъж започна да напряга ръце и крака, за да се освободи от обгърналата го кал — досущ като морска костенурка, напускаща пясъка. Той усети как натискът на калта съумява да изуе ботушите му. От колана с инструменти Купрус се освободи сам. Ето че успя да размести пръстта достатъчно, за да се доближи до ръба и да се промуши под него. За целта му се наложи да зарови лице в калта: и тази саможертва си струваше. Оставаше му само да се извърти и да се издърпа нагоре, което той и стори, отчасти подпомаган от Силдин. Най-сетне и Рейн се намираше върху парчето корпус.

Няколко мига той остана проснат по корем, за да си поеме дъх. Тогава огромният кристален къс се разклати и отново започна да се измества. Дано въздухът в оставащата празнина забавеше падането му…

Рейн отвори очи и изви глава. Смаяният Силдин се вкопчи в него.

Топящият се ствол не се разливаше в калта, а биваше поглъщан към самата си вътрешност. Вече личеше драконовият силует, разположен в сърцевината му. Именно към този силует се стичаше субстанцията на пашкула. А слънчевият лъч продължаваше да осветява случващото се чудо.

Течността попиваше в кожата на женската, за да възвърне плътността на тялото ѝ. Цветът ѝ, доскоро черен, преля в тъмносин. Очертанията на костите и отслабналите мускули изчезнаха. Тя направи първите си движения, при които Рейн можа да зърне крилете ѝ, прилепнали по гърба. Те изглеждаха изградени от прозрачна кожа, опъната по крехка костна рамка. При второто си усилие драцената успя да разгърне едното си крило: огромно, то блъсна останките от ствола и се вряза в околната кал.

Женската се разклати, за да се надигне на крака. При това тя си помогна с криле, сипейки кал. Дългата шия се разгъна, невиждащо протегнала глава към светлината. За момент създанието разтвори паст право на пътя на лъча светлина, за да абсорбира още живот от тази струя. Бял пласт покриваше очите на драцената.

При поредното си разместване тя разгърна дълга опашка. Остатъците от ствола бързо потъваха в калта. Много скоро и самата драцена щеше да потъне… да се удави, преди да е успяла да полети.

С плясък на влажни платна женската разпери криле, макар и покрити с кал. Тя несигурно плесна с тях; силна миризма на влечуго изпълни залата. За момент жилите ѝ се откроиха сред ципестата мембрана. А в следващия момент крилете започнаха да се изпълват с цвят. Само в рамките на мигове те изгубиха прозрачността си, заменяйки я с плътна, синя багра. Следващите размахвания удариха въздуха, за да извлекат от него невидима сила. Всяко поредно тяхно движение носеше по-голяма увереност.

А ципата се отрони от очите ѝ и те блеснаха сребристо. Женската изви глава към тялото си.

Синя… Не сребърна, както ми се присъни, а синя.

— Ти си прекрасна — прошепна Рейн.

Тя се сепна от гласа му и извъртя шия, за да се втренчи към двамата. Силдин се притисна към него.

— Тя ще ни изяде! — проплака момчето.

— Не мисля така — тихо отвърна другият. — Стой спокойно и не мърдай.

Момчето притихна. Рейн бавно отпусна ръка върху него, за да му вдъхне увереност. Той продължаваше да се взира в драцената.

Тя разпери опашка, стоварвайки я в гъстата кал. И отметна глава, за да изреве. Нейният крясък досегна и слуха, и мислите на младия Купрус. Тържеството, съдържащо се в рева ѝ, представляваше и предизвикателство към света. Затрупаното подземие бе тясно за този призив.

Пред очите му женската се изправи на задните си крака и опашката си и се напрегна. Рейн прегърна Силдин още по-силно.

Но драцената вече не се интересуваше от тях. С полуразперени криле тя скочи към дупката в тавана. Муцуната ѝ се блъсна в оставащото от купола; женската падна. Ала предните ѝ лапи бяха успели да досегнат ръба на отвора: падането ѝ бе придружено с буци пръст и откъснати корени. Този дъжд се посипа върху Рейн и Силдин. Кристалното им островче се разклати под вятъра, събуден от размаха на крилете ѝ, и от плисъка на кал. С усилие Купрус успя да задържи себе си и момчето. И да заеме по-сигурна позиция върху хлъзгавата повърхност, защото драцената вече се подготвяше за втори опит.

Този път главата ѝ успя да се провре през отвора. С предните си лапи женската се вкопчи в ръба. За момент туловището ѝ остана да виси. Огромната опашка прелетя опасно близо до двамата. Разперени около ямата, крилете предоставяха известна опора на тялото, за да може тя да изпълзи. Откъм тавана отново започнаха да се сипят струи и парчета пръст. Женската също падна сред тази земна лавина, като тежко се стовари на хълбок. Някакво дърво, придърпано от образувалото се свличане, се приведе над отвора.

Силдин започна да се опитва да се отскубне.

— Ако успеем да достигнем онова дърво, по него ще успеем да излезем — извика той. И посочи към приведените клони.

— Не и докато тя се мята така. Тя ще ни стъпче.

— Ако продължим да стоим тук, тя ще ни стъпче така или иначе! — възрази Силдин. — Трябва да опитаме…

— Стой тук! — нареди Рейн и го притисна с тежестта си. Момчето изхлипа, защото кристалният къс отново се наклони.

Драцената скочи за трети път. Тя избута дървото встрани и вкопчи ноктите си в разширения отвор. Заради тялото ѝ, запълнило дупката, в залата притъмня. Върхът на размахващата се опашка закачи прасеца на Рейн, болезнено разкъсвайки панталон и кожа. Той изкрещя, но успя да задържи Силдин.

Върху тях продължаваха да се сипят буци, строшени корени и парчета мазилка — драцената се бореше да напусне гробницата си. В залата отново прониква светлина, очертала тялото ѝ. Този път и двамата видяха полетялата към тях опашка, но не успяха да я избегнат навреме: ударът ги помете и ги запрати встрани. Рейн и Силдин разплискаха горния слой вода и се блъснаха в калта.

— Постарай се да разпределиш тежестта си равномерно! — посъветва младият мъж и сам последва съвета си, с надеждата, че ще успее да се задържи.

— Тя ще ни премаже! — проплака Силдин. Той се вкопчи в Рейн и инстинктивно направи опит да се покатери отгоре му. Купрус избута ръката му.

— Лежи неподвижно, за да не затъваш, и се надявай! — изкрещя той.

Още отломки от купола се отронваха, примесени с пръст. Едновременно с тях се сипеха дръвчета и тревни ивици.

— Тя ще успее! — възкликна Рейн, когато драцената изтласка предната половина на тялото си. Нейният победоносен рев прозвуча веднага след това, сякаш в отговор.

Той сам се изненада от радостното облекчение, което го връхлетя. С един последен пристъп отломките престанаха да се сипят и в залата нахлу ярка светлина. От повърхността отново долетя ревът на женската, както и полъхът от крилете ѝ. Рейн не можеше да види издигането ѝ, но в сърцето си летеше заедно с нея…

Настъпи тишина. По лицето му се стичаха сълзи. Той продължаваше мълчаливо да се взира в рамката небе. Тя бе последна, но поне нямаше да умре, без да се е докоснала до въздуха.

— Рейн… Рейн!

Купрус дори не бе осъзнал първия повик на момчето. Силдин се беше покатерил върху голяма буца тревиста пръст и сочеше към провисналите корени.

— Мисля, че ще успеем да струпаме достатъчно висока купчина, за да достигнем коренака. Аз ще успея да се покатеря и да доведа помощ. — И хлапакът обнадеждено огледа залата. В нея имаше още парчета от купола, греди и клони.

Рейн замислено се обърна по гръб и се загледа в тавана. Корените не бяха дебели, но и Силдин не беше тежък.

— Прав си — призна той. — Все още има шанс да се спасим.

Купрус се преобърна по корем и запълзя към момчето.

Докато го издърпваше при себе си, Силдин попита:

— Дали Малта също е успяла да избяга?

— Възможно е — отвърна Рейн. При самото учленяване на думите той смяташе, че лъже, ала миг по-късно младият мъж осъзна, че не просто се надява, а и вярва в подобна вероятност. Та нали с очите си той бе зърнал пробуждането на дракон. Нима му оставаха основания да се съмнява?

От небето долетя поредният рев на драцената — като в потвърждение на мисълта му. За момент над отвора се стрелна синя искра.

— Ако майка ми или брат ми я видят или я чуят, те ще разберат къде е била тя — продължи Купрус. — Те ще ни намерят. Ще оцелеем.

— А дотогава ще опитаме да се измъкнем сами — предложи Силдин в отговор. — Не съм преживял всичко това, та да чакам друг да ме спасява. Искам сам да помогна на себе си.

Рейн се усмихна широко и кимна.

Тинталия кръжеше високо над долината и не се насищаше на летния въздух, изпълнен с благоуханията на живот. Тя беше свободна. Свободна.

Тя не щадеше крилете си, а замахваше много по-силно от необходимото — за да се възхити на собствената си мощ. Те я отнесоха високо над горещината, към онзи въздушен слой, където е винаги прохладно. Реката се превърна в сребриста нишка, разсичаща зелени петна. В паметта си тя носеше летежа на предците си, ала в никое от тези изживявания не се съдържаше подобен възторг — защото това беше нейният собствен полет. Тя беше свободна. Свободна сама да твори неща, достойни за помнене. И тя продължаваше да кръжи лениво и да обмисля делата си.

Предстоеше ѝ задача, в която тя не можеше да се осланя на ничия помощ. Тя трябваше да намери малките, да ги защити и да ги насочи в пътя им нагоре по реката. Ако изобщо бяха останали малки… Защото имаше вероятност тя действително да се окаже последна.

За човеците тя се стараеше да не мисли. Това не бяха Древните, които познаваха обичаите на нейния вид и бяха способни да му отдават полагащата му се почит. Това бяха човеци. Създания, на които тя не можеше да дължи каквото и да било. Те живееха обидно кратко; цялото си нищожно съществуване отдаваха на старанието да се нахранят и да оставят потомство. Нима една представителка на нейния вид можеше да дължи нещо на създание, което живееше по-кратко и от едно дърво? Можеше ли да става дума за споразумения с еднодневка или стръкче тревица?

Тинталия отново разгърна съзнанието си към тях, в прощален допир. И двамата нямаше да живеят още дълго. Женската се бореше като бръмбар, попаднал в локва — по същия отчаян начин тя се бореше с течение, което в нейните очи изглеждаше огромно. Рейн Купрус продължаваше да лежи там, където го бе оставила — като червей сред калта. Сред останките от същата зала, където Тинталия бе лежала толкова много години…

Тя осъзна, че въпреки всичко е започнала да изпитва състрадание към тях. Тяхното съществуване бе тъй кратко и невзрачно… И въпреки това и двамата се бяха откъснали от размножителния си ритуал, за да се опитат да ѝ помогнат, буболечките. На фона на изгубените от нея години още няколко мига нямаше да се усетят.

Драцената лениво се извърна във въздуха и с уверен размах на крилете се отправи към затрупания град.

— Идвам! — провикна се тя. — Не се страхувайте, ще ви спася.

Епилог

Споменът за криле

— Ние знаем къде отиваме. Знаем и защо отиваме там. Но защо е нужно да бързаме толкова? Защо почиваме тъй кратко? — промълви зеленият менестрел.

Той бе отпуснал слабото си тяло сред плетеницата. Заради изнемогата си зеленият дори не бе способен да се обвие около другарите си, а се осланяше на техния захват, за да не бъде отнесен от течението.

На Шривър ѝ беше жал за него. В израз на състраданието си тя оформи още една извивка около него и го задържа по-крепко.

— Мисля — тихо протръби тя, — че Молкин се старае да изпревари чезненето на спомените ни. Той иска да достигнем целта си, преди отново да сме забравили за нея.

— Не е само това — обади се Сесурея. Самият той също звучеше уморен, ала в гласа му се долавяше и удовлетворение. Колко приятно беше да знаеш отговорите. — Сезоните се менят. Ние сме по-близо до края на лятото, отколкото до началото му. В този момент би трябвало вече да сме достигнали целта си.

— Вече би трябвало да сме обгърнати в тиня и спомени; да възвръщаме паметта си под лъчите на слънцето, едновременно с промяната — додаде Келаро.

— Нашите обвивки трябва да станат твърди и здрави, преди да дойдат дъждовете и зимният мраз. Иначе има опасност да погинем сред недовършена метаморфоза — напомни им аленият Силик.

Останалите змии от плетеницата също се включиха във взаимното припомняне.

— Топлата вода най-добре оформя нишките.

— Лъчите на слънцето втвърдяват черупката.

— Тя трябва да се втвърди, преди да започне промяната.

Молкин отвори очи. Петната по тялото му заблестяха със златисто удоволствие.

— Спете и събирайте сили, малки мои — посъветва ги той, без да се спира на обстоятелството, че в плетеницата имаше много змии, които не му отстъпваха по големина, а други дори го надминаваха. — Спете добре и помнете онова, което узнахме. Спомените, с които ни дари Дракий, са безценни.

Змиите тихо изразиха съгласие и сплетоха кълбото си още по-плътно.

Понастоящем Молкин водеше подире си още по-голяма плетеница: подир саможертвата на Дракий много от дивите змии бяха започнали да си възвръщат спомените. Някои от тях все още не говореха, ала дори и в техните очи проблясваше разум и те се държаха като истинска част от плетеницата, пък дори и само по време на почивка. Числеността донасяше със себе си спокойствие. Когато се срещнеха с други змии, непознатите или се отдръпваха, или започваха да следват, за да се присъединят. Молкин бе споделил надеждата си, че когато навлязат в реката и достигнат мястото на метаморфоза, дивите ще си върнат изцяло спомените.

Шривър покри очи и започна да се унася. Това беше друго удоволствие, което отскоро тя бе започнала да си припомня. В сънищата си тя отново летеше, по подобие на предците си. В тези си видения тя винаги се виждаше като изящна драцена, владееща трите пространства.

— Но недейте да се предоверявате на тези спомени — додаде водачът. Тези думи той протръби тихо. Само Шривър, Сесурея и още неколцина други отвориха очи.

— Какво имаш предвид? — сепнато го попита Шривър. Нима всички те не бяха страдали достатъчно? Нали вече си спомняха? Какво щеше да им попречи да достигнат целта си?

— Нищо не е наред — продължи Молкин. — Нищо не е така, както трябва да бъде. Налага се да плуваме бързо, за да имаме време да преодолеем препятствията по пътя си. Бъдете сигурни, че препятствия ще има.

— Какви препятствия? — попита Сесурея. Шривър почувства, че вече знае отговора. Все пак тя не се обади, а зачака думите на прорицателя.

— Огледайте се — подкани ги водачът. — Какво виждате?

Сесурея бе този, който отговори от името на всички:

— Виждам Обилието. Виждам останките от древни сгради да лежат на дъното. В далечината виждам Ритоската арка…

— А нима сред спомените на всички вас Ритоската арка не е приятно място, където да кацнеш след дълго реене в Недостига? Нима в тях тя не се издига над устието на пристанището в Ритос? Защо тя лежи строшена, погълната от Обилието?

Никой не отговори. Всички те изчакваха неговия ответ.

— Аз също не зная — продължи Молкин, когато мълчанието се проточи. — Но подозирам, че именно тези промени са причина за объркването ни. Затова всичко ни се струваше смътно познато, почти успявахме да си припомним пътя, но така и не го откривахме.

— И наша ли е вината за това? — обади се Телур. Ето че той не беше заспал; в морния му глас се долавяше възмущение. — Спомените, които Дракий ни повери, ни съветват да дирим змии, които си спомнят: такива, в които паметта е останала ясна и силна. Щяло да има и водачи, които да ни помагат да достигнем целта си. Къде са зрелите дракони, които би трябвало да бдят край устието, за да пазят сбирането ни? Къде е цялото предшествало ни поколение?

Молкиновият глас се наля с жалост.

— Нима не си разбрал, Телур? Дракий ни разказа за станалото с тях. Някои погинали сред дъжд от пепел и облаци от дим. Малцината оцелели били избити, а спомените им били откраднати. Именно тези малцина са сребристите кърмители, на които понякога се натъкваме. Това е причината те да излъчват уханието на спомен: те са били Помнещи. А сега те пренасят единствено сенките на техните спомени…

Настъпи тишина. Сред това мълчание Шривър бавно осъзна ужасяващата истина: тяхната плетеница съдържаше единствените оставащи от вида им. Нуждата от оцеляване придобиваше огромна тежест, защото от тях зависеше не само собственото им съществуване, а и съществуването на всички бъдещи поколения. А никой нямаше да им предложи помощ. Те сами трябваше да открият онази от реките, по която трябваше да поемат. Сами трябваше да оформят пашкулите си, без помощта на драконите. И ако успееха, трябваше да поверят оцеляването си единствено на слепия шанс: никой нямаше да бди над тях през дългата зима.

Погледът ѝ започна да обхожда останалите змии. Колцина от тях щяха да разгърнат криле идущата пролет? Щеше ли да има достатъчно оцелели, за да успеят всички те да се чифтосат? Щяха ли да успеят да опазят всичките яйца? И как щяха да се учат младите змии, когато се излюпеха и плъзнеха в морето, единствени?

Започваше да ѝ се струва, че сред всички тези неблагоприятни обстоятелства видът ѝ не би могъл да оцелее. Дори ако сама тя оцелееше да се превърне в драцена, предстоеше ѝ дълъг и мъчителен живот, през който да гледа как братята и сестрите ѝ изчезват от трите пространства.

— Те са били предназначени за нас — отново се обади Телур.

— Кое? — промълви Шривър. Някога бъднините им бяха принадлежали. Някога…

— Спомените. Спомените, съхранени в сребристите. Те ни правят по-силни, те са наши. — Той рязко раздвижи опашка и се освободи от плетеницата. — Трябва да си ги върнем!

— Телур. — Молкин на свой ред се отдели от останалите. Той се приближи до по-малкия си събрат, но без предизвикателство. — Ние не разполагаме с времето да мъстим.

— Не говоря за мъст. Казвам да си върнем онова, което ни принадлежи. И което за нас е по-ценно и от храна. Спомените, които си възвърнахме, са поделени между мнозина. Всеки знае различна частица от онова, което би трябвало да знае всеки. И въпреки това ние станахме по-мъдри; и всеки сподели с другите онова, което бе научил. Представи си каква полза биха ни донесли още спомени! Ние трябва да започнем да издирваме сребристите, за да си върнем своето.

Бърз като пасаж херинги, Молкин се обви около него. Дребният менестрел дори не можа да реагира. Водачът изви главата си пред неговата и отдели тънък облак токсин през челюстите си. Другият притихна сред намотките му.

— Нямаме време за това — тихо повтори Молкин към плетеницата си, докато връщаше отпуснатия си спътник. — Ако на пътя ни изникне друг сребрист, ще го погълнем, това ви обещавам. Но няма да се отделяме от пътя си, за да дирим. Сега събирайте сили, защото утре плетеницата на Молкин отново ще се отправи на път.

Утре… Още един ден, който им принадлежеше. Шривър се намести, покри очите си и се потопи в съня си.

Тя бе безвъзвратно осакатена. Никога нямаше да плува с онази лекота, с която един дракон се стрелва из въздуха. Прекалено дълго тя бе оставала в плен, хранена с една и съща храна. Дори не беше способна да разпростре цялото си. Вместо гъвкава и силна тя беше неповратлива и тежка. Може би с течение на времето щеше да си възвърне ловкостта. А може би не.

Но тя беше свободна.

Без капка колебание тя бе избила пленилите я Мерзости. Никога повече те нямаше да измъчват друга змия, както бяха измъчвали нея. Искаше ѝ се пак да можеше да ги убие, за да почувства отново трепета на изпитаното удовлетворение. И не просто още веднъж, а отново и отново да ги убива.

Но тя осъзнаваше, че това ѝ желание е поредният израз на покварата, която те ѝ бяха причинили. Затова се опитваше да го държи настрана от себе си.

Тя бе видяла как малкият двукрак бива отведен в лодка, и бе я последвала, за да се убеди, че лодката ще достигне целта си — онзи по-голям съд. Миризмата на въпросния кораб бе я смутила: той миришеше на змия, а не беше. Той миришеше на памет, а не отговаряше на зова ѝ. Може би мислите на момчето, до които се бе докоснала за миг, криеха истината? В самото начало тя бе възнамерявала да последва кораба, за да разреши тази загадка.

Ала едно друго чувство — неотложност — в крайна сметка надви любопитството ѝ. След всички тези сезони, прекарани в плен, съдбата я беше освободила. От нея се очакваше да придружава останалите от вида си, а вместо това тя все още се намираше край плажа, на който се беше излюпила. Тя не бе могла да мигрира заедно с останалите, не бе могла да се храни заедно с тях и да наедрее. И въпреки това, макар и осакатена, тя все още съхраняваше най-ценния за другите дар: нейните жлези и отрови съхраняваха родовата памет на вида, към който тя принадлежеше. Този дар тя щеше да сподели с останалите преди пътуването им по реката. Самата тя се съмняваше, че ще успее да предприеме това уморително пътуване, не и в този си вид. Но да сподели спомените си можеше.

За момент тя надникна в Недостига, за да вкуси соления вятър. Двуногите върху палубата на сребристия съд нададоха викове при вида ѝ. Тя бързо се гмурна отново, решила. Сребристият кораб се отправяше назад, към островите. Отвъд островите се намираше сушата, където бе разположено и устието на нужната ѝ река. Докато нейният път съвпадаше с този на сребристия кораб, тя щеше да го придружи. Може би щеше да успее да научи нещо.

Двукраките създания на кораба я интригуваха. По пътя тя щеше да ги изучава, а когато най-сетне се събереше със себеподобните си, към спомените, които щеше да им дари, щеше да е прибавила и собствено знание. Поне това тя им дължеше.

Помнещата се потопи по-дълбоко и направи опит да разгърне деформираните си мускули. При издигането си към повърхността тя зае позиция в дирята на кораба, който сам я повлачи след себе си.

Към деня, в който тя щеше да сподели паметта си.

Книга трета

Съдбовният кораб

На Джонсън и Ан Гроел.

Затова, че настояха да го направя както трябва.

Пролог

Помнеща

Тя се чудеше какво ли щеше да е, ако беше съвършена.

В деня, в който се беше излюпила, още преди да има възможност да изпълзи на пясъка и да усети хладния, солен допир на морето, беше заловена. Помнещата бе обречена да помни с яснота всеки детайл от този ден. Това беше цялото ѝ предназначение и причината за съществуването ѝ. Тя беше носител на спомени. Не само нейният живот — от момента, в който бе започнала да се оформя в яйцето — а и свързаните животи на тези, отишли си преди нея, се бяха загнездили в съзнанието ѝ. От яйце в змия, после в пашкул, след това в дракон и пак в яйце — всички спомени, съпътствали този процес, бяха нейни. Не всяка змия бе толкова привилегирована — или така обременена. Малко бяха тези, запечатали в съзнанието си цялото познание на техния вид, но повече не бяха и необходими.

В началото беше съвършена. Тънкото ѝ, гладко тяло, гъвкаво и покрито с люспи, беше идеално. Беше си проправила път през кожената обвивка, разкъсвайки я с помощта на яйчения зъб върху муцуната си. Беше се излюпила късно. Другите от люпилото ѝ вече се бяха освободили от черупките си и натрупания сух пясък. Бяха оставили провлачените си следи, за да ги последва. Морето я бе зовяло настойчиво. Всеки плисък на всяка вълна я бе примамвал. Тя бе започнала пътешествието си, плъзгайки се по сухия пясък под лъчите на жаркото слънце. Бе надушила влажния, остър дъх на океана. Неспирната светлина, трепкаща по повърхността, я беше омаяла.

Така и не бе завършила пътешествието си.

Мерзостите я бяха намерили. Бяха я обградили, застанали между нея и зовящия я океан, препречили пътя ѝ с тежките си тела. Бяха я сграбчили, докато пълзеше в пясъка, и я бяха затворили в пещера сред скалите, в басейн, подхранван от прилива. Държаха я там, като я хранеха само с мъртва храна, без да ѝ позволят да плува на воля. Тя не бе мигрирала с другите на юг, в топлите морета, където храната беше в изобилие. Не беше постигнала размерите и силата, които би ѝ осигурил свободният живот. И все пак беше растяла, докато водният басейн в пещерата не беше се превърнал в тясна локва, място, едва успяващо да поддържа кожата и хрилете ѝ мокри. Дробовете ѝ бяха винаги притиснати към навитото ѝ тяло. Заобикалящата я вода постоянно се замърсяваше от отровите и отпадъците ѝ. Тя бе пленник на Мерзостите.

Колко време я бяха държали тук? Не можеше да прецени, но беше сигурна, че бе държана в плен в продължение на няколко нормални жизнени цикъла на вида си. Отново и отново бе усещала призива на времето за миграция. Тогава я беше връхлитало силно безпокойство, следвано от ужасно желание да потърси себеподобните си. Отровните жлези в гърлото ѝ се бяха подували и боляха с пълна сила. В тези моменти за нея нямаше покой, тъй като спомените я обземаха и крещяха за нейното освобождение. Тя се бе мятала неудържимо в мъчително малкия си басейн и се бе клела да отмъсти жестоко на Мерзостите, които я държаха в този плен. В тези моменти омразата ѝ към тях беше най-свирепа. Когато препълнените ѝ жлези подправяха водата с потомствените ѝ спомени, когато водата бе толкова токсична с миналото, че собствените ѝ задъхани хриле я отравяха с история, тогава идваха Мерзостите. Те посещаваха нейния затвор, за да извлекат вода от басейна ѝ и да се опият от нея. Пияни, те си правеха предсказания едни на други, проповядвайки и бълнувайки под светлината на пълната луна. Те крадяха спомените на нейния вид и ги използваха, за да правят изводи за бъдещето.

Тогава двукракият, Уинтроу Вестрит, я бе освободил. Той беше дошъл на острова на Мерзостите, за да събере за тях съкровищата, които морето бе оставило на брега. В замяна, беше очаквал от тях да предскажат бъдещето му. Тази мисъл изпълни гривата ѝ с отрова. Мерзостите предсказваха само онова, което усещаха за бъдещето от откраднатите ѝ спомени! Те нямаха истинска дарба да Виждат. Ако имаха, разсъждаваше тя, щяха да знаят, че двукракият носеше унищожението им. И щяха да спрат Уинтроу Вестрит. А вместо това той я беше намерил и освободил.

Макар че бе докоснала кожата му и че спомените им се бяха смесили чрез токсините ѝ, тя не знаеше какво бе мотивирало двукракия да я освободи. Животът му бе толкова кратък, че повечето от спомените му не оставиха следа у нея. Тя бе усетила тревогата и болката му, бе разбрала, че той рискува краткото си съществуване, за да я освободи. Куражът на един толкова мимолетен изблик живот я бе трогнал. Тя бе убила Мерзостите, които иначе щяха да заловят отново и двамата. После, когато двукракият щеше да умре в обгръщащото го море, тя му бе помогнала да се върне на кораба си.

Помнещата за пореден път отвори широко хриле и вкуси носещата се сред вълните тайна. Бе върнала двукракия на кораба му, но корабът едновременно я плашеше и привличаше. Сребристосивият корпус на съда подправяше водата пред нея, а тя го следваше, като поглъщаше неуловимата следа от спомени.

Корабът миришеше, не като кораб, а като някой от нейния вид. Тя го следваше вече дванайсет прилива и все още не разбираше как е възможно подобно нещо. Добре знаеше какво бяха корабите — Древните бяха имали кораби, само че не като този. Драконовите спомени ѝ казваха, че нейният вид често бе летял над подобни съдове и игриво ги бе карал да се клатят бясно с един порив на широките криле. Корабите не бяха загадка, но този беше. Как можеше кораб да носи мириса на змия? Още повече че не миришеше на обикновена змия. Миришеше на Помнещ.

Чувството ѝ за дълг отново се обади: беше инстинкт, по-силен от този да се храни или чифтосва. Времето беше настъпило, и то отдавна. Досега вече трябваше да е сред собствения си вид и да ги води по миграционния път, който спомените ѝ познаваха толкова добре. Трябваше да се грижи за тяхното по-немощно припомняне, като използваше силните си токсини, които щяха да разбудят заспалите им спомени. Биологичната повеля бушуваше в кръвта ѝ. Беше време за промяна.

Отново прокле уродливото си, зелено-златно тяло, което се извиваше и мяташе толкова неловко сред водата. Не можеше да разчита и на издръжливостта си. По-лесно бе да плува в образувания от кораба килватер и да позволи на движението му да я влачи през водата.

Реши да направи компромис: докато пътят на сребърния кораб съвпадаше с нейния, щеше да го следва. Щеше да използва инерцията му да ѝ помага да се движи, докато придобие собствена сила и издръжливост. Щеше да размишлява над неговата мистерия и ако можеше, да я реши, но и нямаше да се остави да я разсее от основната ѝ цел. Щом се приближаха до брега, тя щеше да остави кораба и да потърси вида си. Щеше да намери плетеници от змии и да ги насочи нагоре по голямата река към мястото на пашкулите. По това време догодина млади дракони щяха да изпробват крилата си на летните ветрове.

Така си бе обещавала през първите дванайсет прилива, през които следваше кораба. По средата на тринайсетия, звук — едновременно чужд и сърцераздирателно познат — завибрира по кожата ѝ. Беше тръбенето на змия. Тя незабавно се освободи от килватера на кораба и се гмурна надолу, далеч от разсейването на вълните по повърхността. Помнещата изпрати отговор и застана абсолютно неподвижна, в очакване. Отговор не дойде.

Налегна я разочарование. Объркала ли се беше? По време на плена ѝ бе имало периоди, в които в пристъп на силна болка бе отпращала зов отново и отново, тръбейки, докато стените на пещерата не зазвънтяха с нещастието ѝ. Спомнила си тази горчивина, тя притвори за кратко очи. Нямаше да се измъчва. Отвори очи и посрещна самотата си. Решително се върна към преследването на кораба, представляващ единствения блед намек за компания, който познаваше.

Кратката пауза само бе направила изтощението на обремененото ѝ тяло още по-осезаемо за нея. Трябваше да използва цялата си воля, за да продължи да напира напред. Само след миг обаче изтощението я напусна, тъй като покрай нея се стрелна бяла змия. Не изглеждаше да я е забелязал, съсредоточен в преследването на кораба. Необичайната миризма на кораба сигурно го бе объркала. Сърцата ѝ задумкаха бясно.

— Тук съм! — извика тя след него. — Ето ме. Аз съм Помнеща. Най-сетне дойдох при теб!

Белият продължи да плува с гладки вълнообразни движения на дебелото си, бледо тяло, без дори да извърне глава при повика ѝ. Тя стоеше в шок, а след това забърза след него, временно забравила изтощението си. Повлече се след него, задъхваща се от усилието.

Намери го да следва плътно кораба. Бялата змия се плъзна в сянката под него, като мърмореше и хленчеше неразбираемо на дъските на корабния корпус. Гривата отровни израстъци беше полунастръхнала, а лека струя от горчиви токсини петнеше водата около него. Помнещата бавно се изпълваше с ужас, докато гледаше безумните му действия. От дълбините на душата ѝ всеки инстинкт, който имаше, я предупреждаваше за него — такова странно поведение намекваше за болест или лудост.

Но той беше първият от вида ѝ, когото виждаше, от деня, в който се бе излюпила. Привличането на това сродство беше по-силно от всякаква погнуса, поради което тя внимателно се приближи към него.

— Здравей — осмели се плахо. — Някой от Помнещите ли търсиш? Аз съм Помнеща.

В отговор, големите му, червени очи се завъртяха враждебно и той изстреля предупредително към нея:

— Моя! — протръби дрезгаво той. — Моя. Моята храна. — Той допря настръхналата си грива до кораба, изпускайки токсини върху корпуса. — Нахрани ме — изиска той от кораба. — Дай храна.

Тя се отдръпна припряно. Бялата змия продължи притискащата си мисия по корпуса на кораба. Помнещата улови слаб мирис на тревога от кораба. Странно. Цялата ситуация беше особена като сън и също като сън я гъделичкаше с възможните си значения и непълни разбирания. Възможно ли беше корабът да реагира на токсините и виковете на бялата змия? Не, това беше нелепо. Мистериозната миризма на съда объркваше и двамата.

Помнещата разтърси собствената си грива и почувства как расте, набъбнала от силните ѝ отрови. Това ѝ даде усещане за сила. Тя се сравни с бялата змия — той беше по-голям, по-мускулест, със здраво и умело тяло. Но това нямаше значение. Тя можеше да го убие. Въпреки осакатеното си тяло и неопитност, можеше да го парализира и да го запрати да се носи към дъното. В следващия момент, въпреки силните отрови, с които тялото ѝ разполагаше, тя знаеше, че е дори още по-силна. Можеше да го просветли и да му позволи да живее.

— Бяла змийо! — протръби тя. — Чуй ме! Имам спомени, които да споделя с теб, спомени, които да подсилят собственото ти припомняне. Приготви се да ги получиш.

Той не обърна никакво внимание на думите ѝ. Безразличието му не я интересуваше — тя следваше своята съдба. Заради това се бе излюпила. Той щеше да е първият, получил нейния дар, независимо дали го приветстваше, или не. Неловко, затруднявана от закърнялото си тяло, тя се изстреля към него. Той се обърна към предполагаемата ѝ атака с настръхнала грива, но тя пренебрегна жалките му токсини и с непохватен тласък се уви около него. В същия миг тръсна собствената си грива, освобождавайки възможно най-силното упойващо вещество, наситените отрови, които щяха незабавно да потиснат собствените му и да позволят на скритото зад живота му съзнание да се разтвори още веднъж. Той се бореше ожесточено, после внезапно се вцепени като дънер в хватката ѝ. Въртящите се, рубинени очи застинаха, но не се притвориха, а се разшириха в шок. Той направи неуспешен опит да поеме един последен дъх.

Това бе всичко, което можеше да направи, за да го задържи. Обви го по цялата му дължина и продължи да го носи през водата. Корабът започна да се отдалечава от тях, но тя го остави почти без съжаление. Тази единствена змия бе по-важна за нея от всички тайни, които корабът криеше. Тя го държеше, като извиваше врат, за да види лицето му. Наблюдаваше как очите му се въртят, а после отново застиват. Държа го в продължение на хиляди животи, докато миналото на целия му вид не го застигна. Остави го известно време да потъне в историята, след което внимателно го издърпа оттам, като отдели по-слаби токсини, които успокоиха по-дълбокото му съзнание и извикаха на повърхността сред мислите му собствения му кратък живот.

— Помни.

Тя издиша думата нежно, натоварвайки го с отговорностите на всичките му предци.

— Помни и бъди.

Той стоеше неподвижен в навитото ѝ тяло. Тя усети как собственият му живот изведнъж го изпълни отново, когато тръпка премина през цялата дължина на тялото му. Очите му внезапно се раздвижиха и я фокусираха. Той отметна главата си от нейната. Тя чакаше почетните му благодарности.

Погледът, който срещна нейния, бе обвиняващ.

— Защо? — настойчиво попита той изведнъж. — Защо сега, когато е твърде късно за всички ни? Защо не можах да умра непросветен за всичко, което можех да бъда? Защо не ме остави животно?

Думите му толкова я стъписаха, че тя разхлаби хватката си. Той презрително се освободи от прегръдката ѝ и се стрелна през водата далече от нея. Не бе сигурна дали избяга, или я изостави. И двете бяха недопустими. Пробуждането на спомените му трябваше да го изпълни с радост и целеустременост, а не с отчаяние и гняв.

— Почакай! — извика тя подире му, но мрачните дълбини го бяха погълнали. Тя се заизвива непохватно след него, като знаеше, че не би могла да достигне неговата бързина.

— Не може да е твърде късно! Независимо от всичко, трябва да опитаме! — Тя протръби безполезните думи към празното Обилие.

Той я бе изоставил. Отново сама. Тя отказа да го приеме. Недоразвитото ѝ тяло се понесе през водата в преследване, устата ѝ бе широко отворена, за да вкусва чезнещата диря, която бе оставил след себе си. Беше слаба, по-слаба и накрая изчезна. Той бе твърде бърз, тя бе твърде деформирана. Разочарованието я изпълваше, парещо почти колкото отровата ѝ. Отново вкуси водата — нищо змийско не я подправяше.

Тя се извиваше все повече и повече сред водата, в отчаяно търсене на следата му. Накрая я намери и двете ѝ сърца подскочиха в решимост. Заразмахва опашка в опит да го настигне.

— Чакай! — протръби тя. — Моля те. Ние сме единствената надежда на вида ни! Трябва да ме послушаш!

Вкусът на змия изведнъж се усили. Единствената надежда на вида ни. Мисълта сякаш лъхна към нея по водата, като че беше изговорена сред въздуха, а не протръбена сред дълбините. Тя не се нуждаеше от повече окуражаване.

— Идвам! — обеща тя и се понесе упорито. Но щом достигна източника на змийската диря, не видя нищо, освен сребрист корпус, който пореше вълните над нея.

Краят на лятото

Глава първа

Дъждовните земи

Малта спусна импровизираното си гребло в искрящата вода и натисна силно. Малката лодка разцепи водата и се понесе напред. Малта прехвърли сръчно кедровата дъска от другата страна на съда, мръщейки се на попадналите в лодката капки вода, стекли се при пренасянето. Но нямаше как — дъската бе всичко, с което разполагаше за направляващо средство, а ако гребеше само от едната страна на лодката, щяха единствено да се въртят в кръг. Тя отказа да мисли за киселините, които дори сега разяждаха дъските под краката им. Малко количество вода от Дъждовната река едва ли можеше да нанесе големи поражения. Малта вярваше, че прахообразният бял метал по корпуса ще попречи на реката да разяде лодката, но и нямаше никаква гаранция за това. Изтласка тази мисъл от съзнанието си. Пътят им не беше дълъг.

Всички крайници я боляха. Беше работила през цялата нощ в опит да ги върне в Трехог. Изтощените ѝ мускули трепереха при всяко усилие, което изискваше от тях. Не е далече, отново си каза тя. Напредването им бе мъчително бавно. Главата я болеше ужасно, но най-лош беше сърбежът от зарастващата рана на челото ѝ. Защо винаги сърбеше най-много, когато нямаше свободна ръка да се почеше?

Девойката направляваше малката гребна лодка между огромните дънери и преплетените корени на дърветата, които ограждаха Дъждовната река. Тук, под балдахина на дъждовната гора, нощното небе и звездите бяха рядко съзиран мит, и все пак в промеждутъците между дънерите и клоните я зовяха колебливи проблясъци. Светлините на дървесния град Трехог я напътстваха към топлина, сигурност и най-вече — почивка. Навсякъде около нея сенките бяха все още гъсти, но птичите звуци в короните на дърветата ѝ казваха, че на изток небето бе осветено от изгрева. Слънчевата светлина нямаше да проникне през плътния балдахин чак до по-късно, а щом го направеше, сноповете лъчи щяха да са като бледозелена подигравка със слънчевата светлина. Там, където реката прорязваше път през гъстите дървета, денят щеше да блести в сребърно по млечната вода на широкия канал.

Изведнъж носът на малката лодка се натъкна на скрит под повърхността корен. Отново. Малта прехапа език, за да не изкрещи от безсилие. Да си пробива път през горските плитчини беше като да провира съда през подводен лабиринт. Отново и отново носещи се отломки или скрити корени я бяха отклонявали от пътя. Чезнещите светлини отпред изглеждаха малко по-близо, отколкото в началото на пътуването им по реката. Малта измести тежестта си и се наведе над ръба, за да изпробва противното препятствие с дъската. Със сумтене, тя избута лодката и я освободи. Потопи отново греблото си и лодката заобиколи скритата преграда.

— Защо не ни насочиш натам, където дърветата са по-редки? — настоятелно попита сатрапът. Някогашният владетел на цяла Джамаилия седеше на кърмата с прибрани колене, достигащи почти до брадичката му, а съветничката му Кеки се бе свила уплашено на носа на лодката. Малта не обърна глава. Със студен глас каза:

— Когато си готов да вземеш дъска и да помогнеш с гребането или направляването, тогава можеш да кажеш накъде да ходим. Дотогава мълчи. — Беше ѝ омръзнало от надменното поведение на момчето сатрап и абсолютната му безполезност спрямо всяка практическа задача.

— Всеки глупак може да види, че там има по-малко препятствия. Бихме могли да се движим много по-бързо.

— О, много по-бързо — съгласи се саркастично Малта. — Особено ако течението ни подхване и ни запрати в основната част на реката.

Сатрапът раздразнено пое дъх.

— Тъй като сме в горната част на реката спрямо града, ми се струва, че течението е в нашата посока. Можем да се възползваме от него и да му позволим да ни отведе, където аз искам, и да пристигнем много по-бързо.

— Също така можем напълно да изгубим контрол над лодката и да подминем града.

— Още много ли остава? — жално изхленчи Кеки.

— Виждаш толкова добре, колкото и аз — отвърна Малта. Капка от речната вода падна на коляното ѝ, докато преместваше греблото от другата страна. Първоначално я гъделичкаше, след това я засърбя и накрая започна да я пари. Тя отдели момент да я забърше с подгъва на разкъсаната си роба. Плата остави песъчинки подире си — беше мръсен от дългото ѝ лутане през залите и коридорите на заровения Стар град предишната нощ. Толкова много се бе случило оттогава, че сякаш бяха минали хиляда нощи, а не една. Девойката се опита да си я припомни, но събитията се объркаха в съзнанието ѝ. Беше отишла в тунелите, за да се изправи срещу драцената, да я накара да остави Рейн на мира. Но се бе случило земетресението, а после, когато беше намерила драцената… Тук нишките на спомените ѝ безнадеждно се оплетоха. Опашкуленият дракон бе отворил съзнанието на Малта за всички спомени, съхранени в тази зала на града. Тя бе изпълнена с животите на всички тези, които бяха обитавали това място, удавени в собствените си спомени. От този момент до времето, когато бе извела сатрапа и съветничката му извън затрупания лабиринт, всичко ѝ беше мъгливо и като в сън. Едва сега осъзнаваше, че Дъждовните Търговци бяха скрили сатрапа и Кеки, за да ги защитят.

Или не? Погледът ѝ леко се отклони към Кеки, трепереща на носа на лодката. Защитени гости ли бяха, или заложници? Може би по малко и от двете. Тя установи, че е изцяло на страната на Дъждовните родове. Колкото по-скоро върнеше сатрап Косго и Кеки в ръцете им, толкова по-добре. Те бяха ценни придобивки, които можеха да използват срещу джамаилските благородници, Новите Търговци и калсидците. Когато за първи път бе срещнала сатрапа на бала, Малта за кратко беше останала заслепена от илюзорната му власт. Сега знаеше, че елегантното облекло и аристократичните маниери бяха само лустро върху безполезно, користно момче. Колкото по-скоро се отървеше от него, толкова по-добре.

Тя се съсредоточи върху светлините отпред. След като измъкна сатрапа и съветничката му от погребания Стар град, се бе оказало, че са далеч от мястото, където Малта бе навлязла сред подземните руини. Широко тресавище и мочурливи речни плитчини ги деляха от града. Малта бе изчакала тъмнината и появата на водещите ги градски светлини, преди да поемат с древната си спасителна лодка. Сега изгревът ги заплашваше, а тя все така гребеше към насочващите фенери на Трехог. Девойката горещо се надяваше, че зле замисленото ѝ приключение е към края си.

Трехог се намираше сред клоните на дебелостволите дървета. От най-високите висяха и се поклащаха по-малки стаи, а помещенията на най-видния род се простираха от ствол до ствол. Големи стълбища се виеха по протежение на дънерите, а площадките им предлагаха място на продавачи, менестрели и просяци. Земята под града бе двойно прокълната — мочурлива и нестабилна поради земетръсния регион. Малкото напълно сухи парчета земя бяха предимно дребни островчета около основите на дърветата.

Да направлява малката лодка измежду извисяващите се дървета беше като да лавира около грамадните колони на храм на забравен бог. Лодката отново бе повдигната от нещо и се заклещи, а водата се разплиска срещу нея. Този път като че ли не беше корен.

— В какво се ударихме? — запита Малта, поглеждайки напред.

Кеки дори не се обърна да погледне, а продължи да стои приведена над свитите си колене. Явно я беше страх да пусне краката си на пода на лодката. Малта въздъхна. Започваше да си мисли, че нещо не беше наред с разсъдъка на съветничката. Или преживяното миналия ден беше размътило здравия ѝ разум, или — иронично разсъди Малта — винаги беше била глупава и едно злополучие бе достатъчно да изкара това наяве. Девойката остави греблото си и се придвижи напред, приклекнала ниско в лодката. Разклащането, което това движение породи, предизвика предупредителни викове от страна както на сатрапа, така и на Кеки. Тя ги пренебрегна. Отблизо успя да види, че лодката се бе завряла в гъста плетеница от вейки, клони и други речни отломки, но в мрака бе трудно да определи докъде се простира. Предположи, че някаква прищявка на течението бе довело всички тези отломки тук и ги бе събрало в това плаващо блато. Беше твърде гъсто, за да си проправи път през него с малката лодка.

— Ще трябва да го заобиколим — съобщи тя на другите. Прехапа устни. Това означаваше да се доближат до главното течение на реката. Е, както сатрапът беше казал, всяко течение, на което попаднеха, щеше да ги понесе надолу по реката към Трехог, а не надалеч от него. Дори щеше да направи неблагодарната ѝ задача по-лесна. Тя избута страховете си настрана. Неловко обърна лодката и я насочи надалеч от купа отломки, към основния канал.

— Това е недопустимо! — изведнъж възкликна сатрап Косго. — Мръсен съм, нахапан от насекоми, гладен и жаден. И всичко е по вина на тези нещастни Дъждовни жители. Те се престориха, че ме водят тук, за да ме защитят, но откакто ме плениха, съм бил единствено малтретиран. Наскърбиха достойнството ми, застрашиха здравето ми и дори изложиха на риск живота ми. Без съмнение искат да ме пречупят, но аз няма да се поддам на техния тормоз. Гневът ми ще се излее с пълна сила над тези Дъждовни Търговци, които — сега се сещам — са се настанили тук без официално признаване на общественото им положение! Нямат никакви законни права над съкровищата, които изкопават и продават. Не са по-добри от пиратите, с които гъмжи Вътрешният проход, и трябва да вземем съответните мерки спрямо тях.

Малта задели един дъх, за да изсумти подигравателно.

— Не си в позицията да джафкаш срещу когото и да е. В действителност ти разчиташ на тяхната добра воля много повече, отколкото те на твоята. На тях ще им е изключително лесно да те продадат на онзи, който предложи най-високата цена, независимо дали ще те убие, ще те държи в плен или ще те върне на трона! Що се отнася до правата им над тези земи, те идват директно от ръката на сатрап Есклепий, твоя предшественик. Оригиналната харта на Търговците от Бингтаун посочва изрично само лефрите земя, които всеки от тях може да владее, но не и къде. Дъждовните Търговци са предявили правата си тук, бингтаунските Търговци — в пристанищния Бингтаун. Техните права са древни и почтени, и са документирани според джамаилския закон, за разлика от тези на Новите Търговци, които ти ни пробута.

За кратко думите ѝ бяха посрещнати със стъписано мълчание. После сатрапът се изсмя слабо:

— Колко забавно е да чуя как точно ти ги защитаваш! Каква мила малка селянка си ти. Погледни се: облечена в дрипи, покрита с мръсотия, а лицето ти вероятно е завинаги опорочено от тези бунтовници! И все пак ти ги защитаваш. Защо? Нека позная — защото знаеш, че вече никой пълноценен мъж не би те поискал. Единствената ти надежда е да се омъжиш в семейство, в което роднините ти ще са обезобразени като теб, където ще можеш да се скриеш зад воал и никой няма да се взира в страховитите ти белези. Колко жалко! Ако не бяха действията на тези бунтовници, може би щях да те избера за съветничка. Давад Рестарт се изказа в твоя полза и аз сметнах непохватните ти опити да танцуваш и да водиш разговор за трогателно провинциални. Но сега? Ъгх!

Лодката се клатеше постоянно с всяко надменно махване на ръката му.

— Няма нищо по-отвратително от красива жена, чието лице е било съсипано. По-изисканите семейства в Джамаилия няма да те вземат дори за домашен роб. Такава дисхармония няма място в едно аристократично домакинство.

Малта отказа да го погледне, но можеше да си представи как устните му се изкривяват презрително. Опита да се ядоса на арогантността му, каза си, че е невежо позьорче. Но тя не бе виждала лицето си от нощта, в която за малко не беше убита от преобърналата се карета. Докато се възстановяваше в Трехог, не ѝ позволяваха да използва огледало. Майка ѝ и дори Рейн, изглежда, не отдаваха значение на нараняванията по лицето ѝ. Но разбира се, че щяха да постъпят така, нашепна предателското ѝ сърце. Трябваше да го направят — майка ѝ, защото ѝ беше майка, а Рейн, защото се чувстваше отговорен за инцидента. Колко ли зле изглеждаше белегът? Раната на челото ѝ се беше усещала дълга и нащърбена под допира на пръстите ѝ. Сега се зачуди: дали се набръчкваше; дали придърпваше лицето ѝ на една страна? Тя хвана здраво дървото с двете си ръце, докато отново го забиваше във водата. Нямаше да го пусне; нямаше да му достави удоволствието да я види как прокарва пръсти по белега. Стисна свирепо зъби и продължи да гребе.

След още няколко загребвания малката лодка изведнъж набра скорост. Наклони се леко настрани към водата и се завъртя, след като Малта потопи дъската си във водата и отчаяно се опита да я върне обратно в плитчините. Тя прибра импровизираното гребло и взе резервната дъска от дъното на лодката.

— Ще трябва да направляваш, докато аз греба — задъхано каза тя на сатрапа. — Иначе ще бъдем запратени в средата на реката.

Той погледна талпата, която тя бутна към него.

— Да направлявам? — попита, докато неохотно поемаше дъската.

Малта се опита да запази гласа си спокоен.

— Потопи талпата във водата зад нас, дръж я в единия край и я използвай за съпротивление, за да ни насочиш обратно към плитчините, докато аз греба в тази посока.

Сатрапът държеше дъската в деликатните си ръце сякаш никога не беше виждал парче дърво. Малта взе собствената си дъска, спусна я обратно във водата и бе изумена от внезапната сила на течението. Стисна края непохватно, докато се опитваше да се противопостави на водния поток, който ги изтласкваше далеч от брега. Утринната светлина ги докосна, щом излязоха от прикритието на надвисналите дървета. Внезапно светлината озари водата и я направи непоносимо светла след полумрака. Зад Малта, един раздразнен възклик съвпадна с плисъка на вода. Тя извърна глава да види какво се бе случило — ръцете на сатрапа бяха празни.

— Реката я издърпа от ръцете ми! — оплака се той.

— Глупак! — извика Малта. — Как ще направляваме сега?

Лицето на сатрапа потъмня от гняв.

— Как се осмеляваш да ми говориш така! Ти си глупачката, щом мислиш, че това въобще щеше да е от някаква полза. То дори не беше във формата на гребло. Освен това, дори да беше проработило, нямаме нужда от него. Използвай си очите, момиче. Няма от какво да се боим. Ето го града! Реката ще ни отнесе право до него.

— Или покрай него! — избълва Малта срещу него. Тя го загърби с отвращение, за да съсредоточи силите и мислите си върху едноръката ѝ борба с реката. Повдигна за кратко очи към впечатляващата гледка, която беше Трехог. Погледнат отдолу, градът се носеше сред дърветата като замък с много кули. На нивото на водата, към редица дървета бе привързан дълъг док. На него беше вързан Кендри, но носът на живия кораб не беше обърнат към тях. Тя не можеше да види дори главата на фигурата. Започна трескаво да гребе.

— Когато се приближим — пухтеше тя между гребанията, — извикай за помощ. Корабът или хората на дока може да ни чуят. Дори да подминем града, могат да изпратят някого след нас да ни спаси.

— Не виждам никого в пристанището — подигравателно я информира сатрапът. — Всъщност не виждам никого никъде. Мързелив народ, вероятно още са в леглата.

— Никого? — Малта издиша въпроса. Просто не ѝ бяха останали сили за това последно усилие. Дъската, с която боравеше, пропусна и подскочи от повърхността на водата. С всеки следващ момент водата ги отнасяше все по-навътре в реката. Тя повдигна поглед към града — беше близо, много по-близо, отколкото беше само преди миг. Сатрапът беше прав. От няколко комина се издигаше пушек, но като се изключи това, Трехог изглеждаше пуст. Изпълни я дълбоко усещане за нещо нередно. Къде бяха всички? Какво бе станало с нормалната оживена суматоха по пътеките и стълбищата?

— Кендри! — изкрещя тя, но задъханият ѝ вик бе слаб. Напиращата вода отнесе гласа ѝ със себе си.

Съветничката Кеки, изглежда, внезапно разбра какво се случваше.

— Помощ! Помощ! — запищя тя по детски. Изправи се дръзко в малката лодка и започна да размахва ръце. — Помогнете ни! Спасете ме!

Сатрапът изруга, тъй като лодката се беше заклатила неудържимо. Малта скочи към жената и я смъкна обратно в лодката, като за малко щеше да изгуби дъската си заради това. Тя се огледа и разбра, че от дървото вече нямаше полза. Малката лодка бе напълно навлязла в течението на реката, което бързо я отнасяше далеч от Трехог.

— Кендри! Помощ! Помогни ни! Тук сме, в реката! Изпрати помощ! Кендри! Кендри! — Безнадеждността започна да я разкъсва и виковете ѝ заглъхнаха.

Живият кораб с нищо не показа, че ги е чул. След секунда Малта вече гледаше назад към него. Явно вглъбена в мислите си, фигурата се бе обърнала към града. Малта видя самотен силует на една от площадките, но той бързаше нанякъде и така и не се обърна.

— Помощ! Помощ! — продължи да вика и да маха с дъската си, докато все още виждаше града, но не за дълго. Дърветата, които се протягаха над реката, скоро го скриха от погледа ѝ. Течението продължи да ги носи напред. Тя седеше утихнала и победена.

Огледа заобикалящата я среда: тук Дъждовната река беше широка и дълбока, отсрещният бряг почти се губеше в неизменна мъгла. Погледна през ръба — водата беше сива и варовита. Небето над нея беше синьо, оградено от двете страни от извисяващата се дъждовна гора. Нищо друго не се виждаше, никакви други плавателни съдове, никакви признаци за човешко присъствие по крайбрежието. Докато уловилото ги течение неумолимо ги отнасяше далеч от мочурливите брегове, надеждите им да бъдат спасени намаляха. Дори да успееше да насочи малката им лодка към сушата, щяха да са безнадеждно изгубени в долната част на реката, под града. Бреговете на Дъждовната река бяха блатни и мочурливи. Пътуването по суша обратно до Трехог беше невъзможно. Отмалелите ѝ пръсти отпуснаха дъската на дъното на лодката.

— Мисля, че ще умрем — тихо каза тя на спътниците си.

Ръката на Кефрия се тресеше неудържимо. Тя стисна зъби и се принуди отново да хване дръжките на количката, която копачите току-що бяха напълнили. Щом ги повдигна и започна да търкаля товара си нагоре по коридора, болката в зарастващите ѝ пръсти се удвои. Тя я приветства. Заслужаваше я. Леките ѝ проблясъци почти успяваха да я разсеят от парещата болка в сърцето ѝ. Беше ги загубила. И двете ѝ по-малки деца си бяха отишли в една нощ. Беше толкова сама, че повече от това нямаше накъде.

Беше си позволила да се съмнява възможно най-дълго. Малта и Силдин не бяха в Трехог. Никой не ги беше виждал от вчера. Разплакан приятел на Силдин бе признал през хлиповете си, че е показал на другото момче път към древния град, път, който възрастните мислеха за добре заключен. Яни Купрус не бе смекчила думите си — пребледняла, със свити устни бе казала на Кефрия, че въпросният проход е бил изоставен, защото самият Рейн го бе определил като твърде нестабилен. Ако Силдин бе отишъл в затрупаните коридори, ако бе взел Малта със себе си, то те бяха отишли в отсека, който имаше най-голяма вероятност да се срути при земетресение. От изгрев бе имало поне две силни разтърсвания. Кефрия беше изгубила бройката на по-леките, които бе усетила. Беше помолила да изпратят копачи в тази посока, но те бяха открили, че целият коридор се бе срутил малко след входа. Можеше само да се моли на Са децата ѝ да бяха достигнали някой по-стабилен участък на заровения град преди труса и да очакват спасителен отряд, сгушени един в друг.

Рейн Купрус не се беше върнал. Преди обяд бе оставил копачите, отказвайки да чака коридорите да бъдат разчистени и подсилени. Беше тръгнал пред работните екипи, провирайки се през почти изцяло срутен тунел, и бе изчезнал. Неотдавна работниците бяха достигнали края на линията, която бе оставил да бележи пътя му. Бе оставил и няколко следи от тебешир, включително наставлението на вратата на сатрапа. Безнадеждно, бе написал Рейн. Изпод блокираната врата се процеждаше гъста кал; вероятно цялата стая беше изпълнена с нея. Скоро след тази врата коридорът беше напълно затрупан. Ако Рейн беше минал оттук, или беше премазан при срутването, или бе заклещен от другата страна.

Кефрия се стресна, усетила докосване по ръката си. Обърна се и се озова лице в лице с измъчената Яни Купрус.

— Намери ли нещо? — несъзнателно попита Кефрия.

— Не. — Яни произнесе ужасната дума меко. Страхът, че синът ѝ е мъртъв, бе жив в очите ѝ. — Коридорът се пълни със същата скорост, с която го разчистваме. Решихме да го оставим. Древните не са построили този град, както ние нашия — с раздалечени една от друга къщи. Построили са го като голям мравуняк. Лабиринт от пресичащи се коридори. Ще се опитаме да достигнем тази секция от друго място. Работните отряди вече биват премествани.

Кефрия погледна към натоварената си количка, после обратно надолу, към разкопания коридор. Работата бе спряла, работниците се връщаха на повърхността. Докато наблюдаваше, тълпа от мръсни и изморени мъже и жени се разцепи, за да я заобиколи. Лицата им бяха сиви от пръст и отчаяние, краката им се влачеха. Фенерите и факлите, които носеха, капеха и димяха. Зад тях, разкопките бяха останали тъмни. Нима цялата тази работа се бе оказала безполезна? Тя пое дъх.

— Къде трябва да копаем сега? — попита тихо.

Яни я погледна с витаещ поглед.

— Беше решено да починем няколко часа. Топла храна и няколко часа сън ще ни се отразят добре.

Кефрия я погледна невярващо.

— Храна? Спане? Как бихме могли да правим което и да е от тези неща, докато децата ни все още липсват?

Жената от Дъждовните земи непринудено зае мястото на Кефрия между дръжките на количката. Повдигна я и започна да я бута напред. Кефрия неохотно тръгна след нея. Жената не отговори на въпроса ѝ, а вместо това каза:

— Изпратихме птици до някои от близките селища. Фуражирите и събирачите на реколтата от Дъждовните земи ще изпратят работници да ни помогнат. Пътуват насам, но ще им трябва време, за да пристигнат. Свежите работници ще повдигнат духа ни. — После додаде през рамо: — Също така получихме новини и от другите работни отряди. Те са имали повече късмет. Четиринайсет души са били спасени от участък, който наричаме Гобленната мина, и още трима са били намерени в коридорите на Огнения кристал. Тяхната работа е напредвала по-бързо. Вероятно бихме могли да достигнем тази част на града от някой от тези участъци. Бендир вече се съветва с тези, които най-добре познават града.

— Мислех, че Рейн познава Стария град по-добре от всеки — грубо каза Кефрия.

— Така беше. Така е. Затова съм се вкопчила в надеждата, че може да е още жив. — Дъждовната Търговка погледна към бингтаунската. — Затова и вярвам, че ако някой може да намери Малта и Силдин, това е Рейн. Ако ги е открил, не би се опитал да се върне по този път, а би се насочил към по-стабилните участъци на града. С всеки дъх се моля някой да дотича, за да ни извести, че са се измъкнали сами.

Бяха достигнали голяма стая, която приличаше на амфитеатър. Работните екипи бяха захвърляли отпадъците от работата си тук. Яни наклони количката и добави товара си от камъни и пръст към безредната купчина в средата на бившата величествена зала. Количката им се присъедини към редицата с останалите. Наблизо бяха скупчени кални лопати и кирки. Изведнъж Кефрия надуши супа, кафе и топъл, сутрешен хляб. Гладът, който бе отричала, се пробуди с шумно ръмжене. Внезапният протест на тялото ѝ я накара да си спомни, че не бе яла нищо цяла нощ.

— Зазорява ли се? — запита ненадейно. Колко време беше минало?

— Боя се, че е много след изгрев — отвърна Яни. — Времето винаги препуска бясно, когато копнея да минава по-бавно.

В далечния край на залата бяха поставени маси и пейки. Там се трудеха най-старите и най-малките, като разливаха супа по съдовете, обгрижваха малки мангали под врящи чайници, събираха и разчистваха чинии и чаши. Обширната зала приглушаваше обезкуражените, промърморени разговори. Дете на около осем забърза с легенче, от което се издигаше пара, а на ръката му бе преметната кърпа.

— Измиване? — предложи им момиченцето.

— Благодаря. — Яни посочи легенчето на Кефрия. Тя изми ръцете и наплиска лицето си. Топлината я накара да осъзнае колко бе измръзнала. Превръзките на счупените ѝ пръсти бяха подгизнали и окаляни. — Тези трябва да ги подменим — отбеляза Яни, докато Кефрия се бършеше в кърпата.

Жената се изми и отново благодари на детето, след което поведе Кефрия към няколко маси, на които лечители практикуваха занаята си. Някои просто лекуваха пришки по ръцете или масажираха гърбове, но имаше и място, където се грижеха за счупени крайници и кървящи рани. Работата по разчистването на срутения коридор беше опасна. Яни настани Кефрия на една маса, за да изчака реда си. По времето, когато Търговката се върна с хляб, супа и кафе за двете им, лечител вече се беше захванал да превързва ръката ѝ. Лечителят приключи бързо, рязко съобщи на Кефрия, че я освобождава от задължения, и продължи към следващия си пациент.

— Хапни нещо — подкани я Яни.

Кефрия взе чашата с кафе. Топлината между дланите ѝ бе странно успокояваща. Отпи дълга глътка. Докато поставяше чашата обратно на масата, погледът ѝ пробяга през залата.

— Всичко е толкова организирано — объркано забеляза тя. — Сякаш сте очаквали това да се случи, планирали сте…

— Така е — тихо каза Яни. — Единственото, което отличава това срутване, е мащабността. Силно земетресение обикновено предизвиква няколко свличания. Понякога някой коридор ще рухне без никаква явна причина. И двамата ми чичовци загинаха при срутване. Почти всяко Дъждовно семейство, което работи по града, губи по един-два члена от всяко поколение на семейството тук долу. Това е една от причините, поради които съпругът ми Стърб бе толкова настоятелен в увещаването на Дъждовния съвет да му помогнат в развитието на други средства за осигуряване на благосъстояние. Някои казват, че се интересува единствено да натрупа собствено богатство. Като по-младия от синовете на внук на Дъждовен Търговец, той няма много права над семейното богатство. Но аз вярвам, че това, което го кара да работи толкова усилено в разработването на фуражирни и урожайни постове, не е собственият интерес, а чист алтруизъм. Той настоява, че Дъждовните земи могат да ни снабдят с всичко необходимо, стига да отворим очите си за богатствата на гората.

Тя стисна устни и поклати глава.

— И все пак това не прави нещата по-лесни, когато каже „Предупредих ви“, щом нещо подобно се случи. Повечето от нас не искат да изоставят заровения град заради благата на гората. Градът — разкопаването и изследването — е всичко, което познаваме. Трусове като този са опасността, която трябва да приемем, също както вашите семейства, които търгуват по море, знаят, че все някога ще изгубят някого в него.

— Неизбежно е — призна Кефрия. Тя взе лъжицата си и започна да се храни. Само няколко хапки по-късно обаче я остави.

Срещу нея, Яни остави чашата си с кафе.

— Какво има? — тихо запита тя.

Кефрия бе притихнала.

— Ако децата ми са мъртви, коя съм аз? — попита тя. Докато говореше, я заля хладно спокойствие. — Мъжът ми и големият ми син са отвлечени от пирати, вероятно мъртви. Единствената ми сестра тръгна след тях. Майка ми остана в Бингтаун, когато избягах, и не знам какво се е случило с нея. Дойдох тук само за да предпазя децата си, а сега тях ги няма, изчезнали или може би дори мъртви. Ако оцелея само аз… — Тя замлъкна, неспособна да продължи посоката на мисълта си. Необятността на случващото се се сгромоляса отгоре ѝ.

Яни ѝ се усмихна непривично.

— Кефрия Вестрит. Едва вчера ти доброволно искаше да оставиш децата си под моите грижи и да се върнеш в Бингтаун, за да шпионираш Новите Търговци за нас. Струва ми се, че тогава имаше доста ясна представа за това коя си, отделно от ролите си на майка и дъщеря.

Кефрия опря лакти на масата и сведе лице в ръцете си.

— А случилото се е като наказание за това. Ако Са си е помислил, че не ценя достатъчно децата си, не би ли ми ги отнел?

— Може би. Ако Са имаше само мъжко проявление. Но спомни си старото, истинското преклонение пред Са. Мъжко и женско, птица, звяр и растение, земя, огън, въздух и вода, всички са проявления на Са и Са присъства във всички тях. Ако божественото е и женско и женското също е божествено, тогава то разбира, че жената е повече от майка, повече от дъщеря и съпруга. Това са аспектите на един пълноценен живот, но никой отделен аспект не определя бижуто.

Старото поверие, някога представлявало утеха, сега звучеше кухо в ушите ѝ. Но мислите на Кефрия не се задържаха дълго върху него. Голяма суматоха на входа на залата привлече вниманието им.

— Стой спокойно и си почивай — посъветва я Яни. — Аз ще видя за какво е цялата тази врява.

Кефрия обаче не се подчини. Нима можеше просто да си седи и да се чуди дали този смут не е предизвикан от новини за Рейн, Малта или Силдин? Тя се отблъсна от масата и последва Дъждовната Търговка.

Изморени и раздърпани копачи се бяха скупчили около четири деца, които току-що бяха оставили кофите си с прясна вода на пода.

— Дракон! Казвам ви, голям сребърен дракон! Прелетя право над нас. — Най-високото момче изрече думите сякаш предизвикваше слушателите си. Някои от работниците изглеждаха смаяни, други бяха отвратени от тази измишльотина.

— Той не лъже! Така беше! Беше истински и толкова светъл, че едва можех да го гледам! Но беше син, искрящо син — поправи по-малкото момче.

— Сребристосин! — включи се и третото момче. — И по-голям от кораб! — Единственото момиче в групата мълчеше, но очите му блестяха от вълнение.

Кефрия погледна към Яни, в очакване да срещне раздразнение. Как можеха тези деца да си позволяват да разказват такива лекомислени истории в момент, когато бяха застрашени животи? Вместо това лицето на Дъждовната Търговка бе пребледняло и караше фините люспи покрай очите и устата ѝ да изпъкват.

— Дракон? — заекна тя. — Видели сте дракон?

Намерило благоразположен слушател, високото момче си проби път през тълпата към Яни.

— Беше дракон като тези, които са изобразени на фреските. Не си измислям, Търговке Купрус. Нещо ме накара да погледна нагоре и той беше там. Не можех да повярвам на очите си. Прелетя като сокол! Не, не, като падаща звезда! Беше толкова красив!

— Дракон — замаяно повтори Яни.

— Майко! — Бендир беше толкова мръсен, че Кефрия едва го позна, докато си проправяше път през тълпата. Погледна към момчето пред Яни, а после и към шокираното лице на майка си.

— Чула си значи. Една жена, която се грижеше за бебетата горе, изпрати момче да ни съобщи какво е видяла. Син дракон.

— Възможно ли е? — сподавено го попита Яни. — Възможно ли е Рейн да е бил прав през цялото време? Какво означава това?

— Означава две неща — кратко отвърна Бендир. — Изпратих търсачи нагоре по сушата, до мястото, където мисля, че съществото е избягало от града. Според описанието то е твърде голямо, за да се е придвижило през тунелите. Трябва да е излетяло от залата с Коронования петел. Имаме приблизителна представа къде е това. Ако не друго, то поне може да намерим друг път, по който да навлезем в града и да търсим оцелели.

При тези му думи се надигна тиха глъчка. Някои изразяваха неверие, други почуда. Той извиси глас, за да може да ги надвика:

— А второто е, че трябва да помним, че съществото може да е враг. — Момчето до него започна да възразява, но Бендир го предупреди: — Без значение колко красиво изглежда, може да ни навреди. Не знаем почти нищо за истинската природа на драконите. Не го гневете, но и не предполагайте, че е добронамереното създание, което виждаме по фреските и мозайките. Не привличайте вниманието му.

В залата избухнаха множество разговори. Кефрия отчаяно дръпна ръкава на Яни и заговори през шума.

— Ако намерите Рейн там… мислиш ли, че има вероятност Малта да е с него?

Яни срещна погледа ѝ прямо.

— Той се боеше точно от това — че Малта е отишла в залата с Коронования петел. При драцената, която спеше там.

— Никога не съм виждал нещо толкова красиво. Мислиш ли, че тя ще се върне? — Слабостта и почудата караха момчето да шепти.

Рейн се обърна, за да го погледне. Силдин се беше свил върху калта, на остров от отломки. Гледаше към светлината над тях, лицето му беше променено от онова, на което беше станал свидетел. Наскоро освободената драцена бе изчезнала, вече далеч отвъд полезрението им, но момчето все още стоеше загледано подире ѝ.

— Не мисля, че трябва да разчитаме да се върне и да ни спаси. Това зависи от нас — прагматично каза Рейн.

Силдин поклати глава.

— О, нямах това предвид. Не бих очаквал тя да ни обърне толкова внимание. Очаквам, че ще трябва сами да се измъкнем оттук. Но би ми харесало да я видя дори само още веднъж. Такова чудо беше. Такава радост. — Той отново повдигна очи към напукания таван. Въпреки калта и мръсотията, които покриваха лицето и дрехите му, той сияеше.

Слънцето се провря в рухналата зала, като донесе слаба светлина, но незначително количество топлина. Рейн вече не помнеше какво бе да си сух, камо ли да ти е топло. Измъчваха го глад и жажда. Костваше му усилия, за да се помръдне. Но се усмихна. Силдин беше прав. Чудо. Радост.

Куполът на затрупаната зала с Коронования петел беше пукнат като повърхността на рохко яйце. Той стоеше върху част от падналите отломки и погледна нагоре към преплетените дървени корени и малкия промеждутък небе. Драцената бе избягала оттам, но Рейн се съмняваше, че двамата със Силдин ще могат да го направят. Стаята бързо се пълнеше с кал, блатото нямаше търпение да превземе града, който му бе устоявал толкова дълго. Потокът от хладна кал и вода щеше да погълне и двамата много преди да успеят да намерят начин да достигнат излаза над тях.

И при все мрачната ситуация, той продължаваше да се диви на спомена за драцената, която бе изплувала от вековното си чакане. Фреските и мозайките, които бе гледал през целия си живот, не го бяха подготвили за действителността. Думата син бе придобила ново значение под блясъка на люспите ѝ. Нямаше да забрави как отпуснатите ѝ криле бяха добили сила и цвят, докато ги размахваше. Змийската воня от трансформацията ѝ все още се носеше тежко във влажния въздух. Той не виждаше никакви останки от магическото дърво, което я бе обгръщало. Изглежда, докато се превръщаше в дракон, го беше абсорбирала цялото.

Но сега я нямаше. А проблемът с оцеляването оставаше да бъде решен от Рейн и момчето. Трусовете от предишната нощ най-накрая бяха нарушили целостта на стените и таваните на заровения град и блатата отвън се просмукваха в залата. Единственият път за бягство беше високо над главите им, измамен прозорец от синьо небе.

По ръба на откъснатото от купола парче, на което стоеше Рейн, мокро бълбукаше кал. После тя възтържествува, поглъщайки краищата на стъклото и хлъзгайки се към босите му крака.

— Рейн. — Гласът на Силдин дрезгавееше от жажда. Малкият брат на Малта седеше върху бавно потъващ остров от отломки. В опитите си да избяга, драцената бе откъртила отломки, пръст и дори дърво. То бе паднало в потъналата зала и част от него все още се носеше по надигащия се поток от кал. Момчето събра вежди, тъй като естественият му прагматизъм се бе завърнал.

— Може би можем да повдигнем това дърво и да го подпрем на стената. После, ако се покатерим по него, можем…

— Нямам достатъчно сили — намеси се в оптимистичния план на момчето Рейн. — Дори да бях достатъчно силен да вдигна дървото, калта е твърде мека, за да ме издържи. Но бихме могли да отчупим някои от по-малките клони и да направим нещо като сал. Ако успеем да разпределим тежестта си достатъчно добре, можем да се задържим на повърхността.

Силдин обнадеждено погледна нагоре към дупката, през която се процеждаше светлина.

— Мислиш ли, че калта и водата ще запълнят стаята и ще ни издигнат дотам?

— Вероятно — с готовност излъга Рейн. Той предположи, че калта ще спре малко преди да напълни стаята. Вероятно щяха да се задушат, когато надигащото се ниво на водата ги погълнеше. Ако ли не, евентуално щяха да умрат от глад. Парчето от купола под краката му потъваше бързо. Беше време да го изостави. Скочи върху купчина от свлекли се земя и мъх, която поддаде под него. Калта беше по-мека, отколкото си беше помислил. Насочи се към дървесния дънер, хвана един от клоните и се издърпа навън и върху него. Надигащата се тиня достигаше поне нивото на гърдите и гъстотата на овесена каша. Ако потънеше в нея, щеше да умре в студената ѝ хватка. Движенията му значително го бяха приближили до Силдин. Протегна ръка към момчето и то скочи от потъващия си остров, прелетя кратко и се закатери по меката кал, за да го достигне. Рейн го издърпа върху стъблото на вечнозеленото дърво. Момчето се сви треперещо до него. Дрехите бяха прилепнали към тялото му със същата кал, която покриваше лицето и косата му.

— Ще ми се да не бях губил инструментите и провизиите си. Но те са отдавна изгубени. Ще трябва да начупим тези клони, колкото можем, и да ги оформим в плътна мрежа.

— Толкова съм изморен. — Момчето го съобщи като факт, не като оплакване. Погледна нагоре към Рейн и се вгледа в него. — Не изглеждаш толкова зле, даже и отблизо. Все се чудех как изглеждаш под воала. В тунелите, само с една свещ, не можех да видя лицето ти добре. После снощи, когато очите ти светеха в синьо, първоначално беше плашещо. Но след известно време беше сякаш… е, беше хубаво да ги видя и да знам, че си още тук.

Рейн се засмя с лекота.

— Очите ми светят? Това обикновено не се случва, докато Дъждовният мъж не стане доста по-възрастен. Ние го възприемаме като знак, че е достигнал пълна зрялост.

— О, но на тази светлина изглеждаш почти нормално. Нямаш много от тези трепкащи неща. Само малко люспи около очите и устата. — Силдин го гледаше открито.

Рейн се ухили.

— Не, още нямам от онези трепкащи неща. Но с годините може и те да се появят.

— Малта се притесняваше, че ще си целият в брадавици. Някои от приятелите ѝ я дразнеха с това и тя се ядосваше. Но… — Изведнъж Силдин се усети, че думите му не бяха тактични. — Имам предвид в началото, когато първоначално започна да я ухажваш, това много я тревожеше. Напоследък не е говорила кой знае колко по въпроса — окуражително предложи момчето. Той погледна към Рейн, а после се отдръпна от него по дървесното стебло. Хвана един клон и го задърпа.

— Ще са трудни за чупене.

— Предполагам, че е имала други неща, за които да мисли — измънка Рейн. Думите на момчето раниха сърцето му. Нима външният му вид имаше такова значение за Малта? Щеше ли да я спечели с постъпките си само за да я отблъсне веднъж щом видеше лицето му? Осени го още по-горчива мисъл: може би тя вече беше мъртва и той никога нямаше да получи отговор. Може би той щеше да умре и тя никога нямаше да види лицето му.

— Рейн? — Гласът на Силдин беше колеблив. — Мисля, че е по-добре да се захващаме за работа с тези клони.

Рейн изведнъж осъзна колко дълго бе клечал притихнал. Беше време да избута всякакви безполезни мисли настрана и да се опита да оцелее. Сграбчи едно тънко разклонение в ръцете си и отчупи от него голям клон.

— Не се опитвай да пречупиш цялото разклонение наведнъж. Просто вземай клонките. Ще ги натрупаме там горе. Искаме да ги преплетем, както при сламен покрив…

Ново разтърсване на земята прекъсна думите му. Той се вкопчи безпомощно в дървесния дънер, докато от разкъсания таван се изсипваше дъжд от пръст. Силдин се сви и надигна ръце да предпази главата си. Рейн се размърда по клонестото стъбло, за да го достигне и да го заслони с тялото си. Древната врата на залата изскърца и ненадейно увисна на пантите си. През нея в залата нахлу струя вода и кал.

Глава втора

Търговци и предатели

Краткият звук от стъпки бе единственото ѝ предупреждение. Роника замръзна, клечаща в кухненската градина. Звуците идваха откъм пътя. Тя сграбчи кошницата си с ряпа и побягна към заслона на гроздовата беседка. Мускулите на гърба ѝ се схванаха в протест срещу внезапното движение, но тя ги игнорира. Предпочиташе да предпази живота, вместо гърба си. Безшумно остави кошницата в краката си. Затаила дъх, тя надникна през големите колкото длан листа на лозята. От това прикритие успя да види как млад мъж приближава предния вход на къщата. Наметало с качулка скриваше самоличността му, а потайното му държание издаваше намеренията му.

Той изкачи засипаните с листа стъпала. Поколеба се при вратата, под ботушите му, докато поглеждаше в тъмната къща, изстъргаха счупени стъкла. Бутна голямата врата, която висеше полуотворена. Тя изскърца, докато се отваряше изцяло, и той се вмъкна вътре.

Роника пое дълбоко дъх и помисли. Вероятно беше само крадец, дошъл да види дали има нещо за плячкосване. Скоро щеше да открие, че няма. Това, което калсидците не бяха взели, го бяха отнесли съседите ѝ. Нека подири плячка из опустошената къща, а после да си иде. Нищо от останалото в къщата не заслужаваше да рискува живота си. Ако се изправеше насреща му, можеше да бъде ранена. Опита се да си втълпи, че няма какво да спечели. И все пак, докато се прокрадваше към предната врата на семейния си дом, се усети, че е стиснала тоягата — постоянен неин придружител в последно време.

Краката ѝ стъпваха тихо, докато подбираше стъпките си нагоре по осеяните с отломки стъпала и през стъклата. Надникна покрай вратата, но нахалникът не се виждаше никъде. Пристъпи безшумно в антрето. Застина, ослушвайки се. Чу някъде навътре в къщата да се отваря врата. Злодеят явно знаеше къде отива. Дали тогава не го познаваше? Ако го познаваше, дали идваше с добро? Малко вероятно. Вече не бе толкова сигурна в старите си приятели и връзки. Не можеше да се сети за никого, който би очаквал да я открие у дома.

Бе напуснала Бингтаун преди седмици, в деня след летния бал. Предишната нощ напрежението, породено от калсидските наемници в пристанището, внезапно беше изригнало. По време на събирането ги бяха връхлетели слухове, че калсидците се опитват да слязат на сушата, докато Старите Търговци бяха заети с тържествата си. Това беше замисъл на Новите Търговци, за да вземат сатрапа за заложник и да завземат Бингтаун; поне така се носеше мълвата. Тя беше достатъчна, че да разпали пожари и бунтове. Старите и Новите Търговци се бяха сблъскали едни с други, както и с калсидските наемници в пристанището. Кораби бяха нападнати и изгорени, а тарифният док — символ на сатрапската власт — отново бе обгърнат в пламъци. Този път обаче огънят се разпростря из неспокойния град. Ядосани Нови Търговци подпалиха елитни магазини на Дъждовната улица, а като отплата, техни складове бяха изгорени. После някой беше подпалил Търговската зала.

Междувременно битката на пристанището беше в разгара си. Калсидските галери, които вече бяха на котва, преобразени като джамаилски патрули, бяха едното рамо на клещите. Калсидските кораби, довели сатрапа, представляваха другото. Между тях бяха заклещени бингтаунските живи и търговски кораби, както и по-големите риболовни съдове на имигрантите от Трите кораба. В крайна сметка сплотените малки лодки на народа от Трите кораба бяха предопределили изхода на битката. В тъмното, тесните риболовни лодки бяха успели да се изплъзнат на големите калсидски кораби. Ненадейно, в корпусите на корабите или по палубите им се заразбиваха гърнета с горящо масло и катран. Изведнъж калсидските кораби се оказаха заети да гасят пожарите, за да предпазят съдовете в пристанището. Като комари, тормозещи бикове, малките лодки бяха успели в атаката си и бяха блокирали устието на пристанището. Калсидските бойци на кейовете и в Бингтаун бяха ужасени да видят корабите си изкарани от Пристанищния град. Сега, изоставените нашественици трябваше да се бият за живота си. Битката бе продължила с бингтаунските кораби, впуснали се в преследване на калсидците в открито море.

Сутринта, след като звуците от бунтове и метежи бяха заглъхнали, през улиците се виеше дим, носен от летния бриз. За момент бингтаунските Търговци отново владееха пристанището си. В затишието Роника бе подтикнала дъщеря си и внуците си да потърсят подслон в Дъждовните земи. Кефрия, Силдин и зле ранената Малта бяха успели да избягат с жив кораб. Роника остана. Имаше да се погрижи за някои лични работи, преди самата тя да потърси убежище. Беше скрила семейните документи на тайното място, което Ефрън отдавна бе установил. После двете с Рейч бяха събрали набързо храна и дрехи и се бяха отправили към фермата Ингълби. Точно това владение на Вестрит беше далеч от Бингтаун и Роника вярваше, че е и достатъчно скромно, за да са в безопасност.

Този ден тя бе направила една кратка обиколка, като се бе върнала до мястото, където предишната нощ каретата на Давад Рестарт бе попаднала в засада. Беше напуснала пътя и се бе спуснала надолу по склона, покрай преобърнатата карета, до тялото на Давад. Бе го покрила с платнище, тъй като не бе имала силата да вземе тялото му и да го погребе. Той се беше отчуждил от останалата част от семейството си, а Роника не беше толкова глупава, че да помоли Рейч за помощ. На мъжа, който беше бил неин приятел през по-голямата част от живота ѝ и опасна отговорност последните няколко години, тя можеше да предложи само тази последна, жалка почит. Опита се да намери думи, които да произнесе над тялото, но успя само да поклати глава.

— Ти не беше предател, Давад. Знам това. Беше алчен и алчността ти те направи глупав, но никога няма да повярвам, че нарочно си предал Бингтаун.

После се беше изкачила обратно на пътя, за да се присъедини към Рейч. Прислужницата не каза нищо за мъжа, който я бе направил робиня. И да беше извлякла някакво задоволство от смъртта му, не го огласи. Роника ѝ беше благодарна за това.

Калсидските галери и кораби не напуснаха веднага бингтаунското пристанище. Роника се бе надявала, че ще се възцари мир. Вместо това между Търговците — Стари и Нови, се бе разпалила още по-ужасяваща борба; съсед се бе обърнал срещу съседа, а преданите никому се възползваха от всеки, останал отслабен от гражданските раздори. През деня се бяха разпалили пожари. Докато бягаха от Бингтаун, Роника и Рейч подминаваха горящи къщи и преобърнати карети. Пътищата се задушаваха от бежанци. Нови и Стари Търговци, прислуга и избягали роби, продавачи и просяци, хора от Трите кораба — всички бягаха от странната война, която се бе разгърнала внезапно сред тях. Дори тези, които напускаха града, се счепкваха помежду си. Между групите прехвърчаха закани и обиди. Ликуващото разнообразие на слънчевия град до синьото пристанище се бе разцепило на остри, подозрителни прослойки. През първата им нощ на път ги бяха обрали — торбите им с храна бяха задигнати, докато спяха. Роника и Рейч продължиха пътя си с вярата, че притежават достатъчно издръжливост, за да стигнат фермата дори без храна. Хората по пътя разказваха истории, че калсидците са се върнали и целият Бингтаун гори. Ранната вечер на втория ден няколко закачулени млади мъже ги бяха заговорили и поискаха ценностите им. След като Роника им съобщи, че не притежават нищо, грубияните я събориха на земята и преровиха торбата ѝ с дрехи, след което презрително захвърлиха принадлежностите ѝ на прашния път. Други бежанци ги подминаваха забързано и отклоняваха поглед. Никой не се намеси. Разбойниците заплашиха Рейч, но робинята ги изтърпя стоически. Най-накрая бандитите ги оставиха, за да преследват по-богата плячка — мъж с двама прислужници и тежко натоварена количка. Прислугата избяга, оставяйки мъжа да се моли и крещи, докато крадците претърсваха количката му. Рейч трескаво бе задърпала Роника за ръката и я бе повлякла надалеч.

— Нищо не можем да направим. Трябва да спасим собствените си кожи.

Не беше права. Следващата сутрин доказа това. Попаднаха на телата на жената от чайната и дъщеря ѝ. Други бегълци прескачаха телата и бързаха да подминат. Роника не можа. Тя се спря, за да погледне изкривеното лице на жената. Не знаеше името ѝ, но си спомняше сергията ѝ за чай на пазара. Дъщеря ѝ винаги бе обслужвала Роника с усмивка. Те не бяха Търговци, Стари или Нови, а скромни хора, дошли в процъфтяващия с търговията си град, и бяха станали част от бингтаунското разнообразие. Сега бяха мъртви. Не калсидците, а бингтаунски жители ги бяха убили.

В този момент Роника се обърна и се върна в Бингтаун. Не можеше да обясни на Рейч защо и дори я беше окуражила да продължи към Ингълби без нея. Дори сега не можеше да даде разумно обяснение на решението си. Вероятно беше заради това, че не можеше да я сполети нищо по-лошо от вече случилото ѝ се. Щом се върна, завари дома си опустошен и разграбен. Дори откритието, че някой бе надраскал „ПРЕДАТЕЛИ“ на стената в кабинета на Ефрън, не можа да предизвика по-дълбока покруса. Бингтаун, който познаваше, беше изчезнал и нямаше да се върне. Ако всичко щеше да погине, може би беше най-добре да си иде заедно с него.

И все пак, тя не беше жена, която се предава просто така. В следващите дни двете с Рейч организираха домакинството си в колибата на градинаря. Животът им бе странно нормален по един откъснат от света начин. В града под тях борбите продължаваха. От втория етаж на фамилната къща Роника съвсем бегло можеше да види пристанището и града. Калсидците на два пъти се бяха опитали да го превземат. И на двата бяха отблъснати. Нощните ветрове често донасяха звуците на битка и миризмата на пушек. Като че ли обаче вече нищо не я засягаше.

Малката колиба бе лесна за затопляне и чистене, а скромният ѝ вид я правеше по-малко вероятна мишена за бродещи мародери. Останалото от кухненската градина, пренебрегнатата овощна градина и оцелелите пилета задоволяваха ограничените им нужди. Двете обхождаха плажа за дървени отломки, които горяха със зелен и син пламък в малките си сърцевини. Роника не беше сигурна какво ще прави, когато наближеше зимата. Предполагаше, че ще загине. Но не грациозно или доброволно. Не. Щеше да си иде с бой.

Същата тази упоритост сега я караше да пристъпва внимателно надолу по коридора, докато преследваше нарушителя. Стисна тоягата си в две ръце. Нямаше ясен план какво щеше да прави, ако или когато го срещнеше. Просто искаше да разбере какво мотивираше този самотен опортюнист, който се движеше така потайно сред изоставения ѝ дом.

Имението вече добиваше прашния мирис на занемареност. Най-ценните притежания на рода Вестрит бяха продадени по-рано през лятото, за да финансират спасителна операция за пленения им жив кораб. Останалите съкровища бяха по-скоро със сантиментална стойност: дребните украшения и любопитните предмети, които Ефрън им беше носил като сувенири от пътуванията си по море; стара ваза, принадлежала на майка ѝ; тапет за стената, който двамата с Ефрън бяха избрали, когато бяха младоженци… Роника отклони мисълта си от този списък. Вече не бе останало нищо от това, беше или счупено, или взето от хора, които нямаха представа какво символизират тези вещи. Остави ги. Тя бе запазила миналото в сърцето си и нямаше нужда от физически предмети, които да я обвързват с него.

Вървеше на пръсти покрай изкъртените от пантите си врати. Докато бързаше след закачуления мъж, отдели поглед единствено на атриума, чийто под беше засипан от преобърнати чайници и изгнили растения. Къде отиваше той? Успя да зърне наметалото му, когато влезе в една от стаите.

Стаята на Малта? Спалнята на внучка ѝ?

Роника се приближи. Той си говореше нещо. Осмели се да надникне набързо, след което смело пристъпи в стаята и попита настоятелно:

— Керуин Трел, какво правиш тук?

Младият мъж скочи на крака с буен вик — беше коленичил до леглото на Малта. Единствена червена роза почиваше на възглавницата. Той се кокореше срещу Роника с пребледняло лице, ръката стискаше гърдите му. Устата му се движеше, но не излизаше нито звук. Очите му пробягаха към тоягата в ръцете ѝ и се разшириха още повече.

— О, я седни — възкликна Роника с раздразнение. Хвърли тоягата в долната част на леглото и сама послуша съвета си.

— Какво правиш тук? — попита уморено. Беше сигурна, че знае отговора.

— Вие сте жива — тихо отвърна Керуин. Повдигна ръце и разтърка очите си. Роника знаеше, че се опитва да скрие сълзите. — Защо не… Малта също ли е в безопасност? Всички казаха…

Керуин се свлече, за да седне до розата си на леглото на Малта. Нежно постави ръцете си на възглавницата ѝ.

— Чух, че сте напуснали бала с Давад Рестарт. Всички знаят, че кочияшът му беше част от засадата. Те искаха единствено сатрапа и Рестарт. Така казват всички: че щяха да ви оставят на мира, ако не бяхте пътували с Рестарт. Знам, че той е мъртъв. Някои твърдят, че знаят какво е станало със сатрапа, но не казват нищо. Всеки път, когато попитам за Малта и за всички вас… — Внезапно замълча и лицето му се изчерви, но се принуди да продължи. — Те казват, че сте предатели, че сте участвали в плановете на Рестарт. Според слуховете сте планирали да предадете сатрапа на Новите Търговци, които щели да го убият. Тогава бингтаунските Търговци щели да бъдат обвинени за смъртта му и Джамаилия щяла да изпрати калсидски наемници да завземат града ни и да го предоставят на Новите Търговци.

Той се поколеба, после се стегна и продължи:

— Някои казват, че сте си получили заслуженото. Казват ужасни неща и аз… Аз мислех, че всички сте мъртви. Граг Тенира говори във ваша полза, като каза, че всичко това е нелепо. Но откакто замина с Офелия, за да помогне в защитата на устието на Дъждовната река, никой не е застанал на ваша страна. Аз се опитах веднъж, но… Аз съм млад. Никой не ме слуша. Баща ми ми се гневи, че дори споменавам Малта. Дело плака за нея, заради което той ѝ забрани да напуска стаята си и каза, че ще я набие с камшик, ако дори изрече името ѝ отново. А той никога досега не я е бил с камшик.

— От какво се страхува? — прямо попита Роника. — Че хората ще ви набедят за предатели, защото се интересувате какво е станало с приятелите ви?

Керуин раздвижи глава в рязко кимване.

— Татко не беше доволен, когато Ефрън прибра Брашън, след като го беше обезнаследил. После вие го направихте капитан на Парагон и го изпратихте сякаш наистина вярвахте, че той ще спаси Вивачия. Татко реши, че се опитвате да се изтъкнете, да докажете, че сте вразумили сина, който той е изхвърлил.

— Какви глупости! — възкликна Роника с отвращение. — Нищо подобно не съм правила. Брашън сам се вразуми, а баща ти, вместо да се гневи на Вестрит заради това, трябва да се гордее с него. Но доколкото разбирам, той е доволен, че ни вижда дамгосани като предатели?

Керуин сведе поглед, засрамен. Тъмните очи, които в крайна сметка повдигна към нейните, бяха като тези на по-големия му брат.

— Боя се, че сте права. Но моля ви, не ме измъчвайте повече. Кажете ми. Малта избегна ли опасността? Тук с вас ли се крие?

Роника се замисли за един дълъг момент. Колко от истината можеше да му довери? Нямаше желание да го измъчва, но не възнамеряваше да застраши семейството си само за да пощади чувствата му.

— Когато видях Малта за последно, тя беше ранена, но не беше мъртва. Не и по заслуга на мъжете, които ни атакуваха и после я оставиха да умре. Тя, майка ѝ и брат ѝ се крият на сигурно място. И това е всичко, което ще ти кажа.

Не призна, че не знаеше много повече от това. Те бяха избягали с Рейн, ухажорът на Малта от Дъждовните земи. Ако всичко бе минало по план, бяха достигнали Кендри в безопасност и бяха избягали от града, след което бяха отплавали по Дъждовната река. Ако всичко бе минало добре, бяха на сигурно в Трехог. Проблемът беше, че много малко неща напоследък вървяха добре и освен това те нямаха как да ѝ изпратят известие. Тя можеше единствено да се уповава на Са, че е била милостива.

По лицето на Керуин Трел се разля облекчение. Той се пресегна, за да докосне розата на възглавницата.

— Благодаря — прошепна пламенно. А след това развали оставеното впечатление, като добави: — Поне сега мога да се надявам.

Роника потисна гримасата си. Виждаше, че Дело не бе наследила цялата мелодраматичност на семейство Трел. Тя твърдо смени темата.

— Разкажи ми какво се случва в Бингтаун.

Той изглеждаше стреснат от внезапното искане.

— Ами, не знам много. Татко държи цялото семейство близо до дома. Той все още вярва, че това все някак ще отмине и Бингтаун пак ще си е същият. Ще побеснее, ако разбере, че съм се измъкнал. Но бях длъжен, разбирате ли? — Младежът притисна с ръка сърцето си.

— Разбира се, разбира се. Какво видя на път за насам? Защо баща ти ви държи близо до дома?

Момчето свъси вежди и се загледа надолу, към добре поддържаните си ръце.

— Ами, точно сега пристанището отново е наше. Това обаче може да се промени във всеки един момент. Хората от Трите кораба ни помагат, но докато всички кораби се бият, никой не ходи за риба и никой не носи стока за пазара. Така че храната започва да става ценен ресурс, особено след като толкова от складовете бяха опожарени.

— В Бингтаун имаше грабежи и плячкосване. Хората бяха пребивани и ограбвани само защото се опитваха да въртят търговия. Някои казват, че виновниците са шайки от Нови Търговци, други — че са избягали роби, които искат всичко, до което могат да се докопат. Пазарът е пуст. Осмелилите се да отворят вратите си, за да търгуват, поемат големи рискове. Серила нареди градската стража да вземе всичко, което е останало от тарифния док. Искаше да държи там пощенските гълъби, за да може да изпрати вест и да получи новини от Джамаилия. Само че повечето птици умрели в пламъците и дима. Мъжете, които остави на пост, наистина наскоро засякоха връщаща се птица, но Серила не желае да сподели какви новини е донесла. Някои части на града се държат от Нови Търговци, други от Стари. Трите кораба и други групи са хванати по средата. Нощно време има сблъсъци.

— Баща ми се ядосва, че никой не преговаря. Казва, че истинските Търговци знаят, че почти всичко може да се реши с една добра сделка. Според него това показва, че Новите Търговци са виновни за всичко случило се, но те, разбира се, обвиняват нас. Твърдят, че сме отвлекли сатрапа. Баща ми вярва, че вие сте щели да помогнете в отвличането му, за да могат те да го убият и да обвинят нас. Сега Старите Търговци се карат помежду си. Някои искат да припознаем властта на съветничка Серила да говори от името на сатрапа на Джамаилия; други казват, че е време Бингтаун напълно да се отърси от джамаилската власт. Новите Търговци твърдят, че все още сме под управлението на Джамаилия, но няма да припознаят документите на Серила. Пребиха пратеника, който тя им изпрати под бял флаг, и го върнаха с вързани зад гърба ръце и свитък, прикрепен за гърлото му. Написаното я обвиняваше в измяна и че е била съучастник в свалянето на сатрапа от власт. Казват, че агресията ни срещу сатрапа и законните му патрулни лодки е провокирала насилието в пристанището и е обърнала калсидските ни съюзници срещу нас. — Той облиза устни и добави: — Заплашиха, че като му дойде времето и силата е на тяхна страна, няма да покажат милост.

Керуин спря, за да си поеме дъх. Младото му лице изглеждаше по-възрастно, когато продължи:

— Всичко е бъркотия и не става по-добре. Някои от приятелите ми искат да се въоръжат и да прогонят Новите Търговци в морето. Род Каерн казва, че трябва да убием всеки, който не иска да си тръгне. Казва, че трябва да си върнем онова, което ни откраднаха. Много от синовете на Търговците са съгласни. Казват, че само когато Новите Търговци ги няма, тогава Бингтаун ще може отново да стане Бингтаун. Някои казват, че трябва да съберем новодошлите и да им дадем избор да си тръгнат или да умрат. Други говорят за тайни репресивни мерки срещу онези, които са работили с Новите Търговци, и искат да погнем самите Нови Търговци с огън, за да ги принудим да си тръгнат. Чувах слухове, че Каерн и приятелите му доста често излизат навън през нощта. — Той поклати нещастно глава. — Затова баща ми се опитва да ме държи близо до дома. Не иска да се замесвам. — Момчето изведнъж погледна Роника в очите. — Не съм страхливец. Но не искам да бъда замесен.

— По този въпрос двамата с баща ти постъпвате мъдро. Така нищо няма да се разреши. Само ще им даде основание да вършат повече насилие срещу нас. — Роника поклати глава. — Бингтаун никога повече няма да бъде Бингтаун. — Тя въздъхна и попита: — Кога е следващата среща на Съвета?

Керуин сви рамене.

— Не са се срещали, откакто всичко това започна. Поне не и официално. Всички Търговци с живи кораби са навън и преследват калсидци. Някои напуснаха града; други са се укрепили в домовете си и не ги напускат. Няколко пъти оглавяващите Съвета се срещаха със Серила, но тя ги призова да забавят свикването на заседание. Тя желае да се помири с новодошлите и да използва авторитета си като представител на сатрапа, за да възвърне мира. Иска да преговаря и с калсидците.

За момент Роника остана притихнала. Стисна устни. Струваше ѝ се, че тази Серила си присвоява твърде много власт. Какви бяха новините, които бе скрила? Несъмнено колкото по-скоро се събереше Съветът и съставеше план за възстановяването на реда, толкова по-скоро градът можеше да се излекува. Защо би се противопоставяла на това?

— Керуин, кажи ми. Ако отида при Серила, мислиш ли, че тя ще говори с мен? Или мислиш, че ще ме убият като предателка?

Младият мъж погледна Роника с почуда.

— Не знам — призна той. — Вече не знам на какво са способни собствените ми приятели. Търговецът Дау бе намерен обесен. Жената и децата му са изчезнали. Някои казват, че се е самоубил, след като видял, че късметът се е обърнал срещу него. Други казват, че брата на жена му го е направил, от срам. Никой не говори за това.

Роника мълча известно време. Можеше да се свива тук, в останките от дома си, със знанието, че ако я убиеха, хората нямаше да говорят много за това. Или можеше да намери друго място, на което да се скрие. Но зимата идваше и тя вече беше решила, че няма да си отиде мирно. Може би сблъсъкът бе единственият останал изход. Поне щеше да получи удоволствието да изкаже и своето мнение, преди някой да я убие.

— Можеш ли да занесеш съобщение на Серила от мен? Къде е отседнала?

— Заела е къщата на Давад Рестарт. Но моля ви, не смея да отнеса съобщение. Ако баща ми разбере…

— Разбира се — рязко го прекъсна тя. Можеше да го засрами и така да го накара да отиде. Само трябваше да намекне, че Малта би го сметнала за страхливец, ако не го направи. Но нямаше да използва момчето, за да опипа почвата. Какъв смисъл имаше да пожертва Керуин, за да подсигури безопасността си? Щеше сама да отиде. Достатъчно дълго се бе свивала в дома си.

Изправи се.

— Прибирай се у дома, Керуин. И стой там. Слушай баща си.

Младият мъж се изправи бавно. Обходи я с поглед, след което извърна глава, засрамен заради нея.

— Вие… добре ли се справяте тук сама? Имате ли достатъчно храна?

— Добре съм. Благодаря, че попита. — Почувства се необичайно трогната от загрижеността му. Погледна надолу към изцапаните от градината ръце и пръстта под ноктите. Удържа на подтика да прибере ръце зад гърба си.

Керуин пое дъх.

— Ще кажете ли на Малта, че съм наминал и че се притеснявах за нея?

— Ще ѝ кажа. Следващия път, когато я видя. Но това може да не е скоро. Сега се прибирай. Подчинявай се на баща си. Сигурна съм, че си има достатъчно тревоги и без да се излагаш на опасност.

Това го накара да застане малко по-изправен. Усмивка докосна устните му.

— Зная. Но трябваше да дойда, нали разбирате. Не можех да стоя спокойно, докато не знаех какво се е случило с нея. — Той замълча. — Може ли да кажа и на Дело?

Момичето беше сред най-големите клюкарки в града. Роника реши, че Керуин не знае достатъчно, че да е заплаха.

— Може. Но я помоли да го запази за себе си. Помоли я въобще да не говори за Малта. Това е най-голямата услуга, която може да направи на приятелката си. Колкото по-малко хора се чудят за Малта, толкова по-защитена ще е.

Керуин се намръщи драматично.

— Да, разбирам. — Той кимна на себе си. — Е, сбогом, Роника Вестрит.

— Сбогом, Керуин Трел.

Само преди месец за него щеше да е немислимо да е в тази стая. Гражданската война в Бингтаун бе преобърнала всичко с главата надолу. Тя го изпроводи с поглед — той сякаш отнасяше последната частичка от този стар, познат живот със себе си. Всички правила, които я бяха водили, бяха отпаднали. За момент тя се почувства сама и опустошена като стаята, в която стоеше. После обаче през нея премина странно усещане за свобода. Какво имаше да губи? Ефрън беше мъртъв. От деня на смъртта му познатият ѝ свят се бе разпадал. Сега вече го нямаше и оставаше само тя. Сега можеше сама да определи пътя си. Без Ефрън и децата старият живот не означаваше много за нея.

Можеше поне да направи новия по-интересен, след като така или иначе щеше да е неприятен.

След като стъпките на момчето по плочковия под заглъхнаха, Роника напусна спалнята на Малта и започна бавно да ходи из къщата. Беше избягвала да влиза тук от деня, в който се бяха върнали и бяха заварили къщата разграбена. Сега се принуди да мине през всяка стая и да погледне трупа на света си. По-тежките мебели и някои от гоблените и завесите бяха останали. Почти всичко останало, имащо някаква стойност или приложение, беше отнесено. Двете с Рейч бяха спасили малко кухненски съдове и завивки, но всички простички вещи, които правеха живота приятен, липсваха. Чиниите, които поставяха на голата дървена маса, не съвпадаха и никакъв лен не я предпазваше от грубата вълна на одеялата. И все пак животът продължаваше.

Ръката ѝ докосна резето на кухненската врата, но тогава тя забеляза едно запечатано с восък гърне, паднало на една страна и търколило се в ъгъла. Наведе се, за да го вземе. Течеше отнякъде. Облиза лепкавите си пръсти. Конфитюр от череши. Тя се усмихна печално и го пъхна под мишница. Щеше да отнесе тази последна частица сладост със себе си.

— Съветничке?

Серила вдигна поглед от картата, която разглеждаше. Прислужникът на вратата на кабинета гледаше почтително в краката си.

— Да? — удостои го с отговор тя.

— Една жена иска да ви види.

— Заета съм. Ще трябва да се върне в по-подходящо време. — Тя леко се подразни. Той трябваше да знае, че не иска повече посетители за днес. Беше късно, а беше прекарала целия следобед в задушна стая, пълна с Търговци, като се опитваше да ги накара да се вразумят. Те се караха за най-очевидните неща. Някои все още настояваха, че трябва да има гласуване на Съвета, преди да признаят властта ѝ над тях. Търговецът Ларфа доста грубо бе изложил, че Бингтаун трябва да разрешава бингтаунските работи без какъвто и да било съвет от Джамаилия. Беше изключително дразнещо. Беше им показала пълномощното, което бе издействала от сатрапа. Беше го написала сама и знаеше, че е неоспоримо. Защо не искаха да признаят, че тя разполага с властта на сатрапа и че Бингтаун бе под тази власт?

Посъветва се с диаграмата на Бингтаун още веднъж. Досега Търговците бяха успели да запазят пристанището си отворено, но това беше за сметка на всякакво търгуване. При тези обстоятелства градът нямаше да оцелее дълго. И калсидците го знаеха много добре. Не беше необходимо да нахлуват и да превземат Бингтаун веднага. Търговията бе душата на града и калсидците бавно, но сигурно я удушаваха.

Упоритите Търговци отказваха да видят очевидното. Бингтаун беше самотно селище на враждебно крайбрежие. Никога не бе могъл да се изхранва сам. Как можеше да се противопостави на яростната атака на войнствена държава като Калсид? Беше попитала това лидерите на Съвета. Те бяха отговорили, че са го правили преди и пак ще го направят. Но в тези предишни пъти мощта на Джамаилия бе била зад гърба им. И не бе трябвало да си съперничат с Нови Търговци в редиците им, които биха приветствали едно калсидско нашествие. Много Нови Търговци имаха близки връзки с Калсид, тъй като това бе основният пазар за робите, които вкарваха през Бингтаун.

Отново обмисли птичето писмо, което Род Каерн беше засякъл и ѝ беше донесъл. То обещаваше, че джамаилската флота ще отплава скоро, за да отмъсти на покварените и бунтовни Стари Търговци за убийството на сатрапа. Само мисълта за това я караше да изстива. Съобщението бе пристигнало твърде скоро. Никоя птица не можеше да лети толкова бързо. За нея това означаваше, че конспирацията се разпростираше надалеч и стигаше до благородниците на самия град Джамаилия. Който и да бе изпратил птицата до Джамаилия, бе очаквал, че сатрапът ще бъде убит и че доказателствата ще сочат към Старите Търговци. Бързината на отправения отговор показваше, че отговорилият е очаквал съобщението.

Единственият въпрос беше докъде се простираше конспирацията. Дори да можеше да определи източника, не знаеше дали ще може да го унищожи. Само ако Род Каерн и хората му не бяха прибързали толкова в нощта, когато хванаха сатрапа. Ако Давад Рестарт и семейство Вестрит бяха оцелели, може би щеше да успее да изтръгне истината от тях. Може би те щяха да разкрият кои от джамаилските благородници бяха замесени в това. Но Рестарт беше мъртъв, а семейство Вестрит бяха изчезнали. Нямаше да получи отговори от тях.

Бутна диаграмата настрана и я замени с елегантна карта на Бингтаун. Фино омастилена и илюстрована, тя беше едно от чудесата, които бе открила в библиотеката на Рестарт. В добавка към оригиналните дарения на всички Стари Търговци — всяко владение бе намастилено със съответния цвят на фамилията, Давад беше вписал основните претенции на Новите Търговци. Тя я изучи с поглед, като се чудеше дали би могла да ѝ разкрие някаква улика за съюзниците му. Намръщи се над нея, после повдигна перото си, натопи го и написа бележка до себе си. Харесваше разположението на Барбери Хил. Щеше да е удобен дом през лятото, веднъж щом тези спорове бяха разрешени. Беше владение на Нов Търговец; вероятно бингтаунските Търговци щяха с радост да ѝ го отстъпят. Или, като представител на сатрапа, просто щеше да го вземе.

Тя се облегна назад в огромния стол и за кратко ѝ се прииска Давад Рестарт да беше по-малък човек. Всичко в тази стая беше твърде голямо за нея. Понякога се чувстваше като дете, което се правеше на възрастен. Понякога изглеждаше, че цялото общество на Бингтаун има подобно влияние върху нея. Цялото ѝ присъствие тук бе преструвка. Нейният „авторитет от сатрапа“ беше документ, който беше принудила сатрап Косго да подпише, когато беше болен. Цялата ѝ власт, всичките ѝ претенции за социален статус се базираха на него. А неговата сила пък се основаваше на идеята, че сатрапството властва над Бингтаун. Първият път, когато бе осъзнала колко често срещани са приказките на бингтаунските Търговци за суверенитет, се беше шокирала. Бяха направили предполагаемото ѝ положение в обществото им дори по-несигурно. Може би щеше да е по-мъдро, ако бе заела страната на Новите Търговци. Но не, защото поне част от тях осъзнаваха, че благородниците на град Джамаилия се опитват да отхвърлят властта на сатрапа. Ако влиянието му в столицата беше под въпрос, колко незначително беше тук, в най-отдалечената провинция на сатрапството?

Беше твърде късно за съмнения. Беше направила избора си и бе приела ролята си. Последната ѝ и най-голяма надежда беше да я изиграе добре. Ако успееше, Бингтаун щеше да е неин дом до края на живота ѝ. Беше мечтала за това от деня, в който — като млада жена — бе чула, че в Бингтаун една жена може да има същите права като един мъж.

Отпусна се за малко на възглавничките, докато очите ѝ обхождаха стаята. В огнището на кабинета гореше силен огън. Светлината, идваща от него, заедно с тази от множеството свещички, блещукаше топло върху полираното дърво на бюрото. Харесваше тази стая. Е, завесите бяха непоносими и книгите в многото сандъци покрай стената бяха неподредени и покъсани, но всичко това можеше да се промени. Отпърво, провинциалният стил бе бил смущаващ, почти дразнещ, но сега, след като имението бе нейно, я караше да се чувства част от Бингтаун. Повечето от къщите на Старите Търговци, които бе виждала, бяха подобни на тази. Можеше да се приспособи. Размърда пръсти в удобните чехли от агнешка вълна, които носеше. Бяха принадлежали на Кеки и бяха малко тесни. Лениво се почуди дали в момента на Кеки ѝ беше студено на краката, но без съмнение Дъждовните Търговци се грижеха добре за благородните си заложници. Тя не потисна доволната си усмивка. Отмъщението беше сладко дори на малки порции. Вероятно сатрапът още не се беше досетил, че тя е уредила отвличането му.

— Съветничке?

Отново беше прислужникът.

— Казах, че съм заета — предупредително му каза тя. Бингтаунските слуги нямаха истинско понятие за почтителност към господарите си. Бе изучавала Бингтаун през целия си живот, но нищо в официалната му история не беше я подготвило за егалитарната[1] реалност. Стисна зъби, щом момчето ѝ отговори.

— Съобщих на жената, че сте заета — внимателно обясни то, — но тя настоя да ви види сега. Казва, че нямате право да използвате къщата на Давад Рестарт, както и че ще ви даде един шанс да обясните, преди да съобщи за тази несправедливост пред бингтаунския Съвет от името на законните наследници на Давад.

Серила захвърли перото на бюрото. Не би търпяла подобни думи от никого, камо ли от слуга.

— Давад Рестарт беше предател. С действията си той изгуби всякакви права над този имот. Това включва и правата на наследниците му. — Изведнъж осъзна, че се обяснява на прислугата и избухна: — Кажи ѝ да си върви и че нямам време да се срещам с нея — нито сега, нито никога.

— Кажи ми го сама и ще имаме повече време да спорим.

Серила шокирано се взря в старата жена, която стоеше на вратата. Беше облечена простовато, в износени, но чисти дрехи. Не носеше бижута, но блестящата ѝ коса беше чиста. Стойката ѝ, повече от всичко друго по нея, я издаваше като Търговка. Изглеждаше ѝ позната, но предвид сродствата между Старите Търговци, не се изненадваше. Половината от тях си бяха втори братовчеди. Серила я изгледа гневно.

— Върви си — каза безцеремонно. Вдигна перото си в знак на хладнокръвие.

— Не, няма да си тръгна. Не и докато не бъда удовлетворена. — В гласа на Търговката звучеше студен гняв. — Давад Рестарт не беше предател. Като го набеди за такъв, ти можа да си присвоиш собствеността му. Може би нямаш против да крадеш от един мъртъв човек, който дори ти предложи гостоприемството си. Но несправедливите ти обвинения бяха бедствени за мен. Семейство Вестрит беше атакувано и едва не беше убито, бях прокудена от дома си, вещите ми бяха откраднати и всичко заради твоята клевета. Няма да търпя повече. Ако ме принудиш да отнеса това пред Съвета на Бингтаун, ще откриеш, че тук властта и богатството не определят справедливостта както в Джамаилия. Всички Търговски семейства почти не се различаваха от просяци, когато дойдохме тук. Нашето общество е основано на принципа, че думата на човек го обвързва, независимо от благосъстоянието му. Оцеляването ни бе зависило от способността да вярваме на дадената дума. Да клеветиш тук е по-безполезно, отколкото си представяш.

Това трябваше да е Роника Вестрит! Слабо приличаше на елегантната възрастна жена от бала. Всичко, което бе запазила, бе достойнството си. Серила си напомни, че тя беше тази, която има авторитет тук. Задържа тази мисъл, докато и повярва. Не можеше да позволи на никого да поставя под съмнение превъзходството ѝ. Колкото по-скоро се оправеше с възрастната жена, толкова по-малко неприятности щеше да има за всички. Спомените ѝ я пренесоха назад, в дните, прекарани в сатрапския съд. Как се бе справяла с подобни оплаквания? Запази лицето си безизразно, докато обявяваше:

— Губиш ми времето с този дълъг списък от предполагаеми несправедливости. Няма да се оставя да ме тормозиш със заплахите и обвиненията си. — Облегна се на стола си в опит да покаже спокойна увереност. — Не знаеш ли, че си обвинена в предателство? Да нахлуеш тук с налудничавите си обвинения е не само безразсъдно, но и нелепо. Имаш късмет, че не те оковах във вериги незабавно.

Серила се опита да улови погледа на прислужника. Трябваше да схване намека и да изтича за помощ. Вместо това той просто ги наблюдаваше с интерес. Вместо да се сплаши, Роника само се разгневи още повече.

— Това може и да действа в Джамаилия, където се възхваляват тирани. Но това е Бингтаун. Тук моят глас е също толкова важен, колкото и твоят. И не оковаваме хората, без да им дадем възможност първо да се изкажат. Настоявам за възможността да се обърна към Съвета на бингтаунските Търговци. Искам да изчистя името на Давад или да ми се покажат доказателствата, които го уличават. Настоявам да бъде погребан прилично, независимо от случая.

Старата жена навлезе в стаята. Костеливите ѝ ръце бяха притиснати от двете ѝ страни. Очите ѝ пробягаха из помещението, а гневът ѝ видимо нарастваше, докато отбелязваше промените, които бе оказало присъствието на Серила. Думите ѝ станаха по-резки:

— Искам собствеността на Давад да бъде предадена на наследниците му. Искам собственото ми име да бъде изчистено и искам извинение от онези, които застрашиха семейството ми. От тях също очаквам обезщетение. — Жената се приближи още повече. — Ако ме принудиш да се изправя пред Съвета, ще бъда изслушана. Това не е Джамаилия, съветничке. Жалби от Търговец, дори и Търговец, който не е особено харесван от хората, няма да бъдат пренебрегнати.

Този разсеян прислужник беше избягал. Серила копнееше да отиде до вратата и да извика за помощ. Но се боеше дори да се изправи, за да не предизвика нападение. Предателските ѝ ръце и сега трепереха. Стълкновенията вече я изнервяха. Откакто… Не. Нямаше да мисли за това сега, нямаше да позволи да я разколебае. Да се замисли за него беше като да признае, че я е променило необратимо. Никой нямаше такава власт над нея, никой! Щеше да бъде силна.

— Отговори ми! — ненадейно настоя жената. Серила се сепна рязко и вършеещите ѝ ръце разпиляха документите по писалището. Възрастната жена се приведе над бюрото с пламтящи от гняв очи. — Как смееш да си седиш там и да ме пренебрегваш! Аз съм Роника Вестрит от бингтаунските Търговци. За коя се мислиш, че да мълчиш и да се взираш в мен?

По ирония на съдбата, този въпрос беше единственото, което можеше да извади Серила от сковалата я паника. Беше въпрос, който напоследък често си бе задавала. Беше репетирала отговора си пред огледалото в безкрайно себеутвърждение. Тя се изправи. Гласът ѝ трепереше едва забележимо.

— Аз съм Серила, заклета съветничка на сатрап Косго. Повече от това, аз съм негов представител тук, в Бингтаун. Имам подписаните документи, за да го докажа, документи, които сатрапът създаде, за да се справи с конкретната ситуация. Докато той се укрива заради собствената си безопасност, моята дума има същата тежест като неговата, моите решения са каквито неговите биха били и моите постановления са също толкова обвързващи. Самата аз проучих въпроса с предателството на Давад Рестарт и го обявих за виновен в измяна. Според джамаилския закон всичко, което той притежава, се конфискува от трона. Тъй като аз представлявам трона, реших да намеря приложение на конфискуваното.

За момент възрастната жена изглеждаше обезсърчена. Серила извлече кураж от този признак на слабост. Тя отново взе перото си. Навеждайки се над бюрото, се престори, че преглежда бележките си, след което вдигна поглед към жената Вестрит.

— Досега не съм намерила пряко доказателство за измяната ти. Не съм направила официално изявление срещу теб. Съветвам те да не ме принуждаваш да се вглеждам по-внимателно в участието ти. Притесненията ти за един мъртъв предател не ти носят особено доверие. Ако си мъдра, ще си тръгнеш сега — освободи я Серила, като отново погледна към бележките си. Тя се молеше жената просто да си отиде. Щом го направеше, Серила можеше да събере въоръжени мъже и да ги изпрати след нея. Притисна пръсти към пода, за да не позволи на коленете си да се заклатят.

Тишината се проточи. Серила отказваше да вдигне поглед. Тя чакаше да чуе как тази Роника Вестрит тежко си заминава, победена. Вместо това юмрукът на Търговката внезапно се стовари върху бюрото, предизвиквайки мастилото да подскочи в мастилницата си.

— Не си в Джамаилия! — остро заяви Роника. — Ти си в Бингтаун. А тук истината се определя от фактите, не от твоето постановление. — Чертите на Роника се изкривяваха от гняв и решителност. Бингтаунската Търговка се наведе над бюрото, завирайки лицето си в това на Серила. — Ако Давад беше предател, тук, в записите му, щеше да има доказателство. Колкото и глупав да беше, отчетите му винаги бяха изрядни.

Серила притисна гръб обратно в стола. Сърцето ѝ биеше лудо и ушите ѝ пищяха. Жената беше напълно побъркана. Потърси воля да скочи на крака и да избяга, но беше парализирана. Забеляза прислужника зад Роника и облекчението я погълна, когато видя няколко от Търговците зад него. Преди няколко минути щеше да му е бясна, че ги води необявени. Сега беше толкова жалко благодарна, че сълзи опариха очите ѝ.

— Арестувайте я! — умоляваше тя. — Тя ме заплашва!

Роника извъртя глава, за да погледне към мъжете. Те изглеждаха стъписани. Роника се изправи бавно и обърна гръб на Серила. Гласът ѝ излъчваше хладна учтивост, докато ги поздравяваше поименно.

— Търговецо Друр. Търговецо Конри. Търговецо Девуше. Радвам се да ви видя тук. Може би сега ще получа отговори на въпросите си.

Израженията, преминали през лицата им, подсказваха на Серила, че положението ѝ не се е подобрило. Изненада и вина бяха бързо прикрити от учтива загриженост.

Само Търговецът Девуше се взираше в нея.

— Роника Вестрит? — попита той невярващо. — Но аз мислех… — Той се обърна да погледне придружителите си, но те се бяха овладели по-бързо.

— Има ли някакъв проблем тук? — започна Търговецът Друр, но Търговецът Конри го прекъсна: — Мисля, че прекъсваме личен разговор. Можем да се върнем по-късно.

— В никакъв случай — отвърна сериозно Роника, все едно се бяха обърнали към нея. — Освен ако не мислите, че оцеляването ми е въпрос, който да се реши от съветничката. По-подходящо е истинският проблем тук да се разреши от Съвета на Търговците, вместо от съветничката на сатрапа. Господа, както очевидно ви е известно, моето семейство беше безмилостно нападнато, а репутацията ни бе потъпкана дотам, че да застрашава живота ни. Търговецът Рестарт беше подло убит и след това така оклеветен, че убийците му твърдят, че постъпката им е обоснована. Тук съм, за да настоявам Съвета да разследва този въпрос и да въздаде справедливост.

Погледът на Девуше се вкамени.

— Справедливост вече бе раздадена. Рестарт беше предател. Всички го знаят.

Лицето на Роника Вестрит беше безизразно.

— Продължавам да го чувам. Но досега никой не ми е представил и най-малкото доказателство.

— Роника, бъди разумна — смъмри я Търговецът Друр. — Бингтаун е в пълна безредица. Намираме се в положение на гражданска война. Съветът няма време да заседава по лични въпроси, той трябва…

— Убийството не е личен въпрос! Съветът трябва да отговаря на жалбите на всеки бингтаунски Търговец. Затова беше сформиран, за да се погрижи справедливостта да е достъпна за всеки Търговец, независимо от богатото или бедното му състояние. Това е, което изисквам. Вярвам, че Давад беше убит, а семейството ми нападнато на базата на слух. Това не е справедливост, това е убийство и покушение. Освен това, докато вие вярвате, че злосторникът е бил наказан, аз смятам, че истинските предатели са на свобода. Не знам какво е станало със сатрапа. Обаче изглежда, че тази жена, според собствените ѝ твърдения, има представа. Знам, че онази нощ беше отведен насила. Това не ми прилича като той да се „укрива заради собствената си безопасност, поверявайки властта си на нея“. Изглежда ми повече като че Бингтаун е въвлечен в джамаилски заговор за свалянето на сатрапа, който може да опетни репутацията на всички ни с вина. Чух, че тя дори иска да преговаря с калсидците. Какво ще им даде, господа, за да ги умиротвори? Какво може да им даде, освен онова, което принадлежи на Бингтаун? Тя се ползва с власт и богатство в отсъствието на сатрапа. Възможно ли е някои Търговци да са били подведени да отвлекат сатрапа заради личните интереси на тази жена? Ако случаят е такъв, то тя ги е тласнала към измяна. Това не е ли въпрос, по който Съветът да отсъди, щом не би разгледал убийството на Давад Рестарт? Или всичко това са лични въпроси?

Устата на Серила бе пресъхнала. Тримата мъже се спогледаха несигурно. Бяха разколебани от думите на тази луда жена. Щяха да се обърнат срещу нея! Прислужникът зад тях се задържаше близо до вратата, заслушан с интерес. Нещо се раздвижи в коридора зад него и в следващия миг Род Каерн и Крион Трентор влязоха в стаята. Висок и строен, Род се извисяваше над по-ниския си, по-деликатен придружител. Бе вързал дългата си черна коса на опашка сякаш беше варварски воин. Тъмните му очи винаги бяха съдържали животински блясък; сега блестяха с хищническо желание. Взираше се в Роника. Въпреки неудобството, което младият Търговец винаги предизвикваше у нея, при появата му Серила почувства внезапно облекчение. Той поне щеше да е на нейна страна.

— Чух името на Давад Рестарт — грубо отбеляза Род. — Ако някой иска да оспори края му, да говори с мен. — Очите му предизвикваха Роника. Тя се изправи и безстрашно се приближи към него. На височина почти достигаше рамото му. Погледна нагоре, за да срещне погледа му, и настоятелно попита:

— Търговски сине, признаваш ли, че кръвта на друг Търговец е изцапала ръцете ти?

Един от по-старите Търговци ахна, Род изглеждаше стъписан за момент. Крион нервно облиза устни.

— Рестарт беше предател! — обяви Род.

— Докажи ми го! — избухна Роника. — Докажи ми го и ще намеря покой, макар да не трябва. Предател или не, причиненото на Давад беше убийство, не справедливост. Но по-важното, господа — предлагам ви да го докажете на себе си. Давад Рестарт не е предателят, планирал отвличането на един сатрап. Той нямаше нужда да отвлича човек, който гостуваше в дома му! Като вярвате, че Давад е изменник и че сте унищожили заговор чрез убийството му, вие се отслабвате. Който и да стои зад този заговор, ако въобще някога е имало заговор, той е все още жив и свободен да върши злини. Може би сте били подмамени да извършите точно това, от което казвате, че се боите: отвличането на сатрапа с цел гневът на Джамаилия да бъде навлечен върху Бингтаун? — Тя се затрудни, после се опита да звучи спокойна: — Знам, че Давад не беше предател. Но може би беше лековерен. Хитър човек като него можеше да стане жертва на някой дори по-лукав. Предлагам да разгледате документите му внимателно и да се запитате кой го е използвал. Задайте си въпроса, който лежи в основата на действията на всеки Търговец. Кой има полза?

Роника Вестрит срещна погледа на всеки един от мъжете.

— Припомнете си всичко, което знаехте за Давад. Някога сключвал ли е сделка, в която печалбата му е била несигурна? Някога поставял ли се е във физическа опасност? Той беше нетактичен в социално отношение, човек, съвсем близо до това да бъде презрян и от Стари, и от Нови Търговци. Това ли е човекът с харизмата и експертизата да изготви заговор срещу най-влиятелния мъж в света? — Тя презрително посочи с глава към Серила. — Попитайте съветничката кой ѝ донесе информацията, довела до нейните предположения. Сравнете ги с имената на заговорничилите чрез Давад и това ще ви даде идея накъде да насочите подозренията си. Когато получите отговори, можете да ме откриете в дома ми. Разбира се, освен ако синът на Търговеца Каерн не реши, че най-чистият начин да се разреши този проблем е като убие и мен.

Роника се обърна рязко. Изправена като острие на меч и без да се усмихва, тя застана срещу Род. Красивият, смугъл Род Каерн изведнъж доби блед и нездрав вид.

— Давад Рестарт беше хвърлен чисто от капрата. Никой нямаше намерение да умре там!

Роника срещна ядния му поглед с лед.

— Намеренията ви очевидно не бяха от голямо значение. Във всеки случай, не ви беше грижа за никого от нас. Малта чу какво казахте в нощта, когато я оставихте да умре. Тя ви видя, чу ви и оживя. Без каквато и да било помощ от ваша страна. Търговци, синове на Търговци, вярвам, че имате да разсъждавате над много неща тази вечер. Лека нощ.

Тази възрастна жена, в износените си дрехи, все пак успя да профучи царствено през стаята. Облекчението, което Серила изпита при напускането на Роника, беше моментно. Сядайки обратно в стола си, тя с неудобство забеляза обърнатите към нея лица. Припомни си първите си думи, след като Старите Търговци бяха влезли в стаята, и се сви, като реши, че трябва да ги защити.

— Тази жена не е с всичкия си — обяви със снижен глас. — Наистина вярвам, че щеше да ме нарани, ако не бяхте дошли. — И добави тихо: — Може би ще е най-добре някак да я задържим… заради собствената ѝ безопасност.

— Не мога да повярвам, че останалата част от семейството ѝ също са оцелели — нервно поде Крион, но Род Каерн му заповяда да мълчи и плъзна навъсен поглед из стаята.

— Съгласен съм със съветничката. Роника Вестрит е побъркана. Говори за молби до Съвета, съдебни дела за убийство и присъди! Как може да си мисли, че подобни закони важат по време на война? Силни мъже трябва да действат в тези времена. Ако бяхме чакали Съвета да се събере в деня на пожарите, Бингтаун щеше да е в ръцете на калсидците. Сатрапът щеше да е мъртъв и вината за това да легне на нашите плещи. Отделни Търговци трябваше да действат и те го направиха. Спасихме Бингтаун! Съжалявам, че Рестарт и жените на Вестрит бяха замесени в залавянето на сатрапа, но те взеха решението да се качат в каретата с него. Когато избраха такава компания, избраха и съдбата си.

— Залавяне? — Търговецът Друр повдигна вежда. — Беше ми казано, че сме се намесили, за да предотвратим отвличането му от Новите Търговци.

Род Каерн не се подведе.

— Знаеш какво имам предвид — изръмжа той и се обърна настрани. Отиде до прозореца и се загледа навън, над потъмнялата местност, като че се опитваше да различи отдалечаващата се фигура на Роника.

Друр поклати глава. Посивелият Търговец изглеждаше по-стар от годините си.

— Знам какво възнамерявахме, но някак… — Той остави думите му да заглъхнат. Повдигна очи и бавно огледа всички в стаята. — Затова дойдохме тук тази вечер, съветничке Серила. С приятелите ми се страхуваме, че в опита си да спасим Бингтаун, поставихме на пътя на разрушението самата му сърцевина.

Лицето на Род почервеня от гняв.

— А аз дойдох да кажа, че тези от нас, които са достатъчно млади, за да бъдат движещата сила на тази сърцевина, знаят, че не сме направили достатъчно. Желаеш да преговаряш с Новите Търговци, нали, Друр? Въпреки че те вече плюха на едно такова предложение. Би спазарил и рожденото ми право в името на това да се чувстваш удобно на старини. Е, дъщеря ти може да си седи вкъщи и да плете, докато по улиците на Бингтаун умират мъже. Може да ти позволява малодушно да пълзиш пред тези новодошли парвенюта и да трампиш правата ни в името на мира, но ние няма да го направим. Какво ще последва? Ще дадеш ли дъщеря си на калсидците, за да сключиш мир и с тях?

Лицето на Търговеца Друр бе станало червено като брадичката на пуйка. Бе стиснал юмруци от двете страни на тялото си.

— Господа, моля ви — каза меко Серила. Напрежението в стаята бе осезаемо. Съветничката седеше в центъра ѝ като паяк в мрежата си. Търговците се обърнаха към нея и зачакаха думите ѝ. Страхът и безпокойството ѝ от преди малко бяха изпепелени в разгорелия се вътре в нея триумф. Бингтаунски Търговец се противопоставяше на бингтаунски Търговец и те бяха дошли, за да потърсят нейния съвет. Толкова високо я ценяха. Ако можеше да задържи това влияние, щеше да е в безопасност през остатъка от живота си. Така че внимателно сега. Стъпвай внимателно.

— Знаех, че този момент ще настъпи — деликатно излъга тя. — Това беше една от причините, поради които подтиквах сатрапа да дойде тук и да посредничи в този конфликт. Вие гледате на себе си като на фракции, докато светът ви вижда единствено като едно цяло. Нямам предвид — тя повиши глас и повдигна предупредително ръка, тъй като Род пое дъх, за да я прекъсне гневно, — че трябва да се откажете от всичко, което ви се полага по право. Търговците и синовете не Търговците могат да бъдат сигурни, че сатрап Косго няма да им отнеме даденото им от сатрап Есклепий. Ако обаче не внимавате, можете все пак да го загубите, като пропуснете да разберете, че времената са се променили. Бингтаун вече не е затънтено място. Той има потенциала да се превърне в значимо търговско пристанище в света. За да го постигне, Бингтаун трябва да стане по-разнообразен и толерантен от преди. Но трябва да го направи, без да изгуби качествата, които го правят уникален сред сатрапската корона.

Думите просто ѝ дойдоха, изсипващи се от устата ѝ в ритмични, разумни твърдения. Търговците изглеждаха очаровани. Тя почти не разбираше какво ги съветва. Нямаше значение. Тези мъже бяха толкова отчаяни за решение, че щяха да слушат всеки, който твърдеше, че има такова. Отново седна в стола си, всички очи бяха приковани в нея.

Друр заговори първи.

— Ще преговаряте с Новите Търговци от наше име?

— Ще наложите условията на оригиналната ни харта? — попита Род Каерн.

— Ще го направя. Като чужденец и представител на сатрапа, само аз съм достатъчно компетентна да върна мира в Бингтаун. Мир, който да се задържи, с условия, които да са приемливи за всички. — Тя позволи на очите си да проблеснат, щом добави: — И като сатрапски представител, ще напомня на калсидците, че когато атакуват принадлежащото на Джамаилия, те атакуват самата Джамаилия. Перленият трон няма да допусне подобна обида.

Напрежението в стаята изведнъж спадна сякаш самите ѝ думи вече бяха постигнали споменатата цел. Рамене се отпуснаха и вените в юмруци и вратове станаха по-малко видими.

— Не трябва да се възприемате като противници в това — каза тя. — Всеки от вас допринася със собствените си силни черти. — Посочи към всяка от групите. — По-възрастните познават историята на Бингтаун и предлагат години опит в преговарянето. Знаят, че нищо не може да се постигне, без всички страни да са готови да отстъпят по по-маловажните въпроси. От друга страна, синовете ви осъзнават, че бъдещето им зависи от това оригиналната харта на Бингтаун да бъде припозната от всички, които пребивават тук. Те носят силата на своята убеденост и издръжливостта на младостта. Трябва да сте задружни в тези проблемни времена, да уважавате миналото и да подсигурите бъдещето.

Двете групи сега се гледаха една друга открито, враждебността между тях улягаше в колебливо разбирателство. Сърцето ѝ подскочи. Бе родена за това. Бингтаун беше съдбата ѝ. Тя щеше да го обедини, да го спаси и да го направи свой.

— Късно е — каза меко. — Мисля, че преди да поговорим, всички се нуждаем от почивка. И да помислим. Ще очаквам всички ви утре, да споделите обедната ми трапеза. Дотогава ще подредя собствените си мисли и предложения. Ако сме единодушни в решението да преговаряме с Новите Търговци, ще предоставя списък с техни имена, хора, които може би ще се съгласят на подобно нещо, както и достатъчно влиятелни, за да говорят от името на съседите си. — Тъй като лицето на Род Каерн помръкна и дори Крион се намръщи, тя добави с лека усмивка: — Но разбира се, ние все още не сме стигнали дотам. И ви уверявам, че нищо няма да бъде предприето, докато не достигнем съгласие. Отворена съм за всякакви предложения.

Тя ги освободи с усмивка.

— Приятна вечер, Търговци.

Всеки от тях се приближи, хвана ръката ѝ и се поклони, като ѝ благодари за съветите. Докато Род Каерн правеше всичко това, тя задържа пръстите му малко по-дълго. Той вдигна поглед към нея с изненада, а устните ѝ изрекоха безмълвно: „Върни се пак по-късно.“ Черните му очи се разшириха, но не каза нищо.

След като прислужникът ги изпрати, тя въздъхна с облекчение и задоволство. Щеше да оцелее тук и Бингтаун щеше да е неин, независимо какво се случеше със сатрапа. Стисна устни, докато преценяваше Род Каерн. Надигна се бързо и се отправи към звънеца на прислугата. Щеше да повика прислужницата си, да ѝ помогне да се облече в нещо по-официално. Род Каерн я плашеше. Беше мъж, способен на всичко. Не искаше да си помисли, че с молбата си е имала предвид среща от лично естество. Щеше да е спокойна и формална, когато му възложеше задачата да намери Роника Вестрит и семейството ѝ.

Глава трета

Уинтроу

Издяланата глава на фигурата гледаше право напред, докато пореше вълните. Вятърът зад гърба ѝ издуваше платната ѝ и я тласкаше напред. Носът ѝ прорязваше водата и предизвикваше почти постоянни бели пръски. Летящите капки се нижеха по бузите и черните къдрици на Вивачия.

Беше оставила Острова на Чуждите, а после и Бразделин, зад себе си. Сега се носеше на запад, далеч от открития океан, към криещия опасности пролив между Преград и остров Последни. Зад хребета от острови, сред относителната сигурност на Пиратските острови, се намираше закътаният Вътрешен проход.

Пиратският екипаж се движеше оживено сред такелажа ѝ, шест платна се издуваха на вятъра. Капитан Кенит хвана перилото на носа с дългите си пръсти и присви бледосините си очи. Пръските намокриха бялата риза и елегантния му сукнен жакет, но той не забеляза. Също като фигурата той гледаше напред с копнеж сякаш можеше да накара кораба да се движи по-бързо с волята си.

— Уинтроу се нуждае от лечител — внезапно настоя Вивачия и добави печално: — Трябваше да запазим хирурга от Мърморещ. Трябваше да го принудим да дойде с нас. — Тя скръсти ръце на гърдите си и ги обви плътно около себе си. Не погледна назад към Кенит, а се взираше над морето. Челюстта ѝ се стегна здраво.

Пиратският капитан вдиша дълбоко и изтри всякаква следа от раздразнение от гласа си.

— Познавам страховете ти. Но трябва да ги оставиш настрана. И от най-малкото селище ни делят дни. Докато стигнем до някое, Уинтроу или вече ще се оправя, или ще е мъртъв. Даваме най-доброто от себе си в грижите за него, корабе. Сега най-голямата му надежда са собствените му сили. — Със закъснение, той се опита да я утеши. Заговори по-нежно: — Знам, че се притесняваш за момчето. Аз съм също толкова притеснен, колкото и ти. Уповавай се на това, Вивачия. Той диша. Сърцето му бие. Поема вода, сетне я изпикава. Всичко това са признаци на човек, който ще живее. Виждал съм достатъчно ранени мъже, за да знам.

— Така твърдиш. — Думите ѝ бяха резки. — И аз те слушах. Сега те моля ти да ме послушаш. Нараняванията му не са нормални. Простират се по-надълбоко от болка или телесна повреда. Уинтроу не е там, Кенит. Въобще не мога да го почувствам. — Гласът ѝ започна да трепери. — Докато не го почувствам, не мога да му помогна. Не мога да му предложа утеха или сила. Безпомощна съм. Безполезна съм за него.

Кенит с усилие удържа нетърпението си. Зад него, Джола крещеше ядно на мъжете, като ги заплашваше, че ще смъкне кожата от ребрата им, ако не вложеха гърбовете си в работата. Само си пилее дъха, помисли си Кенит. Ако просто го направеше веднъж на един от тях, никога повече нямаше да му се налага да ги заплашва.

Капитанът скръсти ръце пред гърдите си и се опита да сдържи нрава си. Взискателността не беше курс, по който можеше да поеме с кораба. И все пак му беше трудно да обуздае раздразнението си. Притеснението за момчето вече го разяждаше като гангрена. Нуждаеше се от Уинтроу. Знаеше това. Когато мислеше за него, чувстваше почти мистично усещане за връзка. Момчето беше преплетено с късмета и със съдбата му да стане крал. Понякога изглеждаше сякаш Уинтроу беше по-млада, по-невинна версия на самия него, небелязана от суровостта на живота му. Когато мислеше за него по този начин, изпитваше странна нежност. Можеше да го предпази. Щеше да бъде за него ментор, какъвто той самият никога не бе имал. Но за да направи това, трябваше да бъде единственият покровител на момчето. Връзката между него и кораба беше двойна преграда за Кенит. Докато съществуваше, нито корабът, нито момчето щяха да са напълно негови.

Той каза твърдо на Вивачия:

— Знаеш, че момчето е на борда. Ти самата ни настигна и ни спаси. Видя го как бива качван на борда. Мислиш ли, че ще те излъжа и ще кажа, че е жив, ако не беше?

— Не — тежко отвърна тя. — Знам, че не би ме излъгал. Още повече вярвам, че ако беше умрял, щях да разбера. — Тя свирепо заклати глава и тежката ѝ коса полетя с отрицанието ѝ. — Бяхме толкова тясно свързани за толкова дълго. Не мога да ти опиша чувството да знам, че е на борда, и да не го усещам. Сякаш част от мен е била отсечена…

Гласът ѝ затихна. Беше забравила с кого говори. Кенит се облегна по-тежко на импровизираната патерица и почука силно, трикратно по палубата ѝ.

— Мислиш ли, че не мога да разбера как се чувстваш? — попита той.

— Знам, че можеш — призна тя. — Ах, Кенит, това, което не мога да изразя, е колко самотна съм без него. Всеки злокобен сън, всяка зла илюзия, която някога ме е преследвала, се подвизава в краищата на съзнанието ми. Те бръщолевят забързано и ми се подиграват. Лукавият им присмех разяжда усещането ми за това коя съм. — Тя повдигна големите си ръце от магическо дърво и ги притисна към слепоочията си. — Толкова пъти си казвах, че вече не се нуждая от Уинтроу. Знам коя съм. И вярвам, че съм далеч по-значима, отколкото той може да си представи. — Въздъхна раздразнено. — Може да е толкова дразнещ. Изрича банални фрази и размишлява върху теология с мен, докато вече не мога да се закълна, че ще съм по-щастлива без него. Но когато не е с мен и трябва да се изправя срещу това коя съм наистина… — Поклати безмълвно глава.

После започна отново.

— Когато слюнката на змията от лодката попадна върху ръцете ми… — Тя се спря. Заговори отново с променен глас. — Изплашена съм. Изпълва ме ужасяващ страх, Кенит. — Изведнъж се обърна, за да го погледне през голото си рамо. — Боя се от истината, която дебне вътре в мен, Кенит. Боя се от същината на личността си. Имам лице, което показвам на света, но съм толкова повече от това. В мен са затворени други лица. Усещам минало зад моето минало. Ако не се предпазвам от него, боя се, че то ще изскочи навън и ще ме промени изцяло. И в същото време не виждам никакъв смисъл. Как мога да бъда нещо различно от това, което съм сега? Как може да се боя от себе си? Не разбирам как може да чувствам подобно нещо. А ти?

Кенит стегна ръцете си, скръстени на гърдите му, и излъга.

— Мисля, че имаш склонност към полети на фантазията, моя морска лейди. Нищо повече. Може би се чувстваш отчасти виновна. Аз се коря за това, че заведох Уинтроу на Острова на Чуждите и той беше изложен на подобна опасност. Ти вероятно го чувстваш по-остро. Напоследък се държеше отчуждено с него. Знам, че застанах помежду ви. Извини ме, ако не съжалявам за това. Сега, изправена пред възможността да го изгубиш, оценяваш влиянието, което ти оказва. Чудиш се какво ще се случи с теб, ако той умре. Или си тръгне.

Кенит поклати глава и ѝ се усмихна накриво.

— Опасявам се, че все още не ми вярваш. Казах ти, че завинаги ще съм с теб, до края на дните си. И все пак ти продължаваш да го смяташ за единствения достоен за твой спътник. — Кенит замълча, след което се осмели на ход, чрез който да провери реакцията ѝ. — Мисля, че трябва да използваме това време, за да се подготвим за момента, в който Уинтроу ни напусне. Колкото и да сме привързани към него, и двамата знаем, че сърцето му не е тук, а в неговия манастир. Ще дойде време, когато, ако наистина го обичаме, ще трябва да го оставим да си върви. Не си ли съгласна?

Вивачия се обърна, за да се загледа над морето.

— Предполагам.

— Мое прекрасно водно цвете, защо не можеш да ми позволиш да заема мястото му?

— Кръвта е памет — тъжно каза Вивачия. — Двамата с Уинтроу споделяме и кръв, и спомени.

Въпреки че беше болезнено, тъй като всеки негов крайник крещеше, Кенит бавно се наведе към палубата ѝ. Постави дланта си върху кървавото петно, което все още запазваше очертанията на бедрото и крака му.

— Моята кръв — тихо каза той. — Аз лежах тук, докато кракът ми беше отделян от тялото ми. Кръвта ми попи в теб. Знам, че тогава ти сподели спомени и с мен.

— Така е. Както и когато умря. Но… — Тя се спря, след което се оплака: — Дори в безсъзнание, ти се скри от мен. Сподели само това, което избра да разкриеш, Кенит. Останалата част от теб е забулена в мистерия и сянка и отрича съществуването на тези спомени. — Тя поклати масивната си глава. — Обичам те, Кенит, но не те познавам. Не както се познаваме двамата с Уинтроу. Притежавам спомените на три поколения от семейната му линия. Неговата кръв също се е пропила в мен. Ние сме като две дървета, изникнали от един корен. — Тя внезапно пое дъх. — Не те познавам — повтори. — Ако те познавах истински, щях да разбера какво се случи, когато се върнахте от Острова на Чуждите. Сякаш самите ветрове и морето се подчиняваха на заповедите ти. Змия се поклони пред волята ти. Не разбирам как това е възможно и все пак бях негов свидетел. А ти не изглеждаш склонен да ми обясниш. — Запита го много тихо: — Как да дам доверието си на човек, който не се доверява на мен?

За известно време тишината се носеше на вятъра.

— Разбирам — тягостно отвърна Кенит. Застана на коляно и трудоемко се изкатери по патерицата си, за да се изправи. Беше го наранила и той избра да ѝ го покаже. — Всичко, което мога да ти кажа, е, че още не е настъпил моментът да се разкрия пред теб. Надявах се, че ме обичаш достатъчно, за да си търпелива. Ти попари тази надежда. И все пак се надявам да ме познаваш достатъчно, за да повярваш на думите ми. Уинтроу не е мъртъв. Показва признаци на подобрение. Веднъж щом се оправи, не се съмнявам, че ще дойде при теб. И тогава аз няма да заставам между вас.

— Кенит! — извика тя след него, но пиратът се отдалечаваше бавно, куцукайки. Достигнал късата стълба, водеща от бака към главната палуба, той трябваше неумело да се спусне по нея. Остави патерицата си на пода и задрапа с тялото си по стълбата. Тя създаваше затруднения за човек с един крак, но той ги преодоля без помощ. Ета, която трябваше да е до него и да му помага, се грижеше за Уинтроу. Предполагаше, че вече и тя предпочита компанията на момчето пред неговата. Никой, изглежда, не се интересуваше от изтощението му, причинено от усилията му на Острова на Чуждите. Въпреки топлото време, бе започнал да кашля заради дългото им, стремително плуване. Всеки мускул и става го боляха, но никой не му предложи съчувствие или утеха, тъй като Уинтроу беше ранен, кожата му беше свалена от тялото, попарена от отровата на морската змия. Уинтроу. Той беше всичко, от което Ета и Вивачия се интересуваха.

— О! Горкият пират. Горкият, жалък, разлюбен Кенит.

Думите бяха саркастично провлачени от малко гласче. То идваше от издълбания талисман, който носеше около китката си. Дори нямаше да чуе тихия, тънък глас, ако не се спускаше по стълбата, с ръка, хванала стъпалото пред лицето му. Кракът му достигна долната палуба. Той се задържа за стълбата с една ръка, докато оправяше палтото си и прибираше дантелата, измъкнала се от маншетите му. В него гореше гняв. Даже и талисманът от магическо дърво, който бе направил, за да му носи късмет, се бе обърнал срещу него. Собственото му лице, издялано в миниатюра, го засипваше с подигравки. Замисли се за заплаха, подходяща за отвратителния малък нещастник.

Повдигна ръка, за да приглади извивката на мустака си. Личицето се приближи до устата му и той отбеляза тихо:

— Магическото дърво гори.

— Както и плътта — отвърна тънкото гласче. — Ти и аз сме здраво свързани, както е Вивачия с Уинтроу. Искаш ли да изпиташ тази връзка? Вече загуби крак. Би ли искал да опиташ живот без очи?

Думите на талисмана предизвикаха ледени тръпки по гърба на пирата. Колко ли знаеше?

— Ех, Кенит, малко тайни може да има между такива като нас. Малко — отговори то не на думите, а на мислите му. Наистина ли знаеше какво си мисли, или налучкваше проницателно?

— Ето една тайна, която мога да споделя с Вивачия — продължи безмилостно фигурката. — Мога да ѝ кажа, че ти самият нямаш представа какво се случи по време на спасяването; че след като възбудата ти премина, ти страхливо се сви в леглото си и затрепери като дете, докато Ета се грижеше за Уинтроу. — Спря се. — Може би Ета ще го сметне за забавно.

Нехаен поглед към китката му показа язвителната гримаса на личицето. Кенит потисна смущението си. Нямаше да удостои малкото злонраво нещо с отговор. Взе патерицата си и чевръсто се отмести от пътя на група мъже, бързащи да оправят платно, което не отговаряше на изискванията на Джола.

Какво бе станало, докато напускаха Острова на Чуждите? Бурята се беше вихрила около тях и Уинтроу бе изпаднал в безсъзнание, вероятно умиращ, на пода на корабната лодка. Кенит се беше разгневил на съдбата, която се опитваше да открадне бъдещето му толкова близо до неговото реализиране. Бе стоял прав в лодката, за да размаха юмрук и да забрани на морето да го удави и на ветровете да му се противопоставят. Не само че го бяха послушали, но и змията от острова се бе надигнала от дълбините, за да събере лодката и кораба. Той издиша рязко и отказа да се поддаде на лековерния страх. Достатъчно тежко беше, че собственият му екипаж го възхваляваше и свеждаше изпълнени с ужас очи при най-малкото му възражение. Дори Ета трепереше от страх под допира му и му говореше с наведени очи. Понякога се връщаше към фамилиарниченето само за да се втрещи от себе си, след като осъзнаеше какво е направила. Само корабът се държеше все така безстрашно с него. Сега бе разкрила, че чудото му е поставило нова преграда между тях. Той отказа да се поддаде на суеверието им. Каквото и да се беше случило, трябваше да го приеме и да продължи, както беше правил винаги.

Командването на кораб изискваше от капитана винаги да води откъснат живот. Никой не можеше да се сприятелява с него. Кенит винаги се бе наслаждавал на уединението, което му носеше командният пост. Откакто Соркор бе поел управлението на Мариета, бе изгубил част от почтителното си отношение към Кенит. Инцидентът с бурята отново твърдо бе поставил Кенит над Соркор. Сега бившият му заместник-капитан го гледаше с благоговение. Притесняваше го не толкова въздигнатостта на всеобщата им почит, а знанието, че падането от този пиедестал ще го довърши. И най-малката грешка вече можеше да го принизи в очите им. Трябваше да е по-внимателен от преди. Пътят, по който бе поел, ставаше все по-тесен и стръмен. Сложи обичайната си лека усмивка на лицето си. Никой нямаше да види опасенията му. Той се отправи към каютата на Уинтроу.

— Уинтроу? Ето ти вода. Пий.

Ета стисна малка гъба над устните му. От нея паднаха ситни капчици. Тя гледаше тревожно как мехурестите му устни се отварят, за да поемат водата. Дебелият му език се размърда в устата му и тя го видя да преглъща. Последва бърза глътка въздух.

— Така по-добре ли е? Искаш ли още?

Наведе се по-близо и се вгледа в лицето му сякаш можеше с волята си да изтръгне отговор. Щеше да приеме всичко: потрепване на клепач, разширяване на ноздра. Нямаше нищо. Отново натопи гъбата.

— Ей сега идва още вода — увери го тя и отпрати нова тънка струйка в устата му. Той отново преглътна.

Още три пъти му даде вода. Последният път тя се стече по насинената му буза. Попи я внимателно. Заедно с нея падна и кожа. Облегна се назад в стола до койката му и го огледа уморено. Не можеше да прецени дали жаждата му беше утолена, или беше твърде изморен, за да преглътне повече. Преброи утешенията си. Беше жив. Дишаше, пиеше. Опита се да си изгради надежда върху всичко това. Пусна гъбата обратно в тавичката с вода. За момент огледа собствените си ръце. Беше ги опарила по време на спасяването на Уинтроу, тъй като го беше задържала, за да го предпази от удавяне, и змийската слюнка по дрехите му се бе отъркала в нея, оставяйки блестящи, червени участъци, които бяха чувствителни към топло и студено. И слюнката беше предизвикала такива поражения едва след като бе изхабила по-голямата част от силата си върху дрехите и кожата на Уинтроу.

Дрехите му бяха разядени до нищо и никакви дрипи. После, както топлата вода разтапя леда, слюнката бе разяла плътта му. Ръцете му бяха понесли най-големите щети, но пръски бяха помрачили и лицето му. Киселината бе достигнала и моряшката му опашка, оставила неравни фъндъци черна коса да висят от главата му. Тя бе подстригала остатъка от косата, за да не попада в раните му. Остриганият му скалп го караше да изглежда още по-млад.

На някои места пораженията не изглеждаха по-лоши от изгаряния от слънцето; на други, кървяща тъкан блестеше влажно до загоряла и здрава кожа. Чертите му бяха изкривени от подуване, придавайки на очите му вид на цепки под издадените му вежди. Пръстите му бяха като наденици. Дъхът му излизаше влажно. Сълзящата му плът залепваше по ленените чаршафи. Подозираше, че изпитва остра болка, но той даваше малко признаци за това. Беше толкова неотзивчив, че тя се страхуваше, че умира.

Стисна здраво очи. Ако той умреше, това щеше да събуди цялата болка, която се бе научила да загърбва. Беше толкова чудовищно нечестно да го изгуби толкова скоро, след като бе започнала да му вярва. Беше я научил да чете. Тя го беше научила да се бие. Завистливо се бе състезавала с него за вниманието на Кенит. Някак през това време бе започнала да го смята за приятел. Как бе допуснала да е толкова невнимателна? Защо си беше позволила подобна слабост?

Беше го опознала по-добре от всеки друг на борда. За Кенит Уинтроу бе проява на късмета и предзнаменование за успеха му, макар че ценеше момчето и може би дори го обичаше по своя не особено охотен начин. Екипажът го приемаше — отначало без желание, но с почти родителска гордост, откакто кроткото момче бе отстояло позицията си при Заграба с меч в ръка и бе огласило подкрепата си за Кенит като крал. Спътниците му бяха очаквали с нетърпение разходката му до Плажа на съкровищата, сигурни, че каквото и да откриеше, щеше да е поличба за предстоящото величие на Кенит. Дори Соркор бе започнал да зачита Уинтроу с търпимост и привързаност. Никой обаче не го познаваше колкото нея. Щяха да тъжат, ако умреше, но Ета щеше да е съкрушена.

Избута собствените си чувства настрана. Те не бяха важни. Жизненоважният въпрос беше как смъртта на Уинтроу ще се отрази на Кенит? Не можеше да отгатне. Преди пет дни щеше да се закълне, че познава пирата толкова добре, колкото всеки друг. Не че претендираше да знае всяка негова тайна. Той беше самотен човек и мотивите му често я озадачаваха. Въпреки това се отнасяше любезно към нея, че дори и повече от любезно. Знаеше, че го обича. Това ѝ стигаше; не се нуждаеше от любов в замяна. Той беше Кенит и това беше всичко, което искаше от него.

Бе слушала със снизходителен скептицизъм как Уинтроу срамежливо бе започнал да споделя спекулациите си. Първоначалното му недоверие спрямо Кенит постепенно бе прераснало в убеждението, че капитанът е избран от Са, за да осъществи някаква велика орис. Беше подозирала, че Кенит си играе с наивността на момчето, насърчавайки възгледите му само за да може да го включи в собствените си начинания. Колкото и привързана да беше към Кенит, вярваше, че е способен на подобни заблуди. Това не я караше да уважава мъжа си по-малко само защото беше готов да направи каквото е нужно, за да постигне целите си.

Но това беше, преди да види как Кенит повдига ръце и повишава глас, за да обуздае буря и да контролира морска змия. От този момент се бе почувствала сякаш мъжът, когото обичаше, ѝ беше отнет и подменен с друг. И не само тя се чувстваше така. Екипажът, който щеше да последва капитан Кенит към всякаква кървава смърт, сега замлъкваше, щом той се приближеше, и почти се свиваше от страх при пряка негова заповед. Кенит почти не забелязваше. Това беше странното. Изглежда, приемаше стореното от него и очакваше същото и от другите. Говореше с нея сякаш нищо не се беше променило. Шокиращо беше, че я докосваше както преди. Тя не бе достойна да бъде докосвана от такова създание, но и не смееше да му откаже. Коя беше тя, че да поставя под въпрос волята на такъв като него?

Какво беше той?

Дойдоха ѝ думи, на които преди би се присмяла. Докоснат от бога. Обичан от Са. Предопределен. Предречен. Избран от съдбата. Искаше ѝ се да се засмее и да отхвърли подобни измислици, но не можеше. От самото начало Кенит не беше приличал на никой мъж, когото бе познавала. Правилата, изглежда, никога не важаха за него. Беше успял там, където всеки друг мъж би се провалил, беше постигнал невъзможното безпроблемно. Задачите, които си беше поставил, я объркваха. Големината на амбициите му я изумяваше. Нима не беше хванал бингтаунски жив кораб? Кой друг беше оцелял от нападение на морска змия? Кой, освен Кенит, можеше да накара сбирщината от селища на Пиратските острови да започнат да мисля за себе си като за предни постове на обширно владение, полагащото се на Кенит кралство?

Какъв мъж таеше такива мечти, камо ли пък да успее да ги осъществи?

Такива мисли я караха да усеща липсата на Уинтроу още по-остро. Ако беше буден, той можеше да ѝ помогне да разбере. Макар че беше млад, бе прекарал почти целия си живот, обучавайки се в манастир. Когато го беше срещнала за първи път, го бе презряла заради възпитаните му порядки и благи маниери. Сега ѝ се искаше да може да се обърне към него относно съмненията си. Думи като съдба, орис и поличба се отронваха от устата му така лесно, както проклятията от нейната. Идващи от него, такива думи звучаха правдоподобно.

Хвана се, че си играе с малката торбичка, която носеше около врата си. Отвори я с въздишка и за пореден път извади малката фигурка. Беше я намерила в ботуша си, заедно с известно количество пясък и варовикови черупки, след като избягаха от Острова на Чуждите. Беше попитала Кенит какво може да означава подобна поличба от Плажа на съкровищата, а той ѝ беше отвърнал, че вече знае. Този отговор я беше изплашил повече от всяко злокобно пророчество, което би могъл да изрече.

— Но наистина не знам — каза меко на Уинтроу. Куклата едва изпълваше дланта ѝ. Усещаше я като слонова кост, но беше оцветена точно като розова бебешка кожа. Свитото спящо пеленаче имаше малки, перфектни мигли на бузите си, уши като дребни миди и навита около него змийска опашка. Бързо се затопли в ръката ѝ, а плавните контури на телцето молеха да бъдат докоснати. Показалецът ѝ проследи извивката на гръбнака.

— Прилича ми на бебе. Но какво може да означава това за мен? — Тя снижи глас и заговори по-уверено сякаш юношата можеше да я чуе. — Кенит спомена за бебе веднъж. Попита ме дали бих родила дете, ако поиска това от мен. Казах му, че разбира се, че ще го направя. Това ли означава? Кенит ще ме помоли да родя детето му?

Ръката ѝ се отклони към плоския корем. През блузата пръстите ѝ докоснаха малка подутина. За пъпа ѝ беше закачен талисман от магическо дърво във формата на череп, за да я предпазва от болести и бременност.

— Уинтроу, страх ме е. Боя се, че няма да мога да осъществя подобни мечти. Ами ако го проваля? Какво ще правя тогава?

— Няма да поискам от теб нещо, което не е по силите ти.

Със стреснат вик Ета скочи на крака. Тя се обърна и откри Кенит да стои на прага на отворената врата. Покри устата си с ръка.

— Не те чух — извини се виновно.

— Но аз те чух. Момчето ни будно ли е? Уинтроу? — Кенит изкуцука в стаята, за да погледне с надежда неподвижното тяло на Уинтроу.

— Не. Пие вода, но с изключение на това няма никакви признаци на възстановяване. — Ета остана права.

— Но ти все пак му задаваш тези въпроси — спекулативно отбеляза Кенит. Той обърна глава, за да я прониже с поглед.

— Нямам с кого другиго да споделя подобни съмнения — започна тя и после спря. — Имам предвид — започна колебливо, но Кенит я накара да замълчи с нетърпеливо движение на ръката си.

— Знам какво имаше предвид — заяви той и потъна в стола ѝ. Освободи патерицата си и тя я хвана, преди да е паднала на пода. Наведе се напред, за да погледне Уинтроу по-отблизо, смръщил вежди. Пръстите му докоснаха подутото лице на момчето с женска нежност.

— И на мен ми липсват съветите му. — Погали поникналата по главата на Уинтроу коса, след което отдръпна ръката си, отвратен от нейната загрубялост. — Обмислям да го сложа на бака, до фигурата. Тя може да ускори оздравяването му.

— Но… — започна Ета, но задържа езика зад зъбите си и наведе очи.

— Възразяваш? Защо?

— Не исках да…

— Ета! — Кенит изрева името ѝ, карайки я да подскочи. — Спести ми това мрънкане и подмилкване. Ако ти задам въпрос, то е защото искам да говориш, не да ми хленчиш. Защо възразяваш на преместването му там?

Тя преглътна страха си.

— Коричките на раните му са ронливи и влажни. Ако го преместим, може да паднат и да забавят излекуването му. Вятърът и слънцето може да изсушат и напукат суровата кожа още повече.

Кенит гледаше единствено към момчето. Изглеждаше сякаш обмисля думите ѝ.

— Разбирам. Но ще го преместим внимателно и няма да го държим там за дълго. Вивачия се нуждае от уверение, че е още жив, а и мисля, че той ще има нужда от силата ѝ, за да се излекува.

— Сигурна съм, че знаеш по-добре от мен… — заекна тя, но той преряза възражението ѝ:

— Сигурен съм, че е така. Иди викни няколко мъже от екипажа да го преместят. Аз ще изчакам тук.

Уинтроу плуваше надълбоко, сред мрак и топлина. Някъде далече над него имаше свят на светлина и сянка, на гласове и болка, и допир. Той го избегна. В друго измерение имаше същество, което го търсеше слепешком, викаше го поименно и го залъгваше със спомени. Тя беше по-трудна за отбягване, но решителността му беше непоклатима. Ако го намереше, щеше да последва силна болка и разочарование и за двамата. Докато оставаше дребно, безформено създание, плуващо през мрака, можеше да избегне всичко.

Нещо бе направено на тялото му. Имаше тропане, говорене и суетня. Той се съсредоточи в очакване на болката. Болката имаше силата да го хване и да го задържи. Болката можеше да го извлече до този свят, където имаше тяло и съзнание, и група от спомени, които вървяха с тях. Тук долу беше много по-безопасно.

Само така изглежда. И макар да изглежда така за дълго, рано или късно ще закопнееш за светлина и движение, за вкус, звук и допир. Ако чакаш твърде дълго, може да изгубиш тези неща завинаги.

Този плътен глас бумтеше навсякъде около него — като гърмежа на морска пяна, разбиваща се в скали. Като самият океан, гласът го обърна и прекатури, оглеждайки го от всички страни. Той напразно се опита да се скрие от него. Познаваше го.

— Коя си ти? — настоя той.

Гласът беше развеселен. Коя съм аз? Знаеш коя съм аз, Уинтроу Вестрит. Аз съм това, от което най-много се боиш и от което тя най-много се бои. Аз съм тази, която отбягвате да признаете. Аз съм тази, която отричате и скривате от себе си и един от друг. И въпреки това аз съм част и от двама ви.

Гласът замлъкна в очакване, но той не искаше да изрече думите. Знаеше, че старата назоваваща магия работеше в двете посоки. Да знаеш истинското име на някое същество означаваше да притежаваш силата да го обвържеш. Но назоваването на подобно същество можеше освен това да го направи реално.

Аз съм драцената. Гласът говореше категорично. Вече ме познаваш. И никога нищо няма да е същото.

— Съжалявам, съжалявам — тихо изпелтечи той. — Не знаех. Никой не знаеше. Съжалявам. Толкова много съжалявам.

Не колкото мен. Гласът беше неумолим в огорчението си. Нито колкото тепърва ще съжаляваш.

— Но грешката не е моя! Нямам нищо общо с това!

Не е и моя, но аз съм най-мъчително наказана от всички. Грешката няма място във великата схема на нещата, мъничък. Грешката и вината са безполезни като извинение, след като постъпката е извършена. След като действието е било предприето, всички трябва да изтърпят последствията.

— Но защо си тук долу, толкова надълбоко?

Къде другаде да съм? Къде другаде ми е останало да бъда? Докато си припомня коя съм, твоите спомени се бяха натрупали на много слоеве дълбоко в мен. И все пак съм тук, и тук ще остана, независимо колко дълго ме отричаш. Гласът замлъкна. Независимо колко дълго отричам себе си.

Прониза го болка. Уинтроу се напрегна сред блясък от топлина и светлина, като се бореше да задържи очите си затворени и езика си неподвижен. Какво му причиняваха? Нямаше значение. Нямаше да реагира. Ако мръднеше, ако извикаше, щеше да се наложи да признае, че той е жив, а Вивачия — мъртва. Щеше да се наложи да признае, че е свързан със същество, било мъртво по-дълго, отколкото той беше живял. Беше отвъд зловещо; вцепеняваше го от ужас. Това беше чудото и великолепието на един жив кораб. Той трябваше да е вечно спътник на една смърт. Не искаше да се събуди и да го признае.

Би ли предпочел да останеш тук долу с мен? В гласа на създанието имаше горчиво веселие. Желаеш ли да скиташ в гробницата на моето минало?

— Не. Не, искам да съм свободен.

Свободен?

Уинтроу се поколеба.

— Не искам да знам нищо от това. Искам въобще да не бях част от него.

Ти стана част от него в момента, в който беше заченат. Няма как да отмениш подобно нещо.

— Тогава какво трябва да сторя? — Думите се отрониха от него неизречени. — Не мога да живея с това.

Можеш да умреш, язвително предложи гласът.

— Не искам да умра. — В това поне беше сигурен.

Аз също не исках, безжалостно отбеляза гласът. Но умрях. Колкото и богата да съм на спомени за летене, никога не разгърнах собствените си криле. В името на построяването на този кораб, пашкулът ми ми беше отнет, преди да успея да се излюпя. Те захвърлиха това, което щеше да е тялото ми, на студения каменен под. Всичко, което съм, са спомени — спомени, съхранявани в стените на пашкула ми; спомени, които трябваше да абсорбирам, докато се оформях под топлото лятно слънце. Нямаше как да живея и да раста, освен чрез спомените, които твоят вид ми предложи. Попих каквото ми дадохте, и щом беше достатъчно, оживях. Но не като себе си. Не. Приех формата, която ми наложихте, и отдадох себе си на личността, съставена от очакванията на семейството ти. Вивачия.

Ненадейна промяна в позицията на тялото му поднови физическата му болка. Над него се носеше въздух, топлината на слънцето го докосваше. Дори този допир ожули смъкнатата му кожа. Но най-лош беше гласът, който го викаше със смесица от радост и загриженост.

— Уинтроу? Можеш ли да ме чуеш? Вивачия е. Къде си, какво правиш, та не мога да те усетя?

Почувства как спомените на кораба се протягат към него. Сви се надалече, нежелаещ тя да докосне съзнанието си до неговото. Той се смали, скри се по-надълбоко. Ако го достигнеше, Вивачия щеше да узнае всичко, което той знаеше. Какво щеше да ѝ причини да се изправи пред истинската си същност?

Страхуваш ли се, че това ще я подлуди? Страхуваш ли се, че тя ще завлече и теб? Имаше ожесточено тържество в гласа, докато формираше мисълта — почти като заплаха. Уинтроу изстина от страх. Веднага разбра, че това укритие не е убежище, а капан.

— Вивачия! — яростно извика той, но тялото не му се подчини. Устните не огласиха вика му. Дори мисълта му беше притъпена сред драконовата същност, обгърната, потисната и ограничена. Той се опита да се бори; задушаваше се под тежестта на присъствието ѝ. Държеше го толкова близо, че той не можеше да си спомни как да диша. Сърцето му подскачаше извън ритъм. Болката сякаш го зашлеви, когато тялото му се загърчи в протест. В далечен свят, на обливана от слънцето палуба в безпомощен ужас крещяха гласове. Той се оттегли в неподвижност на тялото и душата, която бе на крачка от мрака на смъртта.

Добре. В гласа имаше удовлетворение. Стой мирно, мъничък. Не се опитвай да ми се противопоставяш и няма да се налага да те убивам. Пауза. Наистина нямам никакво желание да видя който и да е от нас мъртъв. Преплетени сме толкова здраво, че смъртта на един от нас ще е риск за другите. Щеше да го осъзнаеш, ако се беше спрял да помислиш. Давам ти това време сега. Използвай го, за да обмислиш ситуацията ни.

За известно време Уинтроу се съсредоточи само върху оцеляването си. Пое дъх, след което въздухът повторно потръпна през дробовете му. Сърцебиенето му се успокои. Отдалеч долавяше облекчени възклицания. Болката още бушуваше. Опита се да отдръпне съзнанието си от нея, да пренебрегне протестите на тялото си заради сериозните поражения, така че да може да съсредоточи мислите си върху поставения му от драцената проблем.

Той се присви при внезапния проблясък на раздразнение. В името на всичко летящо, никакъв разум ли нямаш? Как същества като теб са успели да оцелеят и да се навъдят по целия свят, след като притежават толкова малко познание за себе си? Не бягай от болката, а си представи как те прави по-силен. Погледни я, глупако! Опитва се да ти каже какво не е наред, за да го оправиш. Нищо чудно, че жизненият ви цикъл е толкова кратък. Не, погледни я! Ето така.

Мъжете, носили краищата на чаршафа, поддържащ тялото на Уинтроу, го бяха положили внимателно на палубата. Въпреки това Кенит беше забелязал спазъма на нова болка, преминала по лицето на Уинтроу. Предположи, че може да се приеме за добър знак — поне все още реагираше на болка. Щом фигурата му заговори обаче, момчето дори не трепна. Никой от останалите, наобиколили лежащото тяло, не предполагаше колко тревожно беше това за Кенит. Пиратът бе сигурен, че момчето ще реагира на гласа на кораба. Фактът, че не го направи, вероятно означаваше, че смъртта ще го вземе. Кенит вярваше, че има място между живота и смъртта, където тялото на човек не беше нищо повече от нещастно животно, способно единствено на животински реакции. Беше го виждал. Под жестокото управление на Игрот, баща му се беше реял в това състояние с дни. Може би Уинтроу беше там.

Приглушената светлина в каютата бе била милостива. Тук навън, под ярката светлина на деня, Кенит не можеше да си втълпи, че Уинтроу ще се оправи. Всеки грозен детайл от попареното му тяло беше видим. Кратките му спазми бяха обезпокоили влажните корички, които кожата му бе успяла да оформи; от раните се стичаше течност. Уинтроу умираше. Неговото момче пророк, жрецът, който щеше да е неговият гадател, умираше, докато бъдещето на Кенит все още не беше се осъществило. Несправедливостта на случващото се се надигна и задави Кенит. Беше стигнал толкова близо, толкова изключително близо до постигането на мечтата си. Сега, със смъртта на този недорасъл мъж, щеше да загуби всичко. Беше твърде мъчително, за да размишлява върху това. Стисна очи срещу жестокостта на съдбата.

— О, Кенит! — проплака с нисък глас корабът и той разбра, че тя усеща чувствата му толкова добре, колкото нейните собствени. — Не му позволявай да умре! — умоляваше го тя. — Моля те. Ти го спаси от змията и морето. Не можеш ли и сега да го спасиш?

— Тихо! — почти грубо заповяда той. Трябваше да помисли. Ако момчето умреше сега, това щеше да е отрицание на целия досегашен късмет, който бе събрал. Щеше да е по-лошо от урочасване. Кенит не можеше да позволи подобно нещо.

Забравил за събраните мъже, които гледаха съсипаното момче в приглушена тишина, Кенит неловко се отпусна на палубата. Дълго гледа безизразното лице на Уинтроу. Все още нямаше брада и бузата му беше мека. Болеше го сърцето да види красотата на момчето опорочена по такъв начин.

— Уинтроу — повика го нежно. — Момче, аз съм. Кенит. Каза, че ще ме последваш. Са те изпрати да говориш от мое име. Помниш ли? Не можеш да си идеш сега, момче. Не и когато сме толкова близо да постигнем целите си.

Приглушеното мърморене на наблюдаващия екипаж достигаше частично до него. Симпатия, те изпитваха симпатия към него. Почувства леко раздразнение, че можеха да разтълкуват думите му като слабост. Но не, не изпитваха жал. Той погледна нагоре към лицата им и видя само загриженост, не само за Уинтроу, но и за него. Бяха трогнати от вниманието на капитана им към раненото момче. Той въздъхна. Е, ако Уинтроу трябваше да умре, щеше да извлече каквото можеше от това. Погали нежно бузата му.

— Горкото момче — промълви той достатъчно силно, че да бъде чут. — Толкова много болка. Ще е милостиво да те оставя да си идеш, нали?

Той вдигна поглед към Ета. По бузите ѝ открито се стичаха сълзи.

— Опитай отново с водата — меко ѝ заповяда той. — Но не се разочаровай. Сега той е в ръцете на Са.

Драцената отклони вниманието си. Уинтроу не виждаше с очите си, нито се мяташе в усещането за болка. Вместо това тя насочи вниманието му в посока, която той не си беше представял никога досега. Какво беше болката? Поразени участъци от тялото му, пробив в защитата му срещу външния свят. Преградите имаха нужда от поправяне, поразените участъци трябваше да се премахнат и разпръснат. Нищо не трябваше да застава на пътя на тази задача. Всичките му налични средства трябваше да се вложат в нея. Тялото му го изискваше, а болката беше сигналът, който звучеше в него.

— Уинтроу? — Гласът на Ета прониза вълнистата чернота. — Ето ти вода. — Скоро след това почувства дразнещо гъделичкане на влага върху устните си. Размърда ги, като се задави за момент, докато се опитваше да я избегне. Миг по-късно осъзна грешката си. Тази течност беше необходима за възстановяването на тялото му. Вода, препитание и пълна почивка, необезпокояван от раздвоението, което го затрудняваше.

Слаб натиск върху бузата му. Далечен глас, който познаваше.

— Умри, ако трябва, момче. Но знай, че ме боли. Ех, Уинтроу, ако въобще изпитваш някаква обич към мен, пресегни се и живей. Не захвърляй мечтата, която ти самият предсказа.

Думите се съхраниха в него, за да бъдат обмислени по-късно. Точно сега нямаше време за Кенит. Драцената му показваше нещо — нещо, което беше дотолкова част от Са, че той се чудеше как е могло да бъде вътре в него толкова време и да е останало незабелязано. Функционирането на собственото му тяло се разкриваше пред него. Въздух нашепваше от дробовете му, кръв течеше през крайниците му и всичко принадлежеше на него. Това не беше някаква неконтролируема територия; това беше собственото му тяло. Можеше да го поправи.

Почувства как се успокоява. Неограничавани от напрежение, сега ресурсите на тялото му се стичаха към ранените му части. Познаваше нуждите си. След миг откри отказващите мускули на челюстта и мудния език. Раздвижи устата си.

— Вода — успя да изграчи. Повдигна скованата си ръка в немощен опит да се защити. — Сянка — помоли. Докосването на слънцето и вятъра до наранената му кожа беше мъчително.

— Той проговори! — заликува Ета.

— Капитанът беше — обяви някой. — Издърпа го право от смъртта.

— Самата смърт отстъпва пред Кенит! — оповести друг.

Грубата длан, която толкова нежно докосна бузата му, и силните ръце, които така внимателно повдигнаха главата му и задържаха блажено хладната, капеща купа до устата му, бяха на Кенит.

— Ти си мой, Уинтроу — заяви пиратът.

Уинтроу пи за това.

Мисля, че можеш да ме чуеш. Помнещата протръби думите, докато плуваше в сянката на сребристия корпус. Успяваше да напредва заедно с кораба. Надушвам те. Усещам те, но не мога да те намеря. Умишлено ли се криеш от мен?

Тя притихна, напрягайки всяко сетиво, за да долови отговор. Нещо, вкусваше нещо във водата, горчива следа като парещи токсини от собствените ѝ жлези. То сълзеше от корабния корпус, ако такова нещо беше възможно. Като че ли чуваше гласове, толкова далечни гласове, че не можеше да различи думите им; единствено, че говореха. Нямаше никакъв смисъл. Змията почти се опасяваше, че полудява. Щеше да е горчива ирония най-накрая да постигне свободата си и в този момент да позволи на лудостта да я победи.

Разтресе се по цялата си дължина и освободи тънка струя от токсини. Коя си ти? — настоя. Къде си? Защо се криеш от мен?

Чакаше отговор. Такъв не дойде. Никой не ѝ отвърна, но беше убедена, че някой слушаше.

Глава четвърта

Полетът на Тинтаглия

Небето не беше синьо, о, не. Не и когато тя се носеше в полет, защото, сравнено с нейния блясък, какво можеше да претендира да бъде синьо? Драцената Тинтаглия изви гръб и се възхити на слънчевата светлина, която се отразяваше в сребристо от наситеното синьо на люспите ѝ. Красива отвъд думите. И все пак, даже и това чудо не можеше да разсее стремителния поглед и още по-стремителните ѝ ноздри от това, което беше по-важно дори от нейното величие.

В залива далеч под нея се движеше храна. Кошута, угоена от лятната паша, бе тръгнала твърде смело през горската поляна. Глупаво създание! Някога никоя сърна нямаше да излезе на открито, без преди това да хвърли бдителен поглед наоколо. Нима драконите наистина ги нямаше тъй дълго на света, че копитните бяха изоставили предпазливостта си към небето? Скоро щеше да им даде урок. Тинтаглия прибра крилата си и се спусна рязко. Едва когато беше толкова близо, че сърната нямаше как да ѝ избяга, огласи лова си. Музикалното прозвучаване на нейното Ки-и-и, докато се привеждаше, разцепи утринния покой. Сграбчващите нокти на предните ѝ крака повдигнаха жертвата до гърдите ѝ, а задните крака на кошутата поеха удара от приземяването ѝ. Отскочи без усилие във въздуха, отнасяйки сърната със себе си. Плячката ѝ беше застинала в ступор. Ловко захапване в задната част на врата ѝ я беше парализирало. Тинтаглия я отнесе на една камениста издатина с изглед над просторната долина на Дъждовната река. Излочи кръвта, събираща се в локва, след което закъса тъмночервени късове, за да засити глада си, като мяташе глава назад, за да ги преглътне. Невероятното удоволствие, което изпитваше от храненето, почти я изуми. Вкусът на топлото кърваво месо, отявлената миризма на изсипаните вътрешности в съчетание с физическото усещане за запълвания ѝ с големи късове стомах. Можеше да усети как тялото ѝ се тонизира. Дори слънчевата светлина, попиваща в люспите ѝ, я презареждаше.

След яденето се беше изтегнала за спане, но една дразнеща мисъл ѝ се натрапи. Преди улавянето на плячката си се беше запътила да направи нещо. Разгледа играта на слънчевите лъчи върху затворените си клепачи. Какво беше? А, да. Човеците. Беше възнамерявала да спаси човеците. Въздъхна тежко, потъвайки по-дълбоко в съня. Не беше като да им е обещала, а и колко дълго можеше да се счита за обвързващо честта ѝ едно обещание между нея и някакво насекомо?

И все пак. Те я бяха освободили.

Но вероятно бяха мъртви и несъмнено беше твърде късно тепърва да ги спасява. Мързеливо, тя позволи на съзнанието си да се понесе към тях. Беше почти дразнещо да открие, че и двамата са още живи, макар мислите им да бяха като беглото бръмчене на комар.

Повдигна глава с въздишка и се изправи достатъчно, че да стои. Щеше да спаси мъжкия, реши се на компромис тя. Знаеше точно къде е. Женската бе паднала някъде във вода; досега можеше да е навсякъде.

Тинтаглия отиде до ръба на скалата и излетя.

— Толкова съм гладен — с разтреперан глас каза Силдин. Момчето се притисна по-плътно до Рейн в търсене на телесна топлина, която самият той губеше бързо. Рейн дори не можеше да намери достатъчно сили, за да отвърне. Двамата със Силдин лежаха на сал от клонки, който постепенно потъваше в надигащата се кал. Щом погълнеше сплетените вейки, калта щеше да унищожи и последната им надежда. Единствената пролука навън от стаята беше далеч над тях. Бяха се опитали да построят платформа от отломки, но веднага щом успееха да натрупат купчинка от падналата пръст и клоните, калта ги поглъщаше. Рейн знаеше, че щяха да умрат тук, а всичко, което момчето правеше, беше да хленчи, че е гладно.

Изпита желание да го вразуми, но вместо това го обгърна с ръка и успокоително му каза:

— Някой сигурно е видял дракона. Майка ми и брат ми ще чуят за него и ще се досетят откъде е дошъл. Те ще изпратят помощ. — В мислите си той се съмняваше в това. — Почини си за малко.

— Толкова съм гладен — безнадеждно повтори Силдин. Въздъхна. — Донякъде си струваше. Видях как драцената се издигна. — Той обърна лице към гърдите на Рейн и притихна. Рейн остави собствените си очи да се затворят. Можеше ли да е толкова просто? Можеше ли просто да заспят и да умрат? Опита се да измисли нещо достатъчно важно, че да го принуди да продължи да се бори. Малта. Но Малта най-вероятно беше мъртва някъде в срутилия се град. Самият град беше единственото, от което се бе интересувал, преди да открие Малта, а сега бе в развалини навсякъде около него. Никога нямаше да разкрие тайните му. Може би да умре тук и да стане част тайните му беше най-близкото, до което щеше да стигне. Откри, че сърцето му ехти с думите на Силдин. Поне беше освободил драцената. Тинтаглия се бе надигнала, за да лети свободно. Беше нещо, но не и причина да продължи да живее. Може би беше причина да умре доволен. Беше я спасил.

Почувства пореден малък трус, последван от разплискващ звук, тъй като рохката земя падаше като водопад от отвора над тях и се плисваше в калта. Вероятно целият покрив щеше да поддаде; щеше да му осигури бърз край.

Хладен въздух облъхна лицето му, наситен с миризмата на влечуго. Той отвори очи и видя голямата колкото пони глава на Тинтаглия да се провира в стаята.

— Още ли си жив? — поздрави го тя.

— Ти се върна? — недоверчиво попита той.

Тя не отговори. Бе изкарала главата си навън и ноктестите ѝ предни лапи разравяха земята около дупката. Камъни, пръст и парчета таван се посипаха надолу в стаята. Силдин се събуди с вик и се присви до Рейн.

— Всичко е наред. Мисля, че се опитва да ни спаси. — Опита се да звучи успокоително, докато предпазваше момчето от падащите отломки.

Земя и камък се сипеха надолу и дупката отгоре се разшири. В стаята навлезе повече светлина.

— Покачете се на това — ненадейно изкомандва Тинтаглия. Миг по-късно главата ѝ влезе в залата, здраво стиснала между челюстите си дебел отрязък от дървесен ствол сякаш беше териер, донесъл пръчка. Дъхът от ноздрите ѝ се издигаше на пара в хладната стая и мирисът на влечуго бе всеобхватен. Рейн събра последните си сили, за да се изправи и да повдигне Силдин, така че да може да издрапа нагоре по дънера. Той се хвана за другия край. Веднага щом се задържа, тя ги издигна. За момент се закачиха за отвора, но тя отскубна дънера, като пренебрегна хлабавия им захват.

Скоро след това ги остави на мъхестата земя. Те се проснаха на обособена могила от пръст насред блатистата гора, с отдавна погребания купол под тях. Силдин залитна надалеч от дънера и се свлече, като плачеше от облекчение. Рейн се олюля, но откри, че може да стои изправен.

— Благодаря ти — успя да изрече.

— Не си длъжен да ми благодариш. Направих това, което казах, че ще направя. — Тя разшири ноздри и за момент го затопли струя въздух.

— Сега ще живееш? — Беше колкото въпрос, толкова и твърдение.

Краката му започнаха да треперят и той се отпусна на колене, за да не се строполи на земята.

— Ако скоро се върнем в Трехог. Имаме нужда от храна и топлина.

— Предполагам, че мога да ви отнеса там — неохотно заключи тя.

— Слава на Са. — Рейн промълви молитвата така пламенно, както никога досега. Той се вдигна на крака и отиде залитайки до Силдин. Наведе се и подхвана момчето с намерението да го повдигне, но откри, че не му достигат сили и успя само да го изправи. Почти го влачеше, докато се клатушкаше към Тинтаглия.

— Изтощен съм — каза ѝ. — Ще трябва да приклекнеш, за да се покатерим на гърба ти.

Очите на драцената се завъртяха в сребърна надменност.

— Да приклекна? — попита тя. — Вие, върху гърба ми? Не мисля така, човеко.

— Но… ти каза, че ще ни заведеш до Трехог.

— Ще го направя. Но никое създание няма да ме възседне, никога, най-малкото пък човек. Ще ви нося в ноктите си. Застанете пред мен, заедно. Ще ви събера и ще ви отнеса до дома.

Рейн погледна колебливо към люспестите ѝ предни крака. Ноктите ѝ бяха сребърни, блестящи и остри. Не разбираше как щеше да ги стиска достатъчно силно, за да ги носи, без да ги прободе. Погледна надолу към Силдин и откри по лицето му отразени собствените си съмнения.

— Страх ли те е? — попита го тихо.

Силдин се замисли за момент.

— Повече съм гладен, отколкото ме е страх — реши момчето, след което се изправи. Очите му обходиха дракона. Погледът му се върна обратно към Рейн — лицето му сияеше. Поклати глава в почуда.

— Легенди. Гоблени и картини. Всички са бледи подобия в сравнение с блясъка ѝ. Тя е твърде изумителна за неверие и страх. Дори да ме убие тук и сега, пак ще умра в нейното величие. — Екстравагантните думи на момчето го шокираха. Силдин събра цялата си останала сила с един дълбок дъх. Рейн знаеше какво му струва да стои изправен и да заяви:

— Ще ѝ позволя да ме носи.

— О? Така ли? — подкачи го лукаво драцената. Очите ѝ блещукаха с веселие и удоволствие от ласкателството на момчето.

— Ще го направим — твърдо заяви Рейн. Силдин стоеше притихнал до него, но ахна, щом драцената изведнъж се вдигна на задните си крака. Извисяваше се над тях. Едно от най-трудните неща, които Рейн беше правил, бе да стои неподвижно, докато тя протягаше ноктестите си предни лапи към тях. Задържа Силдин до себе си и не помръдна, докато драцената затваряше ноктестите си ръце около тях. Върховете на ноктите преминаха над него, за да го измерят, преди пръстите ѝ да се обвият около него. Острите върхове на два от хищните нокти неудобно се докосваха до гърба му, но не го пробождаха. Тя ги притисна към гърдите си, като катерица, милееща за лешника, който е намерила. Силдин нададе неволен вик, когато тя приклекна на огромните си задни крака и се насочи към небето.

Сините ѝ криле махаха и те неотклонно се издигаха. Дърветата се затвориха под тях. Рейн изви врат и видя главозамайваща гледка на върховете на дърветата под него. Стомахът му се разбунтува, но в следващия миг сърцето му се изпълни с възхищение. Почти забрави страховете си пред този опасен, нов аспект на света. Зелена и обилна, долината на Дъждовната гора се простираше далеч под тях. Драцената ги носеше все по-нагоре и по-нагоре, в разширяваща се спирала, която му позволяваше да зърва откритата река, виеща се през буйната растителност. Той видя, че реката е по-бледо сиво от обикновено. Понякога, след големи трусове тя течеше бяла и киселинна с дни и всеки, излязъл с лодка, бе най-добре да внимава със съда си. Когато беше бяла, разяждаше дървото бързо. Драцената наклони крилете си и те завиха към сушата, нагоре по реката. Той зърна и улови миризмата на Трехог. Видян отгоре, градът висеше от дървесните клони като фенери. Димът от кухненски огньове се издигаше в неподвижния въздух.

— Това е — извика той в отговор на безмълвния въпрос на драцената, но после осъзна, че нямаше нужда да го изговаря. Толкова близо до нея, старата им връзка се бе утвърдила. За един смразяващ момент го обзе лошо предчувствие, но после усети язвителния ѝ отговор: нямаше за какво да се тревожи. В плановете ѝ не влизаше да се забърква повече с човеците.

Докато се спускаха с шеметни спирали, той беше почти благодарен за празния си стомах. Както слизаха, съзря вихрещи се проблясъци от града и реката, включително и бърза гледка на сочещи и крещящи фигури, които се разпръснаха пред тях. Усети нейното отвращение от факта, че нямаше широко, плоско пространство, приспособено за приземяването на дракон. Що за град беше този?

Приземиха се с друсане на градските кейове. Платформите, които се издигаха и спускаха свободно според течението на реката, поддадоха при съприкосновението. По краищата на кея се разхвърчаха бели пръски, каращи разположения наблизо Кендри да се заклати тревожно. Живият кораб изрева в недоумение. Докато кеят се повдигаше, люлеещ се под тежестта на драцената, Тинтаглия разтвори ноктите си. Рейн и Силдин паднаха в краката ѝ. Тя се измести встрани от двамата, за да спусне предните си лапи на дървото до тях.

— Сега ще живеете — потвърди тя.

— Сега… ще… живеем — задъхано отвърна Рейн. Силдин лежеше като зашеметен заек.

До Рейн достигнаха оглушаващите стъпки и възбуденият ромон на приглушени разговори. Вдигна поглед. На кейовете се изсипваше същински поток от хора. Мнозина бяха изцапани с кал от дълго копаене. Въпреки удивлението по лицата им, всички изглеждаха изморени. Някои грабнаха изкопни инструменти сякаш бяха оръжия. Всички спряха в края на кея. Недоверчивите викове се усилиха до объркан рев, докато хората зяпаха и сочеха Тинтаглия. Рейн зърна майка си да си проправя път с лакти през тълпата. След като достигна първия ред от изумени зяпачи, тя самата пристъпи отвъд множеството и се приближи внимателно към дракона. После видя него и изгуби всякакъв интерес към извисяващия се звяр.

— Рейн? — колебливо попита тя. — Рейн! — Гласът ѝ се пречупи. — И си жив? Слава на Са! — Тя изтича до него и падна на колене. Той се протегна нагоре, за да хване ръката ѝ.

— Тя е жива — каза той. — Бях прав. Драцената е жива.

Преди да успее да отговори, бяха прекъснати от продължителен вой. Рейн видя как Кефрия се освободи от насъбралите се зяпачи и се затича по кея към Силдин. Коленичи до него, сетне взе момчето си в прегръдката си.

— О, слава на Са, той е жив. А Малта? Къде е Малта, къде е дъщеря ми?

Рейн изрече тягостните думи.

— Не я намерих. Боя се, че е загинала в града.

Като надигащ се вятър, викът на Кефрия се надигна в гърлото ѝ, докато не прерасна в пронизителен писък на отрицание.

— Не, не, не! — проплака тя. Силдин пребледня в обятията ѝ. Чертите на упоритото малко момче, което беше спътник на Рейн по време на премеждието им, изведнъж отново се превърнаха в детско лице. Той добави риданията си към нейния плач.

— Мамо, мамо, не плачи, не плачи! — Той я задърпа, но не можа да спечели вниманието ѝ.

— Тази, която наричате Малта, не е мъртва — остро ги прекъсна драцената. — Спрете това мяукане и прекратете емоционалното си затъване.

— Не е мъртва? — възкликна Рейн.

Силдин повтори думите му като ехо. Той сграбчи виещата си майка и я разтърси.

— Мамо, слушай, не чу ли какво каза драцената? Каза, че Малта не е мъртва. Спри да плачеш, Малта не е мъртва. — Той обърна сияещ поглед към Тинтаглия. — Можеш да вярваш на драцената. Докато ме носеше, можех да усетя мъдростта ѝ през кожата си!

Думите на Силдин се удавиха в нарастващия хор от разговори на кея зад тях. Някои хора възкликваха в удивление.

— Той проговори!

— Драконът проговори!

— Чу ли това?

Някои кимаха с изненадано съгласие, а други настояваха да разберат какво имаха предвид приятелите им.

— Нищо не чух.

— То изпръхтя, това е всичко.

Сребърните очи на Тинтаглия се замъглиха от погнуса.

— Съзнанията им са твърде малки дори да говорят с моето. Човеци! — Тя изпъна дългия си врат. — Отмести се, Рейн Купрус. Приключих с теб и вида ти. Задължението ми е изпълнено.

— Не! Почакай! — Рейн се освободи от майчината хватка върху ръката си. Дръзко хвана ноктестия връх на блестящото крило на Тинтаглия.

— Не можеш да си тръгнеш. Каза, че Малта е още жива. Но къде е? Откъде знаеш, че е жива? В безопасност ли е?

Тинтаглия дръпна крилото си и го освободи без усилие.

— Бяхме свързани за известно време, както добре знаеш, Рейн Купрус. Следователно запазвам някакво слабо усещане за нея. Що се отнася до това къде е, не зная, освен че се носи по вода. По реката, предполагам, предвид страха, който изпитва. Гладна е и жадна, но иначе не е ранена, доколкото мога да преценя.

Рейн падна на колене пред драцената.

— Отведи ме до нея. Умолявам те. Ще ти бъда вечно задължен, ако направиш това единствено нещо за мен.

По лицето на дракона се прокрадна веселие. Познаваше по бързото завихряне на цвета в очите ѝ и по малкото разширяване на ноздрите.

— Нямам нужда от услугите ти, човеко. И компанията ти ме отегчава. Сбогом. — Тя повдигна криле и започна да ги разгръща. — Отдръпни се, ако не искаш да те поваля.

Вместо това Рейн се стрелна към нея. Гладкото ѝ, люспесто тяло не предостави опора за ръцете му. Той се хвърли върху предния ѝ крак и уви ръце около него сякаш беше дете, вкопчило се в майка си. Думите му обаче бяха пълни със сила и ярост.

— Не можеш да си тръгнеш, драконе Тинтаглия! Не можеш да оставиш Малта да умре. Знаеш, че тя помогна за освобождаването ти, колкото и аз. Тя се отвори за спомените на града. Тя откри тайните ключалки, които щяха да отворят голямата стена. Ако не те беше потърсила, аз нямаше да дойда в града по време на трусовете. Дори и сега щеше да си погребана! Не можеш да обърнеш гръб на подобен дълг! Не можеш.

Зад него дочу объркани въпроси и разговор между майка му, Силдин и Кефрия. Не го интересуваше какво бяха чули; не го интересуваше и какво им беше казало момчето. Точно сега всичко, за което можеше да мисли, беше Малта.

— Реката е бяла — продължи той към драцената. — Бялата река разяжда лодките. Ако е в реката на дънер или сал, водата ще го погълне, а после и нея. Тя ще умре, защото се осмели да отиде в града, за да те спаси.

Очите на драцената се завъртяха в сребърно, изпъстрено с червено — толкова голям бе гневът ѝ. Тя изпуфка топла струя въздух, която почти го повали на земята. После го сграбчи с единствена предна лапа сякаш беше натъпкана със стърготини кукла. Хищните ѝ нокти се сключиха болезнено около гръдния му кош. Едва можеше да си поеме дъх.

— Много добре, насекомо! — изсъска тя. — Ще ти помогна да я намериш. Но след това приключвам с теб и с твоите. Каквото и добро да сте ми сторили вие двамата, твоят род е извършил големи неправди срещу вида ми. — Тя го повдигна и го бутна към живия кораб. Кендри ги наблюдаваше, лицето му бе като на умиращ. — Не си мисли, че не знам! Моли се да забравя! Моли се след този ден да не ме видиш никога повече!

Не можеше да си поеме въздух, за да отвърне, но и тя не очакваше отговор. С мощен скок, тя се изстреля нагоре. Внезапното накланяне на кея събори стоялите отгоре му. Рейн чу ужасения крясък на майка си, докато драцената го отнасяше. Сетне всеки звук бе изтласкан от ушите му от бързо преминаващия заради издигането им вятър.

Преди това не бе знаел каква грижа беше проявила Тинтаглия към него и Силдин по време на предишния им полет. Сега тя се издигаше толкова бързо, че кръвта пулсираше в лицето му, а ушите му пукаха. Стомахът му несъмнено бе оставен някъде далеч под тях. Можеше да усети как яростта кипи в нея. Беше я засрамил — пред човеци, като използва собственото ѝ име. Беше го разкрил на онези, които нямаха право да го знаят.

Пое дъх, но не можа да измисли какво да каже. Да се извини можеше да е толкова грешно, колкото да ѝ каже, че е длъжница на Малта. Той си замълча и хвана ноктите ѝ в опит да разхлаби захвата им около ребрата си.

— Искаш ли да ги разхлабя, Рейн Купрус? — присмя му се драцената. Тя разтвори ноктите си, но преди да е успял да се изхлузи към смъртта си през тях, ги стисна отново. Докато той се опитваше да си поеме дъх от ужас, тя забави изкачването им, като наклони тялото си, и ги запрати в широка спирала над реката. Бяха твърде високо, за да се види нещо. Гористата земя под тях беше вълнист килим от мъх, а реката — нищо повече от тясна, бяла ивица. Тя отговори на мисълта му.

— Очите на един дракон не са като очите на плячка, малко месно създание. Оттук виждам каквото ми е необходимо. Тя не е наоколо. Трябва да е била завлечена надолу по реката.

Сърцето на Рейн се преобърна.

— Ще я намерим — неохотно го успокои драцената. Големите ѝ криле започнаха да махат непрестанно, насочвайки ги надолу по реката.

— Слез по-ниско — помоли я той. — Нека я потърся със собствените си очи. Ако е в плитчините, дърветата може да я крият. Моля те.

Тя не отвърна, но го отведе надолу толкова бързо, че в периферията на зрението му се появи чернота. Драцената полетя с него надолу по реката. Той стискаше ноктите ѝ с двете си ръце и се опитваше да наблюдава цялата ширина на реката, както и крайбрежията ѝ. Летенето на създанието бе твърде бързо. Рейн се опита да си втълпи, че по-изострените сетива на драцената ще открият Малта дори той да я пропуснеше, но след известно време в него се загнезди отчаяние. Бяха стигнали твърде далеч. Ако вече не я бяха открили, то беше, защото тя вече не съществуваше.

— Там! — ненадейно възкликна Тинтаглия.

Той погледна, но не видя нищо. Тя направи вираж и се обърна ловко като лястовица, за да ги върне над същия разтег от реката.

— Там. В онази малка лодка, с други двама. Близо до средата на реката. Сега виждаш ли я?

— Виждам я! — В него се надигна радост, последвана също толкова бързо от ужас. Бяха я намерили и докато Тинтаглия го отнасяше още по-близо, видя, че сатрапът и съветничката му бяха с нея. Но да я вижда не беше същото като да я спасява. — Можеш ли да я вдигнеш от лодката? — попита той драцената.

— Може би. Ако пусна теб и потопя лодката, докато го правя. Има вероятност да я грабна, без да ѝ причиня нещо повече от счупени ребра. Това ли желаеш?

— Не! — Той разсъждаваше трескаво. — Драконите могат ли да плуват? Можеш ли да се приземиш близо до нея върху реката?

— Не съм патица! — Възмущението ѝ беше очевидно. — Ако драконите изберат да се снижат към някой воден басейн, не спираме на повърхността, а се гмуркаме до дъното и после излизаме оттам. Не мисля, че ще ти хареса.

Той се хващаше за сламки.

— Можеш ли да ме спуснеш в лодката?

— За да направиш какво? Да се удавиш с нея? Не ставай глупав. Вятърът, образуван от крилата ми, ще обърне лодката много преди да се доближа достатъчно, за да те пусна право през дъното ѝ. Човеко, изпълних своята част. Намерих ти я. Сега вече знаеш къде е, от теб и от другите човеци зависи да я спасите. Моята част в живота ѝ приключи.

Това не предлагаше никаква утеха. Бе видял лицето на Малта да се обръща към тях, докато прелитаха над нея. Той почти си представи, че я е чул да го вика, молейки за спасение. Въпреки това драцената беше права. Не можеха да направят нищо за Малта, без да изложат всички тях на по-голям риск.

— Отнеси ме обратно в Трехог, бързо — помоли той. — Ако Кендри тръгне след нея сега с всяка нишка на платната, която може да събере, все още можем да настигнем лодката, преди реката да я е погълнала.

— Мъдър план! — саркастично избоботи драцената. — Щеше да е още по-мъдро, ако веднага беше тръгнал с кораба, вместо да искаш това от мен. Казах ти, че е по реката.

Студената ѝ логика беше отчайваща. Рейн не можеше да измисли какво да каже. За пореден път крилете ѝ заработиха мощно, за да ги отнесе високо над покритата с балдахин гора. Сушата прелиташе бързо под тях, докато тя го връщаше в Трехог.

— Никакъв шанс ли няма да ми помогнеш? — попита жално, докато тя кръжеше над града. При вида ѝ, всички на кея изтичаха на сушата. Крилете ѝ махаха, за да забавят кацането, и създаденият от тях вятър брулеше Кендри. Още веднъж тежките ѝ задни крайници поеха удара на приземяването им, кеят се потопи и подскочи под тях. Тя го повдигна в ноктите си и протегна врат, обърнала глава, за да впери в него едно голямо, сребърно око.

— Малки човеко, аз съм дракон. Аз съм последният Господар на Трите царства. Ако някъде е останал някой от моя вид, трябва да го намеря и да му помогна. Не мога да се занимавам с мимолетен, дребен проблясък като теб. Така че действай както можеш, сам. Аз си тръгвам. Съмнявам се, че някога ще се видим отново.

Тя го постави на краката му. Ако беше възнамерявала да е внимателна, беше се провалила. Той се заклатушка надалеч и почувства внезапен шок, по-скоро на съзнанието, отколкото на тялото. Изведнъж беше отчайващо уплашен, че е забравил нещо от огромно значение. После осъзна, че умствената му връзка с драцената я нямаше. Тинтаглия се беше отделила от него. Загубата го замая. Изглежда, беше извличал някаква жизненост от връзката, тъй като ненадейно започна да усеща глад, жажда и крайна умора. Успя да направи няколко крачки, преди да падне на колене. Добре че беше на пода, иначе щеше да падне, когато драцената разклати кея с отскока си към небето. За последен път плясъкът на крилете ѝ го облъхна с миризмата на влечуго. Сълзи от загубата запариха очите му без разбираема причина.

Кеят като че ли се клати дълго време. Той осъзна, че майка му коленичи до него. Тя положи главата му в скута си.

— Нарани ли те? — настоятелно попита тя. — Рейн. Рейн, можеш ли да говориш? Ранен ли си?

Рейн пое дълбоко дъх.

— Подгответе Кендри да отплава незабавно. Трябва да се насочим с всички сили надолу по реката. Малта, сатрапът и съветничката му… в малка лодка — Той млъкна, внезапно твърде изтощен дори да продума.

— Сатрапът! — възкликна мъж наблизо. — Слава на Са! Ако все още е жив и можем да го върнем, то тогава не всичко е изгубено. Побързайте към Кендри. Подгответе го за отплаване!

— Изпратете ми лечител! — Гласът на Яни Купрус прозвуча над внезапния ропот. — Искам Рейн да бъде качен до стаите ми.

— Не. Не. — Той немощно стисна ръката на майка си. — Трябва да отида с Кендри. Трябва да видя, че Малта е в безопасност, преди да си почина.

Глава пета

Парагон и пиратството

— Ня’ам против йедно бийнье, когат’ ми йе времье. Ма туй не беше тако’а. Не съм напраи’л нищо грешно.

— Повечето от боя, който съм изтърпявала в живота си, е бил точно заради това. Защото не съм правила нищо грешно, но и без да правя нищо както трябва — безпристрастно отбеляза Алтея. Тя постави два пръста под брадичката на Клеф и обърна лицето му нагоре, към гаснещата дневна светлина. — Не е много, момче. Сцепена устна и посинена буза. Ще изчезне за по-малко от седмица. Не е като да ти е счупил носа.

Клеф намусено се отдръпна от допира ѝ.

— Щеше, ако не бях се усетил.

Алтея потупа юнгата по рамото.

— Но го направи. Защото си бърз и жилав. А това са нещата, които правят един моряк добър.

— ’начи мислиш, че с право ми йе причинил т’ва? — ядосано настоя Клеф.

Алтея пое дъх. Вкорави сърцето и гласа си, за да отговори хладнокръвно.

— Мисля, че Лавой е първият помощник, а ти си юнгата. А аз съм вторият помощник. Правилно и грешно нямат място тук, Клеф. Следващият път бъди малко по-пъргав. И бъди достатъчно умен, че да не се пречкаш в краката на първия, ако не е в настроение.

— Той нико’а не йе в настроенье — намусено отбеляза Клеф. Алтея пусна забележката покрай ушите си. Всеки моряк имаше правото да се оплаква от първия помощник, но нямаше да позволи на Клеф да си мисли, че тя ще вземе нечия страна в това. Не беше станала свидетел на инцидента, но беше чула възмутения разказ на Янтар. Тя се беше намирала горе сред такелажа. По времето, когато слязла на палубата, Лавой си бил отишъл. Алтея се радваше, че не се е стигнало до схватка между първия помощник и корабния дърводелец. Въпреки всичко обаче, случката бе засилила неприязънта, която Янтар и Лавой изпитваха един към друг. Ударът на Лавой запратил Клеф във въздуха и то само защото въжето, което момчето навивало, не било толкова плоско, колкото помощникът смятал за необходимо. Лично за нея, Лавой беше груб и глупав. Клеф беше добросъвестно хлапе, чието усърдие се подкупваше с хвалби, а не с жестокост.

Стояха на кърмата и наблюдаваха килватера на кораба. В далечината, като зелени хълмчета се виждаха малки острови. Водата беше спокойна, но бе излязъл лек вечерен ветрец и Парагон се възползваше максимално от него. Напоследък корабът изглеждаше не само склонен, но и нетърпелив да ги понесе по-бързо към Пиратските острови. Беше преустановил всякакви приказки за змии, а също и отвлечените си разсъждения за това дали другите хора го възприемаха като личност, или той самият се възприемаше като такава. Алтея поклати глава, докато наблюдаваше как някакви чайки се спускат към плитък рибен пасаж. Беше доволна, че корабът бе спрял с философските си пристъпи. Янтар като че ли се наслаждаваше на тези дълги разговори, но Алтея изпитваше неудобство от тях. Сега Янтар се оплакваше, че Парагон изглежда необщителен и груб, но на нея ѝ изглеждаше по-здрав и съсредоточен върху настоящата задача. Не беше добре за един мъж или жив кораб да размишлява безкрайно върху природата си. Тя погледна отново към Клеф. Юнгата внимателно опипваше цепката на устата си с език. Погледът в сините му очи беше далечен. Тя леко го побутна.

— По-добре иди поспи, момче. Вахтата ти ще дойде отново достатъчно скоро.

— Си’урно — вяло се съгласи той. Погледна я с празен поглед, а после я фокусира. — Знам, че тря’а да го изтрая. Научих го, когат’ бях роб. Поняко’а просто тря’а да си траеш пред някого и да д’ржиш главата долу.

Алтея се усмихна безрадостно.

— Понякога ми се струва, че няма голяма разлика между това да си моряк и да си роб.

— Мо’е — агресивно се съгласи момчето. — Лека нощ, госпо’о — добави, преди да се обърне и да тръгне напред.

Алтея погледа още малко разширяващия се зад тях килватер. Бяха оставили Бингтаун далеч назад. Помисли за майка си и сестра си, на топло и приятно вкъщи, и им завидя. После си напомни колко скучен ѝ се видя животът на сушата и как безкрайното чакане я изнервяше. Вероятно сега седяха в кабинета на баща ѝ, пиеха чай и се чудеха как да въведат Малта в бингтаунското общество с такъв намален бюджет. Трябваше да пестят и някак да изкарат до края на лятото. Ако трябваше да е честна, вероятно изпитваха силно безпокойство за нея, както и за съдбата на семейния кораб, съпруга и сина на Кефрия. Щеше да се наложи да го изтърпят. За добро или зло, тя се съмняваше, че ще се върне преди пролетта.

От своя страна, тя предпочиташе да се притеснява за по-големия проблем — как да открие семейния кораб и да върне Вивачия в Бингтаун без премеждия? Последният път, когато Брашън бе видял живия кораб, Вивачия се беше намирала в ръцете на пирата Кенит, акостирал в някаква пиратска крепост. Не беше много. Пиратските острови не само че не бяха картографирани и гъмжаха от пирати, но и бяха несигурно място за посещения заради бурите и наводненията, които често променяха очертанията на островите, устията на реките и водните канали. Така беше чувала. По време на търговските пътувания с баща си на юг, той винаги бе избягвал Пиратските острови именно заради опасностите, към които тя сега директно се беше устремила. Какво щеше да си помисли баща ѝ? Реши, че щеше да одобри, че се опитва да върне семейния кораб, но не и спасителния съд, с който щеше да го направи. Той винаги бе казвал, че Парагон е не само луд, но и че носи лош късмет. Беше ѝ забранил да има каквото и да било общо с него още докато беше момиче.

Изведнъж тя се извърна и тръгна напред сякаш можеше да избяга от смущението си. Вечерта беше приятна, каза си, и през последните два дни корабът беше необичайно уравновесен и плаваше добре. Наскоро Лавой, първият помощник, се беше хвърлил във вихрушка от дисциплина и чистота, но това не беше необичайно. Брашън, като капитан, му беше казал да намали напрежението между моряците, които бяха наели, и останалите, които бяха качили тайно на борда, за да избегнат робството. Всеки помощник знаеше, че начинът да обедини екипажа беше като държи всички за няколко дни на ръба на изтощението.

Като цяло, екипажът имаше нужда от малко повече дисциплина и много повече чистота. В добавка към усъвършенстването на моряшките им умения, мъжете трябваше да се научат и да се бият. И, добави мрачно тя, не само да бранят кораба си, но и да придобият уменията да атакуват друг плавателен съд. Изведнъж всичко ѝ се стори прекалено. Как можеха да се надяват да открият Вивачия, да не говорим за това да си я върнат, с такъв скалъпен екипаж и такъв непредсказуем кораб?

— Добър вечер, Алтея — поздрави я Парагон. Без да го осъзнава, бе дошла на бака, близо до фигурата. Парагон извърна осакатеното си лице към нея сякаш можеше да я види.

— Добър вечер и на теб, Парагон — отвърна тя. Опита се да придаде весел тон на гласа си, но корабът я познаваше твърде добре.

— Е, кой от проблемите ни те тормози най-много тази вечер?

Алтея се предаде.

— Гонят ме по петите като глутница джафкащи кучета, корабе. Истината е, че не знам за какво да се тревожа по-напред.

Фигурата изсумтя презрително.

— Тогава ги ритни сякаш наистина са глутница псета и се съсредоточи върху съдбата ни. — Той извъртя брадясалото си лице надалеч от нея, за да се загледа невиждащо в хоризонта. — Кенит — каза с нисък и съдбовен глас. — Отиваме да усмирим пирата и да си върнем обратно всичко, което е наше по право. Нека нищо не застава между нас и тази цел.

Алтея замлъкна стъписано. Никога не го беше чувала да говори така. Първоначално, не беше склонен дори да навлезе повторно във водата. Беше прекарал толкова много години на брега, ослепен и изоставен, че се беше дърпал само при идеята за плаване, камо ли за тръгване на спасителна мисия. Сега говореше сякаш не само бе приел идеята, но и се наслаждаваше на възможността за отмъщение на човека, пленил Вивачия. Той кръстоса мускулестите си ръце на широката си гръд. Ръцете му бяха стиснати в юмруци. Наистина ли беше приел каузата ѝ за своя?

— Не мисли за препятствията, които се намират между настоящия момент и онзи, в който ще се изправим срещу него — с нисък, мек глас каза корабът. — Дълго или кратко, ако се тревожиш на всяка крачка от пътешествието, ще го раздробяваш на парчета до безкрай и всяко едно от тях може да те победи. Мисли само за края.

— Мисля, че ще успеем само ако се подготвим — възрази Алтея.

Парагон поклати глава.

— Научи се да вярваш в успеха си. Ако кажеш, че трябва да сме добри бойци, когато намерим Кенит, в такъв случай го отлагаш дотогава. Бъдете добри бойци сега. Бъдете сега каквото трябва да бъдете, за да успеете на края на пътешествието ни, и когато той дойде, ще откриеш, че е само едно ново начало.

Алтея въздъхна.

— Сега звучиш като Янтар — оплака се тя.

— Не — категорично я опроверга той. — Сега звуча като себе си. Същност, която бях оставил настрана и бях скрил, същността, която възнамерявах отново да бъда някой ден, щом стана готов. Спрях да възнамерявам. Аз съм, сега.

Алтея безмълвно поклати глава. Беше по-лесно да се оправя с Парагон, когато беше намусен. Обичаше го, но не беше като връзката ѝ с Вивачия. Да бъде с Парагон често беше като да се грижи за обичано, но невъзпитано и трудно дете. Понякога просто изискваше твърде много разправии, за да се справи с него. Дори сега, когато, изглежда, се беше съюзил с нея, напрегнатостта му беше плашеща. Настъпи неловко мълчание.

Тя избута тези мисли настрана и опита да се отпусне под плавното движение на кораба и успокояващите нощни звуци. Покоят не продължи дълго.

— Можеш да кажеш „Казах ти“, ако желаеш. — Гласът на Янтар зад нея беше отпаднал и горчив.

Алтея изчака корабния дърводелец да се присъедини към нея на перилата, преди да се реши на предположение.

— Говорила си с капитана относно Лавой и Клеф?

— Да. — Янтар извади кърпичка от джоба си и изтри челото си. — Нищо не постигнах. Единственото, което Брашън каза, беше, че Лавой е първият помощник, Клеф е юнгата и че той няма да се намесва. Не го разбирам.

Лека усмивка изви устата на Алтея.

— Спри да мислиш за него като за Брашън. Ако Брашън беше на улицата и Лавой събореше младо момче на земята, той щеше веднага да скочи. Но не сме на улицата. Ние сме на кораб, а той е капитанът. Не може да застава между първия помощник и екипажа. Ако го направи дори само веднъж, целият екипаж ще загуби уважение към Лавой. Те ще имат безкрайна върволица от оплаквания спрямо него и всеки от тях ще се окаже грижа на капитана. Ще е толкова зает да ги дундурка, че няма да има време да бъде капитан. Обзалагам се, че Брашън не одобрява действията на Лавой повече от теб. Но капитанът знае, че дисциплината на борда трябва да стои по-напред от няколко удара върху гордостта на едно момче.

— Докъде ще позволи на Лавой да стигне? — изръмжа Янтар.

— Това е грижа на капитана, не моя — отвърна Алтея. После добави с крива усмивка: — Аз съм само втори помощник, нали знаеш. — Янтар отново забърсваше чело, а след това и врата си. Алтея попита: — Добре ли си?

— Не — сбито отвърна другата. Не погледна към нея, но Алтея се взираше прямо в профила ѝ. Дори на бледата светлина кожата ѝ изглеждаше бяла и изпъната като платно, с което караше чертите ѝ да изглеждат по-остри. Цветът на лицето на Янтар бе винаги толкова необичаен, че Алтея не можеше да извлече много информация от него, но тази нощ ѝ напомни за стар пергамент. Беше вързала светлокафявата си коса отзад и я бе покрила с кърпа.

Алтея остави тишината да се проточи, докато Янтар не добави неохотно:

— Но не съм и болна. Изпитвам болки от време на време. Температура и изтощение, това е всичко. Ще се оправя. — После, при вида на ужасения поглед на Алтея, добави: — Не е заразно. Ще се отрази само на мен.

— Въпреки това трябва да кажеш на капитана за проблема си. И може би да се ограничиш само до каютата ни, докато премине.

Парагон се намеси тихо и двете се стреснаха.

— Дори слухът за треска и чума на кораба може да изнерви екипажа.

— Мога да си мълча. Съмнявам се, че някой друг, освен вас и Джек, ще забележи болестта ми. Джек я е виждала и преди; няма да я притеснява. — Внезапно се обърна към Алтея и настоя: — Ами ти? Боиш ли се да спиш в близост до мен?

Алтея срещна погледа ѝ през спускащия се мрак.

— Мисля, че ще приема думата ти, че няма от какво да се боя. Но все пак трябва да кажеш на капитана. Може да пренареди задълженията ти, така че да имаш повече време за почивка. — Не добави, че вероятно ще намери начин да я изолира, за да държи болестта ѝ в тайна.

— Капитанът? — Лека усмивка изви устата ѝ. — Наистина ли мислиш за него по този начин през цялото време?

— Той е точно това — сковано отвърна Алтея. Нощем, в малката си койка, определено не мислеше за Брашън като за капитана. През деня обаче трябваше. Нямаше да каже на Янтар колко ѝ беше трудно да запази това разграничение неразмито. Говоренето за него нямаше да го направи по-лесно. По-добре беше да го запази за себе си. С неудобство подозираше, че Парагон знае за истинските ѝ чувства към Брашън. Изчака го да каже нещо ужасно и изобличаващо, но фигурата остана смълчана.

— То е част от същността му — с лекота се съгласи Янтар. — В известно отношение, е най-добрата му част. Мисля, че дълги години е живял, планирайки и мечтаейки за това какво ще бъде, ако е капитан. Мисля, че е страдал под командването на лоши капитани и се е научил добре при други, и сега събира всичко в едно. Той е по-голям щастливец, отколкото осъзнава, щом може да изживее мечтата си. Малко мъже успяват да го постигнат.

— Да постигнат какво? — настоятелно попита Джек, докато се изкачваше и се присъединяваше към тях. Тя се ухили на Алтея и привързано побутна Янтар. Облегна се на парапета и зачовърка зъбите си. Алтея се загледа в нея със завист. Жената излъчваше жизненост и здраве. Беше издължена, добре сложена и въобще не се смущаваше от тялото си — не превързваше гърдите си, нито се притесняваше, че моряшките ѝ панталони достигат едва до коленете ѝ. От вятъра и солената вода дългата ѝ, руса плитка беше раздърпана, с вид на слама, но нея изобщо не я интересуваше. Тя е това, което аз се опитвам да бъда, смутено си помисли Алтея. Жена, която не позволява на пола ѝ да я възпира да живее, както пожелае. Не беше честно. Джек беше отраснала в Шестте херцогства и претендираше за това равенство като нейно рождено право. Вследствие на това, мъжете обикновено ѝ го отстъпваха. Понякога Алтея все още имаше чувството, че се нуждае от нечие разрешение, за да бъде себе си. И мъжете като че ли го усещаха. Нищо не ставаше лесно. Борбата ѝ беше постоянна като дишането.

Джек се надвеси над парапета.

— Добър вечер, Парагон! — А през рамо запита Янтар: — Ще може ли да заема една от тънките ти игли? Имам някои неща за поправяне, а не знам къде е моята.

— Предполагам. Ще дойда след малко и ще ти я дам.

Джек се размърда неспокойно.

— Само ми кажи къде е и аз ще си я взема — предложи тя.

— Използвай моите — намеси се Алтея. — В малката брезентова торбичка, закачени на част от платнище. Има и конец. — Знаеше, че прекомерната нужда от уединение на Янтар важеше и за принадлежностите ѝ.

— Благодаря. Сега, какъв беше този разговор за това какво можели да постигнат малко мъже? — Джек позволи на устната си да се извие и им отправи умозрителен поглед.

— Не каквото си мислиш — търпеливо ѝ отвърна Янтар. — Говорехме за хора, изживяващи мечтите си, и аз казах, че малко имат тази възможност, а още по-малко ѝ се наслаждават. Твърде много от тях откриват, че не са искали точно това, веднъж след като мечтата им вече е изпълнена. Или пък мечтата им е по-голяма от възможностите и всичко приключва горчиво. Но изглежда, при Брашън всичко върви добре. Прави това, което винаги е искал да прави, и го прави добре. Той е чудесен капитан.

— Такъв е — разсъдливо отбеляза Джек. С котешка грация тя се облегна назад по протежение на парапета и замислено се загледа в наизлезлите рано звезди. — И се обзалагам, че върши чудесна работа и на други места.

Джек беше жена с апетит; не за първи път я чуваше да проявява интерес към някой мъж. Животът и правилата на кораба я бяха тласнали към период на въздържание, който си противоречеше с природата ѝ. Макар да не можеше да задоволи нуждите на тялото си, тя развихряше въображението си и често настояваше да сподели мислените си преживявания с Алтея и Янтар. Това беше най-честата тема на разговор в редките нощи, когато се случеше и трите да са по койките си. Джек имаше ироничен хумор относно наблюденията си, а разказите ѝ за отминали провалени връзки често караха другите две жени да припадат от смях. Обикновено Алтея намираше неприличните ѝ размишления, засягащи мъжете моряци, за забавни, но откри, че това не важеше за случаите, в които този мъж беше Брашън. Усети, че се задъхва.

Джек като че ли не беше забелязала скованото ѝ мълчание.

— Някога забелязвали ли сте ръцете на капитана? — зададе им реторичен въпрос Джек. — Има ръцете на мъж, който може да работи… а ние сме го виждали как работи, на плажа. Но сега, след като е капитан, и не е целият в катран и киша, пази ръцете си чисти като на джентълмен. Когато ме докосва мъж, мразя да се чудя къде са били ръцете му и дали ги е измил след това. Мъж с чисти ръце, харесва ми. — Тя се усмихна леко на себе си, като остави мисълта да заглъхне.

— Той е капитанът — възрази Алтея. — Не бива да говорим така за него.

Видя как Янтар трепна съчувствено при тесногръдите ѝ думи. Очакваше Джек да насочи острия си език срещу нея и още повече се боеше, че Парагон ще зададе някакъв въпрос, но жената само се протегна и отбеляза:

— Той няма винаги да бъде капитанът. Или може би аз няма да съм моряк на този кораб завинаги. Във всеки случай, очаквам да дойде време, когато няма да се налага да го наричам „сър“. И щом това време настъпи… — Тя внезапно седна и белите ѝ зъби проблеснаха, щом се ухили. — Е — повдигна вежда, — мисля, че между нас ще се получи. Виждала съм го да ме гледа. На няколко пъти ме похвали, че работя умно. — После добави повече към себе си, отколкото към тях: — На една височина сме. Това ми харесва. Прави много неща толкова по-… удобни.

Алтея не можа да спре думите си.

— Само защото те е похвалил, не значи, че те гледа. Капитанът си е такъв. Разпознава добрата работа, щом я види. После го отбелязва, както би направил, ако види дори намек за лоша работа.

— Разбира се — с лекота се съгласи Джек. — Но трябва да ме е наблюдавал, за да знае, че работя умно. Ако разбираш накъде бия. — Тя отново се надвеси над парапета. — Ти какво мислиш, корабе? Ти и капитан Трел се познавате отдавна. Предполагам, че сте си говорили за много неща. Какво харесва в жените си?

В кратката тишина, последвала въпроса, Алтея замря. Сърцето ѝ спря, дъхът заседна в гърдите ѝ. Какво бе споделил Брашън с Парагон и колко от него щеше да издрънка корабът?

Парагон отново бе сменил настроението си. Явно беше поласкан от вниманието, което жената му оказваше, защото говореше с момчешки глас. Звучеше почти сякаш флиртуваше.

— Брашън? Наистина ли смяташ, че ще говори свободно за тези неща с мен?

Джек завъртя очи.

— Има ли въобще мъж, който да не говори твърде свободно в компанията на други мъже?

— Може би се е изтървавал за някоя и друга история от време на време. — Тонът на кораба беше станал похотлив.

— Ах, така си и мислех. Та. Какво предпочита нашият капитан, корабе? Не. Остави ме да помисля. — Тя плавно се изпъна. — Може би след като винаги хвали екипажа си, че „работи умно и пъргаво“, такива са и предпочитанията му за жена. Някоя, която бързо да се качи по такелажа му и да смъкне платното му…

— Джек! — Алтея не можа да сдържи оскърблението в тона си, но Парагон се намеси.

— Всъщност, Джек, от това, което ми е казвал, предпочита жена, която е по-скоро тиха, отколкото приказлива.

Жената се засмя с лекота на забележката му.

— Но какво се надява да правят тези жени, докато са толкова тихи?

— Джек. — Самотната, тихо изговорена дума съдържаше целия укор на Янтар.

Джек им обърна гръб със смях, а Парагон попита:

— Какво?

— Съжалявам, че прекъсвам кокошарника ви, но капитанът иска да види втория помощник. — Лавой се бе приближил тихо. Джек се изправи, усмивката ѝ изчезна. Янтар се мръщеше мълчаливо насреща му. Алтея се зачуди колко ли беше чул и се смъмри. Не биваше да се разтакава на бака и да говори така свободно с членовете на екипажа, особено на такива теми. Реши да подражава повече на Брашън по отношение на изолирането му от основния екипаж. Малко дистанция спомагаше за запазване на уважението. И въпреки това идеята да накърни приятелството си с Янтар я обезсърчаваше. Тогава наистина щеше да е сама.

Като Брашън.

— Веднага ще докладвам — тихо отвърна на Лавой. Пренебрегна омаловажаващата забележка за „кокошарника“. Той беше първият помощник. Можеше да я мъмри, гълчи и да ѝ се подиграва и част от задълженията ѝ беше да го изтърпи. Беше го направил пред екипажа, което я глождеше, но ако му отвърнеше, само щеше да влоши нещата.

— След като приключиш, се погрижи за Лоп. Момчето ни явно се нуждае от поправка. — Лавой бавно изпука кокалчетата си и устата му се разтегна в усмивка.

Алтея знаеше, че коментарът бе предназначен да подмами Янтар. Поправянето, от което се нуждаеше Лоп, беше в резултат на юмруците на Лавой. Първият помощник бе разбрал за неодобрението на Янтар към насилието. Все още не си беше намерил повод да насочи нрава си към Джек или към корабния дърводелец, но явно се наслаждаваше на реакциите ѝ спрямо боя, който налагаше на другите членове на екипажа. Със свито сърце Алтея си пожела Янтар да не беше толкова горда. Ако просто наведеше съвсем малко глава пред Лавой, той щеше да е доволен. Тя се притесняваше какво щеше да излезе от тази напечена ситуация.

Лавой зае мястото на Алтея до парапета, при което Янтар леко се отдръпна. Джек приглушено пожела на Парагон „Лека нощ, корабе“ и бавно и тихо се отдалечи. Алтея знаеше, че трябва да побърза да се отзове на Брашъновия призив, но не ѝ се искаше да оставя Янтар и Лавой сами в такава близост. Ако нещо се случеше, щеше да е думата на майсторката срещу неговата. А заявеше ли първият помощник, че нещо е така, думата на обикновения моряк не значеше нищо.

Алтея каза стегнато:

— Дърводелецо, искам резето на вратата ми да бъде поправено тази вечер. Малките проблеми трябва да се оправят в спокойните периоди, за да не станат големи проблеми по време на буря.

Янтар я стрелна с поглед. Именно тя бе отбелязала, че вратата не се затваря плътно, а хлопа по райбера. Алтея ѝ бе отвърнала с вдигане на раменете.

— Ще се погрижа — мрачно обеща Янтар. Алтея се застоя още малко, като ѝ се искаше майсторката да приеме извинението, за да се махне от Лавой. Но тя не го направи и Алтея нямаше как да я принуди, без да възпламени тлеещото напрежение. Тя неохотно ги остави.

Каютата на капитана се намираше на кърмата на кораба. Алтея почука предвидливо и изчака тихата му покана да влезе. Парагон беше построен с идеята, че капитанът ще бъде и собственикът на кораба или поне член на семейството. Повечето моряци се задоволяваха с по един хамак, опънат където намереха под главната палуба. Брашън обаче имаше стая с врата, заковано за пода легло, маса и бюро за картите, както и прозорци, които гледаха към корабния килватер. Посрещнаха я мека жълта светлина от лампата, силно ухание и топли тонове на полирано дърво.

Брашън вдигна поглед от картите към нея. Пред него, върху парчета от платно, бяха разстлани първоначалните му скици, както и опитите на Алтея да оформи картите му върху пергамент. Изглеждаше изморен и много по-стар от годините си. Попареното му от змийската отрова лице се беше обелило и сега чертите върху лицето, бузите и около носа се виждаха още по-ясно. Част от веждите му също си беше отишла — дупките в гъстотата им го караха да изглежда някак изненадан. Тя беше благодарна, че пръските от парещата отрова не бяха засегнали тъмните му очи.

— Е? — ненадейно попита Брашън и тя осъзна, че се е вторачила в него.

— Ти ме повика — отбеляза Алтея, думите ѝ бяха почти остри заради неудобството ѝ. Капитанът докосна косата си сякаш подозираше, че нещо не е наред. Изглеждаше разтърсен от прямотата ѝ.

— Повикал съм те. Да, така е. Имах малък разговор с Лавой. Той сподели няколко идеи. Някои от тях изглеждат полезни, но се притеснявам да не се опитва да ме подмами към действие, за което после да съжалявам. Питам се: колко добре познавам този мъж? Способен ли е на измама, дори… — Изправи се в стола си като че изведнъж беше решил, че говори твърде свободно. — Искам мнението ти относно управлението на кораба в последно време.

— От нападението на змията насам? — ненужно попита Алтея. Тя и Брашън бяха стояли рамо до рамо, за да прогонят змията, и в резултат бе настъпила внезапна промяна във властта. Уважението на мъжете към нея бе нараснало и ѝ се струваше, че Лавой не одобрява. Опита се да оформи думите си така, че да не звучи сякаш критикува първия помощник. Пое си дъх. — Откакто змията атакува, моята част от командването върви доста по-леко. Моряците ми се подчиняват напълно и пъргаво. Смятам, че спечелих сърцата им, както и предаността им. — Пое нов дъх и прекрачи границата. — Въпреки това, от тогава насам, първият помощник реши да затегне дисциплината. Донякъде е разбираемо. Мъжете не реагираха подобаващо по време на нападението. Някои не се подчиниха; малцина скочиха да ни помогнат.

Брашън се намръщи и отвърна:

— Аз самият забелязах, че Лавой не дойде да ни помогне. Вахтата му беше започнала отдавна и той беше на палубата, но въпреки това изобщо не ни съдейства. — Алтея почувства как стомахът ѝ се надигна нервно. Трябваше да го е забелязала. Лавой беше стоял настрана, докато двамата с Брашън се бяха били със змията. По онова време беше изглеждало някак естествено точно те да се опълчат на съществото. Замисли се дали зад отсъствието на Лавой се криеше нещо друго, освен страх. Дали се беше надявал, че тя, Брашън или може би и двамата щяха да бъдат убити? Надяваше ли се да наследи командването на кораба? Ако беше така, какво щеше да се случи с първоначалната им мисия? Брашън отново бе стихнал, за да я остави да помисли.

Тя пое дъх.

— От нападението насам първият помощник затегна дисциплината, но не по равно. Някои мъже, изглежда, биват набелязвани несправедливо. Лоп например. Клеф.

Брашън я наблюдаваше внимателно, докато отбелязваше:

— Не съм очаквал от теб да проявиш някакво съчувствие към Лоп, предвид че той не направи нищо, за да ти помогне, когато Арту те нападна.

Алтея поклати глава почти гневно.

— Никой не биваше да очаква това от него — обяви тя. — В някои отношения мъжът е полуидиот. Дай му насоки, кажи му какво да прави и той се справя достатъчно добре. Беше разстроен, когато Арту… Когато отблъсквах Арту, Лоп подскачаше насам-натам, удряше се в гърдите и се укоряваше. Наистина не знаеше какво да направи. Арту беше другар, а аз — вторият помощник, и той не знаеше кого да избере. Но на палубата, когато змията атакува, помня, че той имаше достатъчно кураж да хвърли по създанието кофа и после да извлече Хаф в безопасност. Ако не бяха неговите действия, щяхме да сме с едни ръце по-малко. Той не е умен, никак даже. Но е добър моряк, ако не го тласкаме отвъд възможностите му.

— И ти смяташ, че Лавой е тласнал Лоп отвъд възможностите му?

— Лоп е в центъра на шегите на мъжете. Това се очаква и докато не стига твърде далеч, изглежда, че Лоп се радва на вниманието. Но когато Лавой се присъедини, играта загрубява. И става по-опасна. Лавой ми каза да отида да поправя Лоп, след като приключиш разговора с мен. В рамките на няколко дни това е вторият път, в който се нуждае от превързване. Подмамват го да прави опасни и глупави неща. Щом нещо не е както трябва и Лавой набеди за него Лоп, никой от другарите му не поема дори част от вината. Това не е добре за екипажа. Разединява сплотеността им точно когато имаме нужда да я градим.

Брашън кимаше мрачно.

— Наблюдавала ли си поведението на Лавой с робите, които освободихме от Бингтаун? — тихо попита той.

Въпросът я разтърси. Остана смълчана за момент, прехвърляйки последните няколко дни в главата си.

— Отнася се добре с тях — каза накрая. — Никога не съм го виждала да насочва гнева си към тях. Не ги меша с останалата част от екипажа толкова, колкото би могъл. Някои от тях като че ли имат голям потенциал. Харг и Китл отричат, но вярвам, че са работили на палуба и преди. Някои от другите имат белези и държание на мъже, запознати с оръжията. Най-добрите ни стрелци са с татуирани лица. Въпреки това всеки от тях се кълне, че е син на търговец или продавач, невинен обитател на Пиратските острови, заловен от търговците на роби. Те са ценни допълнения към екипажа, но странят от нас. Мисля, че в дългосрочен план трябва да накараме другите да ги приемат като обикновени моряци, за да…

— И подозираш, че той не само им позволява да странят от другите, но и изглежда, ги окуражава по начина, по който разпределя работата?

Тя се зачуди какво намекваше Брашън?

— Възможно е. — Пое си дъх. — Лавой като че ли използва Харг и Китл почти както един капитан би използвал първия и втория си помощник, за да ръководи вахтата си. Понякога изглежда сякаш бившите роби са отделен, самостоятелен екипаж на кораба. — И с неудобство отбеляза: — И тази липса на възприемане като че ли важи и за двете страни. Не само нашите палубни стъргалки не приемат бившите роби. Татуираните са също толкова склонни да не общуват с тях.

Брашън се облегна назад в стола си.

— Те бяха роби в Бингтаун. Повечето са станали такива, защото са били заловени в градовете на Пиратските острови. Бяха склонни да рискуват всичко и да избягат от Бингтаун на борда на Парагон, защото им предоставихме възможност да се върнат у дома. Докато се подготвяхме за отплаване, бях склонен да им дам това, в замяна на службата им на кораба. Вече не съм сигурен, че сделката беше добра. Човек, хванат на Пиратските острови, за да бъде продаден като роб, най-вероятно е пират. Или поне изпитва симпатии към пиратите.

— Вероятно — неохотно се съгласи тя. — И все пак трябва да изпитват някаква преданост към нас заради това, че им помогнахме да избегнат робския живот.

Капитанът сви рамене.

— Може би. Трудно е да се каже. Подозирам, че предаността, която изпитват в момента, е по-скоро към Лавой, отколкото към мен или теб. Или към Парагон. — Той измести стола си. — Това е предложението на Лавой: според него, докато навлизаме във водите на Пиратските острови, ще имаме по-добри шансове да се приближим, ако самите ние се престорим на пирати. Татуираните му моряци щели да ни придадат правдоподобност и да ни научат на пиратските привички. Намеква, че някои от тях дори познават островите. Можем да продължим като пиратски съд.

— Какво? — Алтея беше скептично настроена. — Как?

— Ще си измислим знаме. Ще превземем един-два кораба, за да тренираме уменията си в битка, както казва Лавой. После акостираме в някой от по-малките пиратски градове, с плячка и трофеи, и с широки пръсти, и започваме да разпространяваме, че искаме да следваме Кенит. От известно време този Кенит се е провъзгласил за кандидат за крал на пиратите. Последното, което чух, беше, че събира последователи. Ако се престорим, че искаме да сме част от тези последователи, може да успеем да се доближим до него и да определим положението на Вивачия, преди да действаме.

Алтея пренебрегна възмущението си и с усилие обмисли идеята. Най-голямото преимущество беше, че ако успееха да се приближат до Кенит, можеха да разберат колко от екипажа на Вивачия беше оцелял. Ако имаше оцелели.

— Но лесно можем да се озовем в крепост, в която, дори да надвием Кенит и екипажа му, няма да имаме възможност да избягаме. Идеята има и други два големи недостатъка. Първият е, че Парагон е жив кораб. Как Лавой смята да скрием това? Другият е, че ще се наложи да убиваме само за да се упражняваме да се бием. Ще трябва да нападнем някои малки търговски съдове, да убием екипажа, да откраднем товара им… Как въобще може да си го помисли?

— Можем да нападнем робски кораб.

Това я накара да замълчи. Тя изучи лицето му. Беше сериозен. Посрещна удивеното ѝ мълчание с изморен поглед.

— Не разполагаме с друга стратегия. Продължавам да се опитвам да съставя план как да открием Вивачия тайно, след което да я последваме и да нападнем Кенит, когато най-малко го очаква. Нищо не мога да измисля. А и смятам, че ако Кенит държи част от оригиналния екипаж на кораба, по-скоро ще ги екзекутира, отколкото да ни позволи да ги спасим.

— Мислех, че ще се опитаме първо да преговаряме. Да предложим откуп за оцелелите и кораба.

Дори на самата нея думите ѝ прозвучаха детински и наивно. Сумата, която семейството ѝ бе успяло да събере преди отплаването на Парагон, нямаше да е достатъчна за откуп на обикновен кораб, камо ли на жив. Алтея бе избутала тази мисъл на заден план, като си мислеше, че ще преговарят с Кенит и ще му обещаят по-голяма сума, след като Вивачия бъде върната в Бингтаун. Повечето пирати искаха именно откуп; това беше в основата на пиратството.

Само че Кенит не беше като повечето пирати. Всички бяха чували историите за него. Залавяше поробители, убиваше екипажите и освобождаваше товара. Заловените кораби ставаха пиратски съдове, често управлявани от хората, представлявали товар на борда им. На свой ред тези кораби ловяха поробители. Истината беше, че ако Вивачия не беше замесена, Алтея щеше да аплодира усилията на Кенит да избави Прокълнатите брегове от робството. Щеше да е доволна да види търговията с роби на Калсид задушена на Пиратските острови. Но мъжът на сестра ѝ бе превърнал семейния им кораб в робски и Кенит я беше пленил. Желанието на Алтея да си върне Вивачия бе толкова силно, че беше като постоянен бодеж в сърцето ѝ.

— Виждаш ли — тихо потвърди Брашън. Беше наблюдавал лицето ѝ. Тя сведе очи от погледа му, внезапно засрамена, че той можеше да чете мислите ѝ толкова лесно. — Рано или късно ще се стигне до кръвопролитие. Можем да превземем малък поробител. Не е нужно да убиваме екипажа. Ако се предадат, можем да ги свалим на корабните лодки и да ги оставим на течението. После можем да заведем кораба в някой пиратски град и да освободим товара му, точно като Кенит. Може да ни спечели доверието на хората от Пиратските острови. Може да ни осигури информацията, която ни е нужна, за да открием Вивачия. — Изведнъж звучеше несигурен. Черните очи, които я гледаха, бяха почти измъчени.

Беше озадачена.

— Искаш разрешението ми?

Той се намръщи. Измина един момент, преди да отговори.

— Неловко е — меко потвърди той. — Аз съм капитанът на Парагон. Но Вивачия е твоят семеен кораб. Семейството ти финансира тази експедиция. Вярвам, че относно някои решения имаш правото да се изкажеш като нещо повече от втория помощник. — Той седна обратно в стола си и захапа кокалчетата си за момент. После отново вдигна поглед към нея. — Е, Алтея. Какво мислиш?

Начинът, по който произнесе името ѝ, внезапно смени целия тон на разговора. Той посочи към един стол и тя бавно седна. Самият той стана и прекоси стаята. Завърна се до масата, като носеше бутилка ром и две чаши. Наля по малко във всяка. Погледна към нея и се усмихна, докато сядаше на стола си. Постави едната чаша пред нея. Тя гледаше чистите му ръце и се опита да задържи мисълта си върху разговора. Какво мислеше? Отвърна бавно:

— Не знам какво мисля. Предполагам съм поверила всичко на теб. Ти си капитанът, не аз. — Опита се да пусне забележката леко, но тя излезе почти като обвинение. Отпи глътка ром.

Брашън скръсти ръце и леко се облегна назад.

— О, знам го много добре — промълви той. Повдигна чашата си.

Тя смени темата.

— А трябва да вземем предвид и Парагон. Познаваме омразата му към пиратите. Как би се почувствал той?

Брашън издаде нисък, гърлен звук и рязко свали чашата си с ром.

— Това е най-странният обрат от всички. Лавой твърди, че корабът ще приветства идеята.

Алтея беше скептична.

— Откъде знае? Да не би вече да е говорил с Парагон за това? — В нея припламна гняв. — Как смее? Последното, което ни трябва, е да вкарва такива мисли в главата на Парагон.

Той се приведе над масата към нея.

— Твърди, че Парагон е отворил дума за това. Казва, че пушил една вечер на носа и фигурата го запитала дали някога е обмислял да стане пират. Оттам дошла идеята, че най-безопасно би било да навлезе в пиратско пристанище като пиратски съд. И Парагон се хвалел, че знае много тайни пътища сред Пиратските острови. Или поне така твърди Лавой.

— Питал ли си Парагон?

Брашън поклати глава.

— Боях се да повдигна въпроса. Така може да реши, че го одобрявам. И щеше да насочи цялата си енергия натам. Или да реши, че не го одобрявам, в който случай може да реши да настоява за това само за да докаже, че може. Знаеш какъв може да бъде. Не исках да изложа идеята, преди всички да сме съгласни с нея. Ако дори само я спомена, може да възприеме пиратството като единствения възможен вариант за действие.

— Чудя се дали това вече не е сторено — разсъди Алтея. Ромът заформяше малко, топло кълбо в корема ѝ. — Напоследък Парагон е много странен.

— Че кога не е бил странен? — иронично попита Брашън.

— Това е различно. Странен е по един злокобен начин. Говори за срещата ни с Кенит като за наша съдба. И казва, че нищо не бива да ни спре да я изпълним.

— А ти не си съгласна? — осведоми се Брашън.

— Не знам за частта със съдбата. Брашън, ако попаднем на Вивачия, докато на борда ѝ е само котвената вахта, и си я откраднем обратно, ще съм доволна. Единственото, което искам, е кораба си и екипажа ѝ, ако някой от тях е оцелял. Нямам желание за повече битки и кръв, отколкото е необходимо.

— Нито пък аз — тихо отвърна Брашън. Доля по още малко ром във всяка чаша. — Но не мисля, че ще си върнем Вивачия без някое от двете. Трябва да се подготвим за тази възможност.

— Знам — неохотно се съгласи тя, но се зачуди дали наистина е така. Никога не бе участвала в каквато и да е битка. Няколко кръчмарски сбивания — това беше целият ѝ опит със свадите. Не можеше да си се представи с меч в ръка, биеща се да освободи Вивачия. Можеше да отвърне, ако някой я нападнеше. Толкова поне се познаваше. Но можеше ли да се прехвърли на друга палуба, да размаха острие, да убие мъже, които никога не бе виждала? Докато седеше в топлата и уютна каюта с Брашън, се съмняваше. Това не беше Търговският начин. Беше възпитана да преговаря за онова, което иска. Но едно нещо ѝ беше ясно. Искаше да си върне Вивачия. Искаше го страшно много. Може би щом видеше обичния си кораб в чужди ръце, гневът и яростта щяха да я отрезвят. Може би тогава щеше да убива.

— Е? — попита Брашън и тя осъзна, че се е втренчила покрай него, през кърмовия прозорец към дантелените краища на килватера. Върна погледа си върху неговия. Пръстите ѝ си играеха с чашата; тя попита:

— Какво?

— Ще ставаме ли пирати? Или поне ще се представяме ли за пирати?

Умът ѝ запрепуска в безнадеждни кръгове.

— Ти си капитанът — каза накрая. — Мисля, че ти трябва да решиш.

Той замълча за момент. После се ухили.

— Признавам, че идеята донякъде ме привлича. Мислил съм по въпроса. Какво ще кажеш за знаме — червена морска змия на син фон?

Алтея сгримасничи.

— Не звучи много късметлийско. Но е плашещо.

— Точно плашещо искаме да бъде. И това беше най-страшната емблема, която успях да измисля, право от кошмарите ми. Що се отнася до късмета, боя се, че ще трябва сами да си го направим.

— Както винаги. Ще преследваме само поробители, нали?

За момент лицето му стана сериозно. После част от предишната му усмивка блесна в очите му.

— Може би няма да се наложи да преследваме каквото и да е. Можем да направим да изглежда сякаш сме го правили… или че имаме такова намерение. Какво ще кажеш за малко актьорска игра? Мисля, че аз трябва да съм недоволен по-малък син от Бингтаун, може би нещо като конте. Джентълмен, дошъл на юг, за да се забърка в пиратство и политика. Какво мислиш?

Алтея се засмя с глас. Ромът се разгръщаше в корема ѝ, разливайки топлина по цялото ѝ тяло.

— Мисля, че това твърде много ще ти се услади, Брашън. Ами аз? Как ще обясниш, че част от екипажа на бингтаунски съд са жени?

— Може да си моята прекрасна пленница, като в менестрелска история. Дъщерята на Търговец, взета за заложник и държана за откуп. — Хвърли ѝ кос поглед. — Вероятно ще помогне за репутацията ми на дързък пират. Може да кажем, че Парагон е бил семейният ти кораб, за да обясним присъствието на жив кораб.

— Това е твърде драматично — меко възрази Алтея. Очите му искряха. Ромът се отразяваше и на двама им, реши тя. Точно когато се опасяваше, че сърцето ѝ ще надвие разума, лицето му внезапно стана мрачно.

— Стига да успеем да изиграем такъв романтичен фарс и да си върнем Вивачия. В действителност, да играя пират ще бъде доста по-кърваво и безпощадно. Боя се, че няма да се наслаждавам толкова, колкото Лавой. Или Парагон. — Поклати глава. — И двамата имат склонност към… Как да го нарека? Чисто и просто низост. Понякога така ми се струва. Ако им се позволи такова поведение, подозирам, че и двамата ще се потопят в зверства, които аз или ти бихме намерили за немислими.

— Парагон? — попита Алтея. В гласа ѝ се долавяше скептицизъм, но по гръбнака ѝ премина малка тръпка на убеденост.

— Парагон — потвърди Брашън. — Двамата с Лавой може да са много лоша комбинация. Бих искал да им попреча да се сближат, ако е възможно.

Ненадейно почукване на вратата ги накара да подскочат.

— Кой е? — грубо попита Брашън.

— Лавой, сър.

— Влез.

Алтея скочи на крака, щом първият помощник влезе. Бързият му поглед обхвана бутилката ром и чашите на масата. Алтея се опита да не изглежда стъписана или виновна, но насоченият към нея поглед ясно показваше подозренията му. Сарказмът, с който се обърна към Брашън, бе на крачка от неподчинението.

— Съжалявам, че ви прекъсвам двамцата, но има корабни работи, които изискват внимание. Дърводелката е в безсъзнание на бака. Реших, че ще искате да знаете.

— Какво стана? — настоя Алтея, без да се замисли.

Устата на Лавой се изви презрително.

— Докладвам на капитана, моряко.

— Именно. — Гласът на Брашън беше студен. — Заеми се с това. Алтея, иди се погрижи за дърводелката. Лавой, какво стана?

— Проклет да съм, ако знам. — Едрият мъж сви объркано рамене. — Просто я намерих там и реших, че ще искаш да знаеш.

Нямаше време да му се противопоставя, нито беше подходящият момент да уведомява Брашън, че беше оставила двамата сами. Сърцето ѝ се беше качило в гърлото, докато тичаше забързано да види какво бе причинил Лавой на Янтар.

Глава шеста

Независима жена

От облачното небе се сипеше ситен дъжд. Водата капеше неспирно от храстите в градината. Мокри кафяви листа покриваха подгизналите тревни площи. Серила пусна дантеления край на завесата. Обърна се с лице към стаята. Сивотата на деня се бе просмукала и вътре в къщата и Серила се почувства измръзнала и стара в прегръдката ѝ. Бе заповядала завесите да бъдат спуснати и да се накладе огън в опит да затопли стаята. Вместо да се почувства по-уютно, тя беше потисната и като че в капан. Зимата се прокрадваше в Бингтаун. Тя потръпна. Зимата винаги беше най-малкото неприятен сезон. Тази година беше и период на безредие и несигурност.

Вчера, под закрилата на тежка стража, Серила бе тръгнала от имението Рестарт към Бингтаун. Бе заповядала на мъжете да прекарат каретата през града, покрай стария пазар и кейовете. Навсякъде беше видяла разрушение и занемареност. Напразно бе търсила признаци на съвземане и възстановяване сред разрушения град. Изгорените къщи и магазини отдаваха неизветряващата си миризма на покруса. Кейовете завършваха с овъглени езици от дърво. От мрачните води на пристанището стърчаха две мачти. Хората по улиците бяха закачулени и с наметала срещу хладността на деня, всички забързани нанякъде. Отвръщаха очи от каретата ѝ, докато преминаваше. Дори улиците, по които патрулираха остатъците от градската стража, изглеждаха настръхнали и потиснати.

Ярките магазини за чай и преуспяващите търговски компании вече ги нямаше. Бляскавият, зает Бингтаун, който бе подминала при първото си пътуване до къщата на Давад Рестарт, бе умрял, оставил този миризлив, разхвърлян труп. Дъждовната улица беше редица от заковани витрини и изоставени помещения. Малкото места, които бяха отворени за търговия, имаха предпазлив, угрижен вид. На три пъти каретата ѝ трябваше да обръща заради прегради от отломки.

Беше планувала да намери продавачи и съседи, опитващи се да възстановят града. Беше си представяла как слиза от каретата си, за да поздрави и похвали усилията им. Те трябваше да я поканят в борещите се да оцелеят магазини или да я осведомят за плановете си относно реконструкцията. Тя щеше да поздрави упоритостта им, а те щяха да са поласкани от посещението ѝ. Планът ѝ беше да спечели предаността и любовта им. Вместо това беше видяла само забързани бежанци, намусени и дръпнати. Никой дори не я беше поздравил. Беше се върнала в къщата на Давад и просто се беше отправила към леглото си. Нямаше апетит за вечеря.

Почувства се излъгана. Бингтаун беше бляскавото бижу, което винаги си беше обещавала, че ще притежава. Беше стигнала толкова далеч и бе изтърпяла толкова много само за да го задържи за толкова кратко. Сякаш съдбата не ѝ позволяваше никаква радост — в момента, в който изглеждаше, че ще постигне целта си, градът се бе саморазрушил. Част от нея искаше просто да се признае за победена, да се качи на някой кораб и да се върне в Джамаилия.

Но вече нямаше кораби, които да плават безопасно до Джамаилия. Калсидците причакваха всеки кораб, който се опиташе да влезе или излезе от бингтаунското пристанище. Дори някак да успееше да стигне до Джамаилия, как щяха да я посрещнат? Заговорът срещу сатрапа водеше началото си от Джамаилия. Щяха да гледат на нея като на свидетел и заплаха. Някой щеше да намери начин да я премахне. Бе била подозрителна още от времето, когато сатрапът бе предложил да напусне Джамаилия на тази екскурзия до Бингтаун, след което да посети Калсид. Благородниците и съветниците му трябваше да протестират горещо на подобен ход; беше рядкост властващият сатрап да пътува толкова далече отвъд границите на Джамаилия. Вместо протести обаче, той бе получил окуражаване. Тя въздъхна. Същите психопати, които тъй млад го бяха научили на удоволствията на плътта, виното и упойващите билки, го бяха окуражили да остави управлението на земите си изцяло на тях, докато пътува през враждебни води под опеката на съмнителни съюзници. Лековерен и мързелив, той се бе хванал на въдицата. Привлечен от поканите на калсидските си „съюзници“, обещаните екзотични опиати и още по-екзотичните плътски удоволствия, той беше отведен надалеч от трона си, като дете, прикоткано с бонбони и играчки. „Най-верните“ му последователи, винаги окуражавали го да получава всичко, което иска, бяха постъпили така, за да го свалят от трона.

Разтърси я внезапно прозрение. Тя не се интересуваше особено какво ще стане със сатрапа или авторитета му в Джамаилия. Искаше единствено да запази властта му в Бингтаун, за да може да си я присвои. Това означаваше да разкрие кой в Бингтаун беше склонен да подпомогне свалянето му. Същите хора щяха да се опитат да премахнат и нея от длъжност.

За един кратък момент ѝ се прииска да бе учила повече за Калсид. Имаше писма в кабинета на калсидския капитан, написани с джамаилски букви, но на калсидски. Беше разпознала имената на двама от висшите джамаилски благородници и отбелязани парични суми. Тогава беше почувствала, че държи в ръцете си наченките на заговор. За какво беше платено на калсидците? Или те бяха тези, които бяха платили? Ако беше успяла да прочете тези писма, докато капитанът я бе държал като затворничка… Срамът прекъсна мисълта ѝ.

Мразеше какво ѝ бяха причинили тези дни на затворничество и насилие. Бяха я променили необратимо, по начин, който тя презираше. Не можеше да забрави, че калсидският капитан беше притежавал контрол над живота и смъртта ѝ. Не можеше да забрави, че сатрапът — този момчешки на вид, разглезен, егоистичен сатрап, беше имал властта да я постави в такова положение. Бе изменило завинаги представата ѝ за самата нея. Беше я накарало да признае степента, в която мъжете имаха власт над нея. Е, сега тя имаше власт и докато я пазеше добре, щеше да е в безопасност. Никой мъж нямаше да може да наложи волята си върху нея, никога повече. Разполагаше със силата на високопоставената си позиция. Тя щеше да я предпази. Трябваше да я задържи на всяка цена.

И все пак, за властта си имаше цена.

Тя отново повдигна края на завесата и надникна навън. Дори тук, в Бингтаун, не беше защитена от опити за убийство. Знаеше го. Никога не излизаше без придружител. Не вечеряше сама и винаги се уверяваше, че най-напред се сервира на гостите ѝ и после на нея, при това от същите гозби, от които щеше да опитва и тя. Ако успееха да я убият, поне нямаше да умре сама. Но нямаше да го позволи, както нямаше да позволи да ѝ изтръгнат влиянието, което така усилено се бе борила да си осигури. С такава власт идваха и опасности, но тя щеше да ги преодолее. Можеше да държи сатрапа изолиран и неспособен да комуникира. За негово собствено добро, разбира се. Позволи си лека усмивка. Искаше ѝ се да не го бяха отвеждали толкова далеч. Ако беше в Бингтаун, щеше да се погрижи да получи упойващите билки и блага, които щяха да го държат лесно управляем. Можеше да намери начин да го отдели от Кеки. Да го убеди, че щеше да постъпи мъдро, ако се покрие и я остави да движи нещата.

Дискретно почукване на вратата прекъсна мислите ѝ. Тя отново пусна завесата и се обърна към стаята.

— Влез.

Слугинята имаше татуирано лице. Серила беше отвратена от татуировката, разпростряла се зеленеещо върху бузата на жената. Отказваше да я гледа повече от необходимото. Не би я задържала, но беше единствената прислужница, обучена в джамаилските порядки, която бе успяла да намери.

— Какво има? — попита, докато жената правеше реверанс.

— Търговката Вестрит желае да говори с вас, съветничке Серила.

— Пусни я да влезе — вяло отвърна Серила. Настроението ѝ помръкна още повече. Знаеше, че е постъпила правилно да държи жената наблизо, където можеше да я наблюдава. Дори Род Каерн се беше съгласил с това. Серила беше толкова доволна от себе си, когато се бе сетила за тази хитрост. На тайна среща водачите на Търговския съвет се бяха ужасили от искането ѝ Роника Вестрит да бъде заловена. Дори в такива времена като сегашните, те отказваха да прозрат мъдростта на една такава постъпка и мисълта за тази съпротива я караше да скърца със зъби. Беше ѝ показала границите на властта ѝ над тях.

Но в замяна, тя бе демонстрирала на Съвета собствената си находчивост. Умело отправена молба бе призовала Търговката да бъде гост на Серила в имението на Рестарт. Привидно, Роника трябваше да помогне на Серила да прегледа всички документи на Рестарт не само за да докаже невинността на Давад, но и своята собствена. След известно колебание Роника се бе съгласила. Първоначално Серила беше доволна от себе си. След като Роника Вестрит живееше под покрива ѝ, задачата на Род да я шпионира ставаше много по-проста. Скоро щеше да открие кой ѝ беше съучастник. Но си имаше цена за тази тактика. Да знае, че Търговката е наблизо, беше като да имаш змия в леглото си. Да осъзнаваш опасността не означаваше непременно, че си я обезвредил.

В деня, в който Роника пристигна, Серила беше сигурна в победата си. Жената не донесе никакви вещи, освен вързопите, които тя и прислужницата ѝ носеха. Слугинята ѝ беше татуирана бивша робиня, която се отнасяше с Търговката почти сякаш бяха равни. Жената Вестрит имаше малко дрехи и никакви бижута. Бе изглеждала толкова обикновена онази вечер, докато се хранеше в края на масата на Серила, че съветничката се бе почувствала тържествуващо. Това жалко създание не беше заплаха — щеше да се превърне в символ на нейната щедрост. И в крайна сметка жената щеше да се изпусне и да издаде приятелите си заговорници. Винаги, когато излизаше от къщата, Род я следваше.

Въпреки всичко, след като се бе нанесла в старата спалня на Давад, Роника не бе оставила на Серила нито ден покой. Беше като жужащо насекомо в ухото ѝ. Точно когато Серила трябваше да насочи усилията си към укрепването на властта си, Роника я разсейваше на всяка крачка. Какво правеше относно разчистването на потъналите кораби в пристанището? Имаше ли някакви вести за помощ от Джамаилия? Беше ли изпратила птица до Калсид, за да възрази на тези военни действия? Беше ли опитала да спечели подкрепата на народа на Трите кораба, за да обхождат улиците нощем? Вероятно ако на бившите роби се предложеше работа със заплащане, те щяха да престанат да беснеят на плячкосващи групи. Защо Серила не бе подтикнала бингтаунския Съвет да се събере и отново да поеме контрол над града? Всеки ден Роника я притискаше с такива въпроси. В добавка, при всяка възможност ѝ напомняше, че беше чужденка. В случаите, в които Серила пренебрегнеше другите ѝ изисквания, Роника се връщаше с досадна упоритост, за да настоява, че Давад не бил предател и че Серила няма права над този имот. Изглежда, жената изобщо не я уважаваше, камо ли пък да ѝ окаже учтивостта, полагаща ѝ се като съветничка на сатрапа.

Това я глождеше още повече, тъй като Серила не беше сигурна в позицията си, за да се позове на властта си и да притисне Търговката. Твърде често се поддаваше на заяждането ѝ; първо, да погребе Давад, после, да отстъпи част от овощната градина на племенницата на предателя. Повече нямаше да ѝ се дава. Това само я окуражаваше.

Род ѝ беше докладвал как прекарва сутрините си. Въпреки опасностите по улиците, Роника Вестрит и прислужницата ѝ излизаха всеки ден, за да обикалят пеша по домовете на Търговците в опит да ги убедят да се съберат. Род бе докладвал, че често я отпращат и се отнасят с нея безцеремонно, но тя беше настоятелна. Като дъжд върху камък, помисли си Серила, бе омаломощила най-силното сърце. Тази вечер щеше да спечели най-големия си триумф. Съветът щеше да заседава.

Ако Търговците се вслушаха в Роника и решаха, че Давад никога не е допускал грешка, това силно щеше да накърни властта на Серила. Ако Съветът решеше, че племенницата му трябва да наследи имота, щеше да ѝ се наложи да се изнесе от имението и да помоли за гостоприемството на друг Търговец. Щеше да изгуби уединението и независимостта си. Не можеше да позволи това да се случи.

Серила се бе противопоставила на събирането на Съвета внимателно, но твърдо, като им съобщи, че е твърде рано, че не е безопасно за Търговците да се събират на едно място, където можеха да ги нападнат; ала те вече не я слушаха.

Серила се нуждаеше единствено от време; време, за да затвърди връзките си, да узнае кой можеше да бъде убеден с ласкателство и кой с предложения за титли и земя. Времето можеше да ѝ изпрати още някоя птица с вести от Джамаилия. Един Търговец ѝ беше донесъл писмо от свой съдружник в Джамаилия. Слуховете за смъртта на сатрапа бяха достигнали града и бунтовете бяха неизбежни. Можеше ли сатрапът да изпрати официално послание, със собствения си почерк, за да обезвреди опасния слух?

Бе изпратила птица с отговор, в който уверяваше, че слухът е грешен, и със запитването кой бе получил съобщението за смъртта на сатрапа и от кого. Съмняваше се, че ще получи отговор. Какво друго можеше да направи? Ако имаше само още ден, още седмица. Още малко време и беше убедена, че щеше да овладее Съвета. Тогава, с помощта на превъзхождащото си образование, опит в политиката и познанието си относно дипломацията, можеше да ги поведе към мир. Щеше да ги накара да прозрат какви компромиси трябва да приемат. Можеше да обедини всички хора в Бингтаун и от тази позиция да преговаря с калсидците. Това щеше да утвърди пред всички властта ѝ в Бингтаун. Нуждаеше се единствено от време, а Роника ѝ го отнемаше.

Роника Вестрит нахлу в стаята. Носеше счетоводна книга под мишница.

— Добро утро — бодро поздрави жената. Изпроводи с поглед излизащата прислужница. — Няма ли да е много по-лесно да съобщавам за присъствието си сама, вместо да търся прислужницата, за да почука на врата и да обяви името ми?

— Ще е по-лесно, но не и по-уместно — студено отбеляза Серила.

— Вече си в Бингтаун — с невъзмутим глас отвърна Роника. — Тук не вярваме в губенето на време само за да впечатлим другите. — Говореше сякаш обучаваше непокорна дъщеря в обноски. Без да поиска разрешение, отиде до бюрото и отвори книгата, която бе донесла. — Мисля, че намерих нещо, което може да те заинтригува.

Серила отиде до огъня.

— Съмнявам се — измърмори кисело. Роника се стараеше твърде много да открие доказателство. Постоянните ѝ тактики да подведе Серила бяха досадни и караха собствената ѝ измама да изтънява.

— Толкова бързо ли се изморяваш да си играеш на сатрап? — студено попита Роника. — Или смяташ, че така трябва да се държи един владетел.

Серила се почувства като зашлевена.

— Как смееш! — започна тя, след което очите ѝ се разшириха още повече. — Откъде взе този шал? — попита настоятелно. Серила знаеше, че го е виждала в спалнята на Давад, преметнат на облегалката на един стол. Колко самонадеяно от страна на жената да си позволи да го вземе!

За момент очите на Роника се разшириха и потъмняха сякаш Серила ѝ бе причинила болка. После лицето ѝ омекна. Тя се протегна, за да погали мекия плат, надиплен през рамото ѝ.

— Аз го направих — тихо каза тя. — Преди години, когато Дорил беше бременна с първото си дете. Оцветих вълната и я изплетох сама, като специален подарък от една млада съпруга за друга. Знаех, че ѝ харесва, но беше затрогващо да разбера, че от всичките ѝ неща, Давад е запазил именно това, за да я помни. Тя беше моя приятелка. Не ми е необходимо разрешението ти, за да заема нещата ѝ. Ти си крадлата и нежеланата тук, не аз.

Серила се беше вторачила в нея, неспособна да продума от ярост. Хрумна ѝ дребнаво отмъщение. Нямаше да погледне нищожното доказателство на жената. Нямаше да ѝ направи това удоволствие. Стисна зъби и ѝ обърна гръб. Огънят гаснеше. Затова бе почувствала внезапен студ. Нито един свестен прислужник ли нямаше в Бингтаун? Серила вдигна ядосано ръжена и се опита да събуди въглените и цепениците обратно за живот.

— Ще погледнеш ли книгата с мен, или не? — настоя Роника. Тя стоеше и сочеше към някакво вписване сякаш беше от голямо значение.

Серила позволи на гнева си да кипне.

— Какво те кара да мислиш, че имам време за това? Да не мислиш, че нямам нищо по-добро за правене от това да напрягам очите си над тънкия почерк на един мъртвец? Отвори си очите, стара жено, и виж какво заплашва цял Бингтаун, вместо постоянно да мислиш за личните си фикс идеи. Градът ти умира, а хората ти нямат смелостта да се борят със смъртта му. Банди от роби продължават да плячкосват и грабят, въпреки заповедите ми. Наредих да бъдат заловени и принудени да служат в армия, която да защити града, но нищо не беше направено. Пътищата са блокирани с отломки, но никой не си е мръднал пръста, за да ги разчисти. Търговската дейност е преустановена и хората се гушат зад вратите на домовете си като зайци. — Тя шибна една цепеница с ръжена и нагоре по комина полетяха искри.

Роника прекоси стаята и коленичи до камината.

— Дай ми това! — извика тя с отвращение. Серила презрително захвърли ръжена до нея. Бингтаунската Търговка пренебрегна обидата. Вдигна го и започна да ръчка краищата на полуизгорелите цепеници обратно към центъра на огъня. — Гледаш на Бингтаун от грешната страна. Първо трябва да задържим пристанището. Що се отнася до грабенето и размириците, обвинявам теб и останалите Търговци. Седят си като голямо ято птици, половината чакащи да им кажеш какво да правят, а другата половина чакащи някой друг да го направи. Ти предизвика разцепление помежду ни. Ако не беше обявила, че говориш от името на сатрапа, бингтаунският Съвет щеше да е поел контрол както винаги. Сега някои от Търговците твърдят, че трябва да слушат теб, други казват, че първо трябва да се погрижат за себе си, а трети — мъдро, както ми се струва — казват, че просто трябва да съберем всички единомислещи хора в града и да започнем да оправяме нещата. Какво значение има сега дали сме Стари Търговци, Нови Търговци, хора от Трите кораба или просто имигранти? Градът ни е в хаос, бизнесът ни е съсипан, калсидците откъсват всеки, който излезе от залива, докато се разправяме помежду си. — Тя се залюля, стъпи обратно на петите си и погледна със задоволство разгарящия се огън. — Може би тази вечер най-накрая ще се задвижим по някои от тези проблеми.

В съзнанието на Серила се заформи ужасно подозрение. Жената възнамеряваше да открадне плановете ѝ и да ги представи за свои!

— Шпионираш ли ме? — настоя тя. — Откъде знаеш толкова много какво се говори из града?

Роника изсумтя с презрение. Изправи се бавно на крака и коленете ѝ изпукаха.

— Имам си очи и уши. Освен това този град е моят град и го познавам по-добре, отколкото ти някога ще го познаваш.

Докато вдигаше студения ръжен в ръката си, Роника наблюдаваше очите на съветничката. Ето го отново, този проблясък на страх по лицето на жената. Изведнъж тя разбра, че правилният подбор от думи и заплахи можеше да принизи тази жена до подсмърчащо дете. Който я беше пречупил, го бе направил напълно. Тя беше куха обвивка от власт, прикриваща бездна от страх. Понякога Търговката изпитваше съжаление към нея. Беше твърде лесно да я тормози. Въпреки това, когато я обземеха подобни мисли, тя вкоравяваше сърцето си. Страхът на Серила я правеше опасна. Виждаше всеки като заплаха. Съветничката предпочиташе да нападне първа и да сгреши, вместо да допусне някой да удари пръв. Смъртта на Давад го доказваше. Тази жена си бе приписала власт над Бингтаун, която, според Роника, никой — дори сатрапа — не притежаваше. И по-лошо — опитите ѝ да използва правомощията, за които претендираше, разкъсваха каквото бе останало от способностите на Бингтаун да се самоуправлява. Роника щеше да използва всички ходове, които можеше, за да се опита да върне Бингтаун към мира и самоуправлението. Само ако се възцареше мир, тя щеше да може да възстанови семейството си или поне да открие дали някой от тях е оцелял.

Затова тя изимитира надменния жест на жената и захвърли ръжена върху каменното огнище. Той се приземи с издрънчаване и се търкулна. Роника забеляза как съветничката трепна. Сега вече огънят се разгаряше добре. Тя му обърна гръб и скръстила ръце, застана лице в лице със Серила.

— Хората клюкарстват и ако някой иска да знае какво се случва наистина, ги слуша. Дори прислужниците, стига да се отнасят към тях като с човешки същества, могат да бъдат източник на информация. Така разбрах, че делегация от Нови Търговци, оглавена от Мингсли, е правила опити за мирни преговори с теб. Именно затова е толкова важно да погледнеш какво открих в записите на Давад. За да се отнесеш предпазливо с Мингсли.

Бузите на Серила силно порозовяха.

— Така значи! Каня те в дома си от съжаление към теб, а ти се възползваш от възможността, за да ме шпионираш!

Роника въздъхна.

— Нищо от това, което казах, ли не чу? Не съм получила тази информация като съм те шпионирала. — Така се бе сдобила с друга информация, но нямаше смисъл да ѝ го разкрива сега. — Нито се нуждая от съжалението ти. Приемам настоящото си положение. Променяло се е и преди и ще се промени отново. Нямам нужда ти да го променяш. — Тя изсумтя леко развеселено. — Животът не е състезание да върнем минало положение. Нито трябва да бързаме, за да достигнем бъдещето. Това, което прави живота интересен, е да видиш как нещата се променят.

— Разбирам — презрително изкоментира Серила. — Да видиш как нещата се променят. Това е значи издръжливият бингтаунски дух, който съм чувала да се изтъква толкова много? Пасивно търпение да видиш какво ще ти причини животът. Колко вдъхновяващо. Значи не проявяваш интерес Бингтаун да се възстанови до онова, което беше?

— Не проявявам интерес към невъзможни цели — възрази Роника. — Ако се съсредоточим върху това да го върнем такъв, какъвто е бил, сме обречени на провал. Трябва да вървим напред, да създадем нов Бингтаун. Никога няма да е същият, какъвто е бил. Търговците никога повече няма да разполагат с толкова власт, колкото преди. Но още можем да продължим напред. Това е предизвикателството, съветничке. Да приемеш случилото се и да се поучиш от него, вместо да се оставиш то да те плени. Нищо не е толкова разрушително, колкото съжалението, особено самосъжалението. Никое преживяване в живота не е толкова ужасно, че човек да не може да се съвземе.

Серила ѝ отправи толкова особен поглед, че Роника я полазиха тръпки. Като че ли за момент от очите ѝ я гледаше мъртва жена. Съветничката проговори с безчувствен глас:

— Не познаваш света толкова добре, колкото си мислиш, Търговке. Ако беше изтърпяла онова, което ми се наложи на мен, щеше да знаеш, че има случки, които са непреодолими. Някои преживявания те променят завинаги, отвъд всякакво малко, жизнерадостно желание да ги игнорираш.

Роника срещна погледа ѝ открито.

— Това е вярно само ако си установила, че е така. Тази ужасна случка, каквато и да е била, е минала и заминала. Ако се вкопчиш в нея и ѝ позволиш да ти въздейства, ще си обречена да я изживяваш вечно. Даваш ѝ сила над себе си. Загърби я и сама създай бъдещето си такова, каквото ти искаш да бъде, независимо от случилото се. Тогава ще си поела контрола над него.

— Звучи по-лесно, отколкото е — сопна се Серила. — Не можеш да си представиш колко ужасяващо невежа звучиш с този твой момичешки оптимизъм. Мисля, че се наслушах на достатъчно провинциално философстване за един ден. Напусни.

— „Момичешкият ми оптимизъм“ е бингтаунският дух, който си „чувала да се изтъква толкова много“ — сопна ѝ се в отговор Роника. — Не успяваш да прозреш, че вярата ни в способността да победим собственото си минало е нещото, което ни е позволило да оцелеем тук. Именно това трябва да откриеш в себе си, съветничке, ако се надяваш да бъдеш една от нас. Сега. Ще погледнеш ли записите, или не?

Роника почти успя да види как жената се наежи. Искаше ѝ се да може да подходи към нея като към приятел и съюзник, но съветничката, изглежда, възприемаше всяка жена като съперничка или шпионин. Затова стоеше изправена и хладнокръвна, докато чакаше реакцията на Серила. Наблюдаваше я с търговски поглед и видя как очите на жената се отместиха към отворената на масата книга и обратно към Роника. Искаше да знае какво пише там, но не искаше да изглежда сякаш отстъпва. Роника ѝ даде още малко време, ала съветничката продължаваше да мълчи и тя реши да рискува всичко.

— Много добре. Виждам, че не си заинтересована. Мислех, че ще искаш да видиш какво открих, преди да го отнеса пред бингтаунския Съвет. Ако ти няма да ме чуеш, сигурна съм, че те ще го направят. — С решителна походка тя прекоси стаята до книгата на масата. Затвори я и пъхна тежкия том под мишница. Не бързаше да напусне стаята, с надеждата, че Серила ще я повика обратно. Тръгна бавно надолу по коридора, все още надявайки се, но чу единствено здравото затваряне на вратата на кабинета. Нямаше смисъл. С въздишка започна да изкачва стълбите към спалнята на Давад. При звука от почукване на входната врата, тя се спря и бързо застана до парапета на стълбището, като тихо погледна към входа долу.

Прислужницата отвори вратата и подхвана подходящо приветствие, но младият Търговец я избута встрани.

— Нося новини за съветничка Серила. Къде е тя? — настоя Род Каерн.

— Ще я уведомя, че сте… — поде прислужницата, но Род нетърпеливо поклати глава.

— Спешно е. Пристигна пощенски гълъб от Дъждовните земи. В кабинета ли е? Знам пътя. — Без да остави възможност на жената да отговори, той мина покрай нея. Ботушите му кънтяха по плочките, а плаща му се развяваше подире му, докато крачеше арогантно по коридора. Прислужницата заприпка по петите му, протестите ѝ останаха пренебрегнати. Роника го изпроводи с поглед и се зачуди дали има куража да слезе долу и да подслушва.

— Как смееш да нахълтваш така! — каза Серила, докато се изправяше, след като отново бе ръчкала огъня. Изля и последната капка от гнева и раздразнението си към Търговката. После срещна искрите в очите на Род Каерн и непреднамерено отстъпи назад към огнището.

— Извинете, съветничке. Колко глупаво от моя страна да си помисля, че новини от Дъждовните земи ще заслужават незабавното ви внимание. — Между палеца и показалеца си държеше малък месингов цилиндър, от типа, който носеха пощенските птици. Докато го наблюдаваше, той реши да се поклони сковано. — Разбира се, ще изчакам удобен за вас момент. — Обърна се към вратата, където прислужницата все още зяпаше и шпионираше.

— Затвори вратата! — сопна ѝ се Серила. Сърцето ѝ бумтеше в гърдите. Пазителите на сатрапа бяха взели само пет пощенски птици от гълъбарника на Давад в нощта, когато го бе изпратила в Дъждовните земи. Нямаше да ги използват без причина. Това беше първото получено известие, откакто бе чула, че сатрапът е пристигнал и хората от Дъждовните земи се бяха съгласили да го задържат, за да го пазят. Беше усетила двойственото им отношение спрямо искането ѝ. Да не би сатрапът да беше успял да ги разколебае към своята гледна точка? Да не би това да носеше обвинението ѝ в измяна? Какво имаше в цилиндъра и кой друг го беше чел? Опита се да изглади изражението си, но жестокото доволство, изписано по лицето на високия мъж, я караше да се страхува от най-лошото.

По-добре най-напред да успокои настръхналата му кожа. Напомняше ѝ на свирепо куче пазач, за което бе също толкова вероятно да се обърне срещу господаря си, колкото и да го предпази. Искаше ѝ се да няма такава нужда от него.

— Прав си, разбира се, Търговецо Каерн. Подобни вести наистина трябва да се доставят незабавно. Истината е, че тази сутрин бях затрупана с битови въпроси. Слуга след слуга прекъсваше работата ми. Моля те. Влез. Стопли се. — Тя дори стигна дотам, че да го удостои с грациозно накланяне на главата си, макар че, разбира се, рангът ѝ бе много по-висок от неговия.

Род се поклони отново, дълбоко — и както подозираше — саркастично.

— Разбира се, съветничке. Разбирам колко досадно може да е това, особено когато подобни важни въпроси тежат на деликатните ти рамене.

Там беше — нотка в гласа му, подбрана дума.

— Съобщението? — подкани го тя.

Той се приближи и отново се поклони, докато ѝ подаваше цилиндъра. Восъкът, в който беше потопен, изглеждаше незасегнат. Но нищо не му пречеше да прочете посланието, след което да натопи контейнера отново. Нямаше нужда да се притеснява. Премахна восъка от цилиндъра, отвинти го и внимателно измъкна малкото руло пергамент с пръстите си. Със спокойствие, което не изпитваше, седна зад бюрото си и се наведе по-близо до лампата, като междувременно развиваше съобщението.

Думите бяха кратки, а сред тази им краткост имаше мъка. Беше станало голямо земетресение. Сатрапът и съветничката бяха изгубени, вероятно убити при срутването. Прочете го отново и отново, с желанието някъде там да има още информация. Имаше ли някаква надежда да е оцелял? Какво значеше смъртта на сатрапа за нейните амбиции? На всичкото отгоре се чудеше дали съобщението не е някаква заблуда, поради причини, твърде заплетени, за да ги разнищи. Тя се взираше в гъмжилото от букви.

— Изпий това. Изглеждаш сякаш имаш нужда.

Бренди в малка чаша. Дори не беше забелязала кога Род е взел бутилката и е налял, но прие с благодарност. Сръбна малко и почувства как топлината я уравновесява. Род взе дребното послание и го зачете, а тя не го спря. Без да го поглежда, успя да попита:

— Другите ще разберат ли за това?

Род седна нахално на ръба на бюрото.

— В града има много Търговци, които поддържат близки отношения с Дъждовните си роднини. Има и други птици със същите новини. Можеш да си сигурна.

Трябваше да погледне нагоре към усмивката му.

— Какво да правя? — чу се да пита и се презря. С този единствен въпрос се бе поставила напълно в негова власт.

— Нищо — отвърна ѝ. — Все още нищо.

Роника отвори вратата на Давадовата спалня. Чехлите ѝ бяха все още подгизнали. Дебелата врата на кабинета бе приглушила разговора на съветничката твърде добре, а разходката ѝ през градината се бе оказала безплодна — прозорците на кабинета също бяха плътно затворени. Роника огледа стаята на Давад с въздишка. Копнееше за собствения си дом. Вероятно тук беше в по-голяма безопасност и знаеше, че е по-близо до работата, която трябваше да свърши, но ѝ липсваше домът ѝ, независимо колко преобърнат с главата надолу беше. Все още се чувстваше като нарушител тук. Откри Рейч да търка пода, очевидно решена да изтрие всякаква следа от Давад в стаята. Роника тихо затвори вратата след себе си.

— Знам, че мразиш да си тук, в дома на Давад, сред неговите вещи. Нали знаеш, че не е нужно да оставаш? — нежно каза тя. — Способна съм да се грижа сама за себе си. Нищо не ми дължиш. Можеш да тръгнеш по своя път, Рейч, без да се боиш, че ще те заловят като избягала робиня. Добре дошла си да продължиш да устройваш дома си с мен, разбира се. Или ако желаеш, мога да ти дам писмо и насоки. Можеш да отидеш до Ингълби и да живееш във фермата. Сигурна съм, че старата ми дойка ще те приеме и вероятно ще се радва на компанията ти.

Рейч пусна парцала в кофата и сковано се изправи на крака.

— Няма да изоставя единствения човек в Бингтаун, който беше добър с мен — уведоми я тя. — Вероятно можеш да се грижиш за себе си, но все още се нуждаеш от мен. Въобще не ме интересува паметта на Давад Рестарт. Какво значение има дали е предател, след като знам, че беше убиец? Но няма да позволя да бъдеш оклеветена само заради познанството си с него. Освен това имам още новини за теб.

— Благодаря ти — сковано каза Роника. Давад беше бил дългогодишен семеен приятел, но тя винаги бе признавала, че може да бъде и безмилостен. При все това, колко още вина трябваше да поеме за смъртта на детето на Рейч? Вярно че парите на Давад ги бяха купили и че той беше наполовина собственик на робския кораб, но той не бе присъствал, когато момчето бе умряло в трюма на кораба, надвито от жегата, лошата вода и малкото храна. Въпреки това той печелеше от търговията с роби, така че може би с право трябваше да го вини. Душата ѝ се загърчи вътре в нея. Какво тогава да се каже за Вивачия и робите, които бяха неин товар? Можеше да хвърли цялата вина върху зет си. Корабът беше под контрола на Кефрия, а дъщеря ѝ бе позволила на съпруга си Кайл да прави каквото поиска с него. Но колко твърдо се бе противопоставила Роника? Беше се изказала против, но вероятно ако беше била по-непреклонна…

— Желаеш ли да чуеш новините ми? — попита я Рейч.

Роника стреснато се съвзе от отнесеното си състояние.

— Разбира се. — Отиде до камината и провери котлето върху решетката. — Да направя ли чай?

— Почти е свършил — предупреди я Рейч.

Роника вдигна рамене.

— Като свърши, свърши. Няма смисъл да го разваляме, от страх, че ще трябва да караме без него. — Откри малката кутийка с чай и тръсна малко в чайника. Двете се хранеха на масата на Серила, но в покоите им Роника предпочиташе малката независимост на собствения си чайник. Рейч нехайно бе задигнала чашки, чинийки и други малки удобства от кухнята на Давад. Бившата робиня ги сложи на малката маса, докато говореше.

— Ходих насам-натам тази сутрин. Минах покрай кейовете, дискретно, разбира се, но там не се случва почти нищо. Малките кораби, които влизат, разтоварват и товарят бързо, като през цялото време около им стоят въоръжени мъже. Бих казала, че имаше един Нов Търговец, вероятно е съвместна дейност на няколко семейства. Товарът изглеждаше предимно от хранително естество. Други два кораба ми приличаха на собственост на Стари Търговци, но не се приближих достатъчно, за да съм сигурна. Живият кораб Офелия беше в пристанището, но на котва, не привързан. На палубите ѝ имаше въоръжени мъже.

— Напуснах пристанището и направих както ти предложи: слязох на плажа, където рибарите събират улова си. Там беше по-оживено, макар лодките да не бяха толкова много, колкото преди. Имаше пет или шест малки, издърпани на пясъка, а хората разпределяха улова и прибираха мрежите си. Предложих да работя за част от рибата, но те се държаха хладно. Не грубо, забележи, но резервирано, сякаш можех да им навлека проблеми или сякаш съм крадец. Тези, с които разговарях, не спряха да надничат зад рамото ми, като че ги разсейвах от някой друг, някой, който им мисли злото. След известно време обаче, след като разбраха, че очевидно съм сама, някои от тях ме съжалиха. Дадоха ми две малки писии и поговориха за кратко с мен.

— Кой ти даде писиите?

— Жена на име Еке. Баща ѝ ѝ каза да ми ги даде и когато един от другите мъже понечи да възрази, той каза: „Хората трябва да ядат, Андж.“ Щедрият мъж се казваше Келтър. Широкоплещест, с гърди и корем като голям варел, с червена брада и червено окосмение по ръцете, но малко по темето.

— Келтър. — Роника се зарови в спомените си. — Спарс Келтър. Някой нарече ли го Спарс?

Рейч кимна.

— Но реших, че е по-скоро закачка, отколкото име.

Роника се намръщи. Котлето вреше, парата се издигаше високо над чучура. Повдигна го от решетката и сипа вода в чайника.

— Спарс Келтър. Чувала съм някъде това име, но не мога да кажа нищо повече за него.

— От онова, което видях, той е мъжът, който ни трябва. Разбира се, не говорих с него по този въпрос. Мисля, че трябва да подходим полека и внимателно. Но ако търсиш мъж, който може да говори със и от името на семействата от Трите кораба, мисля, че той е човекът.

— Добре. — Роника позволи на задоволството да прозвучи в гласа ѝ. — Бингтаунският Съвет се събира тази вечер. Смятам да изложа каквато информация имам и да подканя всички отново да се обединим с останалата част от града. Не знам колко успешно ще бъде всичко, ако въобще постигна някакъв успех. Толкова обезсърчаващо е колко малко са направили нещо за себе си. Но ще се опитам.

Тишината се разгърна за известно време. Роника отпи от чая си.

— Значи, ако не те послушат, тогава ще се откажеш ли? — попита Рейч.

— Не мога — простичко отвърна Роника. После изпусна кратък, горчив смях. — Ако се откажа, няма да имам какво друго да правя. Рейч, това е единственият начин, по който мога да помогна на семейството си. Ако мога да съм щръклицата, която да захапе Бингтаун и да го подтикне към действие, тогава може би ще бъде безопасно за Кефрия и децата да се върнат. Най-малкото ще имам възможността да им изпратя съобщение или да получа вести от тях. В настоящото положение, със спорадичните свади в града и неверието между съседите ми, да не говорим, че ме смятат за предател, семейството ми не може да се върне. И ако по някакво чудо Алтея и Брашън успеят да върнат Вивачия у дома, то трябва да имат дом, в който да се върнат. Чувствам се като жонгльор, Рейч, с всички палки, изсипващи се отгоре ми. Трябва да хвана колкото се може повече и да се опитам отново да ги завъртя. Ако не мога, тогава не съм нищо повече от една старица, която просто преживява, докато дните ѝ не свършат. Това е единствената ми надежда да си върна живота. — Тя остави чашката си, която леко се чукна в чинийката. — Погледни ме — продължи тихо. — Нямам дори чаена чашка, която да нарека своя. Семейството ми… мъртво или толкова далеч, че не знам нищо за тях. Всичко, което приемах за даденост, беше изтръгнато от ръцете ми. Нищо в живота ми не е такова, каквото очаквах. Хората не трябва да живеят така…

Думите на Роника заглъхнаха, щом срещна погледа на Рейч. Внезапно си спомни с кого говореше. Следващите ѝ думи се изплъзнаха от устата ѝ, без да мисли.

— Съпругът ти е бил продаден преди теб, изпратен в Калсид. Мислила ли си някога да го потърсиш?

Рейч обгърна чашката си с двете си ръце и сведе поглед към нея. Миглите ѝ се навлажниха, но сълзите не преляха от очите ѝ. За един продължителен момент Роника се загледа в правия, блед път, разделящ тъмната ѝ коса.

— Съжалявам… — поде тя.

— Не. — Гласът на Рейч беше тих, но твърд. — Не. Никога няма да го потърся. Обичам да си представям, че е попаднал на добър господар, който се отнася добре с него заради уменията му с перото. Мога да се надявам, че вярва, че синът му и аз сме още живи и сме добре. Но ако отида в Калсид с този знак върху лицето си, бързо ще ме заловят като избягала робиня. Отново ще стана вещ. Дори да не стане така, дори да го намеря жив, тогава ще трябва да му обясня как синът ни умря. Как синът ни умря, а аз съм още жива. Как да му обясня това? Както и да си го представям, никога не свършва добре. Проследи мисълта ми докрай, Роника. Винаги приключва с горчивина. Не. Колкото и горчив да е животът сега, пак е най-добрият край, на който мога да се надявам.

— Съжалявам — сковано повтори Роника. Ако все още разполагаше с пари, ако имаше кораб, можеше да изпрати някого до Калсид да открие съпруга на Рейч, да го откупи и да го върне тук. После… после и двамата можеха да живеят с мисълта за мъртвия си син. Но можеха да имат други деца. Роника знаеше това. Тя и Ефрън бяха загубили всичките си синове по време на заразата, но след това се беше родила Алтея. Не каза нищо на Рейч, но отправи обещание към себе си и към Са. Ако положението ѝ се подобреше, щеше да направи всичко по силите си, за да обърне нещата и за Рейч. Това беше най-малкото, което можеше да направи, след като жената я бе подкрепяла толкова дълго.

Първо обаче трябваше да подобри собственото си положение. Беше време да спре да позволява на други хора да вършат нейната опасна работа.

— Нямах напредък със Серила — внезапно каза на Рейч. — Време е да използвам каквото знам и да се позова на него, независимо какво реши Съветът тази вечер. Ако въобще решат нещо. Утре, много рано, ще дойда с теб на рибарския плаж. Ще трябва да ги хванем, преди да тръгнат на сутрешния си риболов. Лично ще говоря със Спарс Келтър и ще го помоля да говори с останалите семейства от Трите кораба. Ще им кажа, че е време не само да има мир в Бингтаун, а и че Бингтаун трябва да заяви, че се управляваме сами. Но ще са необходими всички — не само Старите Търговци. Имигрантите от Трите кораба, дори тези Нови Търговци, които могат да бъдат убедени да живеят по старите ни обичаи. Никакво робство. Всички трябва да са част от този нов Бингтаун, който ще съградим. — Роника спря за малко и се замисли. — Ще ми се да познавах един Нов Търговец, който да заслужава доверие — промърмори тя на себе си.

— Всички — тихо каза Рейч.

— Всички Нови Търговци? — объркано я попита Роника.

— Каза, че всички трябва да са част от този нов Бингтаун. И въпреки това изключваш една група.

Роника разсъди.

— Предполагам, че като казвам Трите кораба, имам предвид всички хора, дошли да се установят тук, след като бингтаунските Търговци са основали Бингтаун. Всички хора, които са дошли и са приели нашия начин на живот като свой.

— Помисли отново, Роника. Наистина ли не ни виждаш, въпреки че сме тук?

Роника затвори очи за момент. След това ги отвори и открито срещна погледа на Рейч.

— Срамувам се от себе си. Права си. Познаваш ли някого, който може да говори от името на робите?

Рейч я изгледа безизразно.

— Не ни наричай роби. Нарекоха ни така, за да ни направят нещо, което не сме. Помежду си се наричаме Татуираните. Това показва, че те са ни маркирали, а не че могат да притежават душите ни.

— Имате ли водач?

— Не точно. Когато Янтар беше в Бингтаун, ни показа как да си помогнем. Каза във всяко домакинство да намерим по един, който да разполага с информацията. Ако някой открие нещо полезно, нещо, което може да помогне на който и да е желаещ да избяга или да има малко време за себе си, като например врата със счупена ключалка, или къде господарят държи пари, лесни за отмъкване, е, тази информация се предава на притежателя на информация. Тогава се намесва друг, който пазарува или пере, или прави нещо, което да го води в града и да го поставя в контакт с Татуирани от други домакинства. Той предава информацията от информатора на другите къщи и носи други новини за споделяне. По този начин един Татуиран е способен да използва знанието, че някой господар е изпратил цял вагон с жито, за да извести роднини или приятели, работещи в тази ферма. Или да открадне пари от господаря си и да се скрие във вагон със сено, принадлежащ на друг, за да избяга. Янтар ни окуражи да нямаме един водач, на който да разчитаме, а много — като възлите на рибарска мрежа. Един водач може да бъде хванат и измъчван, и да предаде всички ни. Но докато водачеството е разделено, ние сме като мрежа — дори да я разрежеш на две, всяка половина ще има още много възли.

— Янтар е направила всичко това? Янтар, майсторката на огърлици? — усъмни се Роника. Рейч кимна и тя настоя: — Защо?

Рейч сви рамене.

— Някои казаха, че някога самата тя е била робиня, въпреки липсата на татуировка. Носи халка на свободата на едното си ухо, знаеш ли? Обицата, с която калсидските освободени роби трябва да се сдобият и да носят, за да докажат, че свободата им е била дадена. Веднъж я попитах дали е купила свободата си, или е принадлежала на майка ѝ. Дълго време мълча, а после каза, че била подарък от истинската ѝ любов. Попитах я защо ни помага, а тя каза само, че трябва да го направи. Че поради нейни си причини, това е важно за нея.

— Веднъж един мъж много ѝ се разгневи. Каза, че за нея било лесно да си играе да поема рискове и да подклажда бунт. Каза, че може да ни вкара в голяма опасност и после да си тръгне. Татуировката ѝ можело да е изтъркана. Нашите не можеха. Янтар срещна погледа му и каза, че да, това е вярно. Затова той настоя тя да ни каже защо правеше тези неща, преди да ѝ се довери. Беше толкова странно. Тя седна на петите си, много спокойна и тиха за момент. После се засмя на глас и каза: „Аз съм пророчица. Бях изпратена, за да спася света.“

Рейч се усмихна на себе си. Настъпи тишина, докато Роника я наблюдаваше смаяно. След малко Рейч наклони глава и разсъди:

— Това накара много от нас да се засмеят. Бяхме се събрали край един от фонтаните за миене, търкащи пране, което не беше наше. Ти ме беше изпратила в града, за да купя нещо, и аз се бях спряла там, за да си поговоря. Беше ясен, слънчев ден и с думите си Янтар ни накара да си помислим, че действително можем отново да поемем живота си в свои ръце. Всички мислеха, че приказките ѝ за спасяването на света са само шега. Но начинът, по който се смееше… Винаги смятах, че се смее, защото знаеше, че е безопасно да ни каже истината, тъй като никой от нас не би ѝ повярвал.

Роника отиде пеша на събранието. Не бе и очаквала съветничка Серила да ѝ осигури превоз. Напусна къщата на Давад рано не само заради вървенето, а и за да е една от първите пристигнали. Надяваше се да говори с определени Търговци, докато те пристигаха, и да изслуша как трябва да постъпи Съвета според тях. Разходката не беше лесна, нито безопасна. Рейч бе искала да я придружи, но Роника настоя да остане. Нямаше смисъл и двете да се излагат на риск. Бившата робиня нямаше да бъде приета на заседанието на бингтаунския Съвет на Търговците, а Роника нямаше да я помоли да я чака отвън сред спускащия се мрак. Тя самата се надяваше да измоли някого да я закара след края на срещата. Хладните есенни ветрове дърпаха дрехите ѝ и докато вървеше, заобикалящата обстановка късаше сърцето ѝ.

Пътят ѝ не я водеше към града, тъй като Търговската зала бе построена на нисък хълм, гледащ над Бингтаун. Мина покрай имотите на много от Търговците. Отворените порти и широките пътища за каретите към именията сега бяха блокирани и често мъже с оръжия пазеха вече затворените порти. Ничий дом не беше застрахован от скитнически банди на крадци и мародери. Стражите я наблюдаваха недружелюбно, докато минаваше покрай тях. Никой не я поздрави и дори не кимна към нея.

Пристигна първа на заседанието. Самата Търговска зала беше пострадала също толкова лошо като града. Тази стара сграда не беше просто постройка, където се срещаха Търговците. Беше сърцето на тяхното единство, символ на това, което бяха. Каменните ѝ стени не можеха да изгорят, но някой беше запалил покрива. Роника постоя известно време загледана в него с тревога. Сетне се стегна за онова, което можеше да открие вътре, и се заизкачва по стълбите. Вратите бяха счупени и зееха отворени. Тя надникна внимателно през тях. Само един ъгъл от покрива беше изгорял, но миризмата на дим се смесваше с влагата и смрадта изпълваше цялата зала. Слабата светлина на късния следобед навлизаше през нарушената повърхност на покрива, за да озари празното помещение. Роника мина през счупената врата и продължи предпазливо. Вътре беше студено. Разпадналите се декорации от летния бал все още висяха по стените и се поклащаха на проникващия вятър. Гирляндите бяха сведени до голи клони по арките на вратите и гниещи по пода листа. Маси, столове и вдигнатият подиум все още стояха. На някои маси дори имаше разпилени чинии, макар че повечето бяха задигнати. Увехнали букети гниеха до счупени вази. Роника се огледа наоколо с нарастваща тревога. Къде бяха назначените да подготвят залата за събранията? Какво се бе случило с Търговците, които трябваше да я поддържат? Всички ли бяха изоставили отговорностите си, с изключение единствено на грижата за собственото си благополучие?

За известно време тя просто чакаше в хладната, притъмняла зала. После хаоса и безредието започнаха да въздействат на спокойствието ѝ. На младини тя и Ефрън бяха изкарали един период като поддържащи залата. Почти всяка млада Търговска двойка го правеше. Със странен бодеж в сърцето си спомни, че Давад и Дорил бяха служили заедно с тях. Идваха рано за заседанията на Съвета, за да напълнят лампите и да накладат огъня, и оставаха след края му, за да забършат дървените пейки с намаслени парцали и да измият пода. Лека, приятна работа, извършвана в компанията на друга млада двойка Търговци. Припомнянето на тези дни беше като намирането на пробен камък за сърцето ѝ.

Откри метлите, свещите и масло за лампите там, където винаги бяха стояли. Фактът, че килерът не беше разграбен, я поразведри. Това означаваше, че другите неща бяха отмъкнати от роби или Нови Търговци, тъй като всяка фамилия на Търговците знаеше къде да търси. Не можеше да възстанови цялата зала, но можеше да започне да я оправя.

Първо ѝ трябваше светлина. Покатери се на един стол, за да напълни и запали стенните фенери. Пламъците им мъждукаха на лекия вятър и осветяваха по-ясно листата и пръстта, които бяха паднали вътре заедно с парчетата овъглен покрив. Събра разпилените съдове във ваничка за миене и я остави настрани. Свали влажните знамена и обрулените гирлянди от стените и ги струпа в един ъгъл. Метлата, която избра, приличаше на жалко оръжие срещу отрупания под на залата, но тя усърдно я вкара в действие. Изведнъж реши, че да се съсредоточи върху физическа задача е приятно. Поне за този кратък период можеше да види резултатите от усилията и волята си. Хвана се, че си тананика старата песен за метлата, докато ритмично метеше боклуците от пода. Почти чуваше сладкия алтов глас на Дорил живо да припява повтарящия се рефрен.

Стърженето на метлата ѝ заглуши тътрещите се стъпки. Осъзна присъствието на други чак след като други две жени се присъединиха към нея също с метли. Тя стреснато прекъсна метенето си и се огледа. Група Търговци се бяха скупчили на входа. Някои гледаха Роника с празен поглед и отпуснати рамене, но други подминаваха тези, които само гледаха. Двама мъже влязоха, носещи наръч дърва за огън. Група младежи се обединиха в усилията си да съберат миризливите знамена и да ги изнесат извън залата. Внезапно, като куп отломки, поддаващи се на силата на водата, хората на входа се изсипаха в помещението. Някои започнаха да местят пейки и столове в правилната за събиранията на Съвета конфигурация. Бяха запалени повече лампи и залата се изпълни с тихото звучене на разговори. При първия силен смях бърборенето на гласовете спря за момент сякаш всички бяха стъписани от непривичния звук. Разговорите бяха подхванати наново и на Роника ѝ се стори, че хората се движеха по-жизнено от преди.

Тя огледа съседите и приятелите си. Събралите се тук бяха наследници на заселниците, които първоначално бяха дошли на Прокълнатите брегове само с дадената им земя и харта от сатрап Есклепий. Техните предци бяха били изгнаници, разбойници и по-млади синове. Нямащи почти никаква надежда да създадат или възстановят богатствата си в Джамаилия, те бяха дошли на зловещо наречените Прокълнати брегове, за да си опитат късмета. Първите им селища се бяха провалили, обречени от странностите, които се носеха по водите на Дъждовната река. Отдалечаваха се все повече и повече от мястото, което първоначално бе изглеждало като обещаващ плавателен канал, докато не се бяха заселили тук, на бреговете на бингтаунския залив.

Част от роднините им бяха останали, за да се изправят смело пред странностите на живота покрай Дъждовната река. Тя маркираше живеещите по бреговете ѝ, но никой истински Търговец не забрави, че всички те са роднини и всички са обвързани от оригиналната харта. За първи път от нощта на бунтовете насам Роника съзря това единство. Всяко лице, което срещнеше, беше белязано с повече изтощение, старост и грижа от последния път, в който го бе видяла. Някои носеха Търговските роби с фамилните си цветове, но носещите обикновени дрехи бяха също толкова много. Очевидно тя не беше единствената, изгубила притежанията си заради мародери. Сега, след като бяха тук, те привеждаха залата в приличен вид с добре позната упоритост, представляваща отличителния белег на Търговците още открай време. Независимо от всичко, тези хора бяха възтържествували и щяха да възтържествуват отново. Тя извлече надежда от това и в същото време смътно осъзна колко малко от тях отбелязваха присъствието ѝ.

Налице бяха промърморени поздрави и общи приказки между хора, захванали се с обща задача, но никой не се интересуваше от истински разговор с нея. Още по-обезсърчителното беше, че никой не питаше как са Малта или Кефрия. Не бе очаквала някой да ѝ изкаже съболезнования за смъртта на Давад, но сега осъзна, че цялата тема за събитията от онази нощ бе крайно неприятна за тях.

По едно време залата стана чиста като че някое ефикасно домакинство я беше подхванало. Членовете на Съвета започнаха да заемат местата си на високия подиум, докато семействата изпълваха столовете и пейките. Роника седна на третия ред. Запази хладнокръвието си, макар да я заболя, че местата до нея останаха свободни. Погледна над рамото си и се изплаши колко много места оставаха свободни. Къде бяха всички? Мъртви, избягали или твърде изплашени, за да излязат? Плъзна поглед по белоробите представители на Съвета и със смайване забеляза, че на подиума бе добавен допълнителен стол. И по-лошото — вместо да призове Търговците към тишина, Съветът изчакваше мястото да се запълни.

Дълбока тишина, а не мърморене накара главата на Роника да се обърне. Съветничка Серила беше пристигнала. Търговецът Друр я придружаваше, докато влизаше в Търговската зала, но ръката ѝ не бе положена на неговата и тя вървеше половин крачка пред него. Гълъбовосинята ѝ рокля беше богато обшита с перли. Отгоре носеше червено наметало, поръбено с бяла кожа, която забърсваше пода зад нея. Косата ѝ беше хваната високо с перлени фиби, а още перли обгръщаха шията ѝ и проблясваха топло на ушите ѝ. Така равнодушно изложеното богатство обиди Роника. Тази жена не знаеше ли, че някои от хората в помещението бяха изгубили почти всичко, което притежаваха? Защо парадираше с принадлежностите си по този начин?

Серила можеше да чуе сърцето си в ушите, докато внимателно пристъпваше нагоре по пътеката, водеща до издигнатия подиум в центъра на претърпялата поражения зала. Мястото миришеше ужасно — на дъжд и плесен. Освен това беше студено. Благодари се за наметалото, което беше избрала от гардероба на Кеки. Беше вирнала брадичка и със заучена усмивка влезе в залата. Тя представляваше истинското управление на Бингтаун. Щеше да крепи сатрапството на Джамаилия с повече достойнство и благородство, отколкото Косго някога бе показвал. Спокойствието ѝ щеше да ги окуражи, въпреки въздигнатия ѝ статус, за който им напомняше богатството на облеклото ѝ. Това беше нещо, което помнеше от стария сатрап. Винаги, когато отиваше на тежки преговори, се явяваше в най-величествените си роби и със спокойно държание. Пищността вдъхваше увереност.

С леко движение на ръката си тя спря Друр в края на стъпалата. Възкачи се сама на високия подиум и се приближи до заделения ѝ стол. Леко се подразни, че не беше повдигнат, но трябваше да свърши работа. Постоя права до стола си, докато мъжете на платформата не осъзнаха недоволството ѝ. Тя изчака всички да станат на крака, преди да заеме мястото си. След това им кимна, че и те може да седнат. Макар че събраните под нея хора бяха пренебрегнали влизането ѝ и не бяха станали, тя кимна и на тях, за да им покаже, че може да се отпуснат.

После се обърна меко към Търговеца Дуикър, председателя на бингтаунския Съвет.

— Можете да започнете.

Изтърпя кратка молитва, в която той помоли Са да им изпрати мъдрост, за да се справят в тези несигурни времена. Последва тишина. Серила ѝ позволи да се разгърне. Искаше да е сигурна, че разполага с пълното им внимание, преди да се обърне към тях. Ала за нейна изненада, Търговецът Дуикър прочисти гърло. Той огледа обърнатите към Съвета лица и бавно поклати глава.

— Не знам откъде да започна — каза им откровено. — Изправени сме пред толкова безредие и кавги. Толкова много потребности. Откакто съветничка Серила се съгласи на тази среща и ние я обявихме, бях затрупан от предложения за обсъждане на въпроси, които трябва да разрешим. Нашият град, нашият Бингтаун… — Гласът на мъжа се пречупи. Той прочисти гърло и възвърна увереността си. — Никога преди нашият град не е бил така жестоко нападан от сили вътре и извън него. Единственото ни решение трябва да бъде да сме единни, както винаги сме били, както предците ни преди нас са били. С тази идея Съветът се събра тайно и установи необходимостта от някои предварителни мерки, които би искал да въведе. Вярваме, че те са в най-добрия интерес на Бингтаун като цяло. Предлагаме ги за вашето одобрение.

Серила успя да не се намръщи. Не я бяха предупредили за нищо от това. Бяха формирали план за възстановяване без нея? С усилие сдържа езика си и зачака своя ред.

— Два пъти в историята ни сме налагали мораториум върху дългове, както и възбрана. Тъй като сме го правили и преди — заради Големия пожар, който остави толкова много семейства бездомни, и отново по време на Двегодишната суша, уместно е да влезе в сила и сега. Дълговете и сделките ще продължат да предизвикват интерес, но никой Търговец няма правото да конфискува имота на друг Търговец, нито да настоява за изплащането на какъвто и да било дълг, докато този Съвет не вдигне мораториума.

Серила наблюдаваше лицата им. В залата се носеше тих звук от разговори, но никой не скочи да възрази. Това я изненада. Беше смятала, че зад много от кражбите стоеше опортюнистична печалба. Дали Търговците не се дистанцираха от това сега?

— Второ, всяко Търговско семейство ще удвои дните си на служба към града. Всеки Търговец и всеки член на Търговска фамилия над петнадесетгодишна възраст ще изпълнява тези задължения самостоятелно. Множество ще бъдат изтощени преди задачите да бъдат завършени, но най-напред ще насочим усилията си към пристанището, кейовете и градските улици, за да може търговията да бъде възстановена.

Отново настъпи кратка, безмълвна пауза. Отново никой не възрази. Погледът на Серила бе привлечен от леко раздвижване на друг член на Съвета. Тя погледна към свитъка пред него, където той току-що бе отбелязал „прието от всички“. Значи тишината беше съгласие?

Тя се огледа невярващо. Нещо се случваше тук, в тази стая. Тези хора се събираха и с общи сили започваха всичко наново. Щеше да е трогателно, ако се изключеше фактът, че го правеха без нея. Докато очите ѝ се лутаха сред хората, тя отбеляза как някои стояха по-изправени. Съпрузи, както и родители и по-малките им деца, се държаха за ръце. Млади мъже и някои от жените си бяха наложили решителни изражения. Тогава погледът ѝ попадна на Роника Вестрит. Старицата седеше близо до началото на събора, с износената си рокля и шала на мъртва жена. Очите ѝ бяха ярки, фиксирали Серила с искрящ от задоволство поглед.

Търговецът Дуикър продължи. Призова млади мъже, ергени, да попълнят градската стража и отбеляза границите на района, който щяха да се опитат да контролират. Там продавачи щяха да бъдат насърчени да подновят търговията, така че обменът на необходими стоки да продължи. Серила започна да прозира схемата на плана им. Щяха да възстановят реда в част от града, да се опитат да я върнат към живот и се надяваха, че това обновяване ще се разгърне.

Той приключи със списъка си и тя зачака, предполагайки, че ще се обърне към нея. Вместо това обаче, мнозина от Търговците се изправиха и зачакаха мълчаливо, с надеждата да им бъде дадена думата.

Роника Вестрит беше една от тях.

Серила стресна всички, включително и себе си, с изправянето си. Моментално всички погледи се насочиха към нея. Всичко, което по-рано бе замислила да каже, се изпари от главата ѝ. Знаеше само, че трябваше някак да утвърди властта на сатрапа, а оттам и своята. Трябваше да попречи на Роника Вестрит да говори. Беше смятала, че е подсигурила мълчанието на жената, след като по-рано бе говорила с Род Каерн. Докато слушаше увереността, с която бингтаунският механизъм отново бе започнал да управлява, вярата ѝ в Род внезапно се изпари. Властта, която хората просто така си присвояваха, я удивляваше. Ако Роника успееше да си спечели публика, Род нямаше да е нищо повече от котка на пътя на карета.

Тя не изчака Търговецът Дуикър да ѝ даде думата. Беше постъпила глупаво като дори му бе позволила да започне тази среща. Трябваше да е поела контрол още от самото начало. Затова сега огледа хората, кимаше и се усмихваше, докато всички правостоящи не заеха бавно местата си. Прочисти гърло.

— Днес е славен ден за Джамаилия — обяви тя. — Бингтаун е наричан бляскаво бижу в короната на сатрапството и наистина е такова. В ситуация на злополучие хората на Бингтаун не изпадат в анархия и безредие. Вие се събирате сред руините и поддържате цивилизацията, от която произхождате. — Тя продължи да говори, като се опитваше да накара гласа си да звънти с патриотизъм. В даден момент се пресегна и взе свитъка, стоящ пред Търговеца Дуикър, и го задържа високо. Отправи похвала и каза, че самата Джамаилия е основана на точно такова чувство за граждански дълг. Остави погледа си да блуждае сред тълпата, докато се опитваше да си припише някои от тези мерки, но вътрешно се чудеше дали бе успяла да заблуди някого. Тя говореше ли, говореше. Наведе се напред към тях, срещна погледите им и вкара плама на убеждението в думите си. През цялото време сърцето ѝ трептеше. Те не се нуждаеха от сатрапа или сатрапството, за да се управляват. Не се нуждаеха от нея. И веднъж щом го осъзнаеха, беше обречена. Всичката власт, която си бе въобразявала, че е придобила, щеше да изчезне, оставяйки я една безпомощна жена в непозната земя, жертва на застигащата я участ. Не можеше да позволи това да се случи.

Гърлото ѝ започна да пресъхва, а гласът ѝ се разтрепери и тя трескаво затърси финални думи. Пое си дълбоко дъх и обяви:

— Тази вечер поставихте едно смело начало. Сега, след като тъмнината се затваря около града ни, трябва да си припомним, че черни облаци все още са надвиснали над нас. Върнете се към сигурността на домовете си. Укрийте се там и очаквайте вест от нас относно най-подходящото приложение на усилията ви. От името на сатрапа, вашия владетел, ви възхвалявам и ви благодаря за духа, който показахте. По пътя към дома тази вечер ви моля да мислите за него. Той щеше да е тук днес, ако не бяха насочените срещу него заплахи. Желая ви всичко добро.

Пое дъх и се обърна към Търговеца Дуикър:

— Може би е добре да закриете заседанието с една благодарствена молитва към Са.

Той стана със смръщени вежди. Тя му се усмихна окуражаващо и видя как той се предаде. Мъжът се обърна към събраните Търговци и пое дъх да започне.

— Обръщам се към уважаемия Съвет. Бих желала да се изкажа, преди да закрием заседанието. Моля въпросът с неправомерната смърт на Давад Рестарт да бъде разгледан.

Беше Роника Вестрит.

Търговецът Дуикър се задави. За момент Серила си помисли, че напълно е изгубила. Тогава Род Каерн стана плавно.

— Представям пред Съвета, че Роника Вестрит говори без право. Тя вече не е Търговката в семейството си, камо ли в това на Рестарт. Нека си седне. Освен ако въпросът не бъде повдигнат от правомерен Търговец, Съветът няма нужда да го обмисля.

Старата жена стоеше твърдоглаво, с две ярки петна на бузите си. Владееше гнева си и заговори ясно:

— Търговката на семейството ми няма възможност да говори от наше име. Покушението върху живота ни я принуди да се покрие заедно с децата си. Затова претендирам за правото да говоря.

Дуикър успя да си поеме въздух.

— Роника Вестрит, имаш ли писмено пълномощно от Кефрия Вестрит да говориш като Търговка за семейството ви?

Тишината продължи за шест удара на сърцето.

— Не, председателю Дуикър, нямам — призна Роника.

Дуикър се постара да сдържи облекчението си.

— Тогава, според законите ни, се боя, че не можем да те изслушаме тази вечер. Всяко семейство има определен само един Търговец, на който принадлежи и правото да говори, и правото да гласува. Ако се сдобиеш с такъв документ, съблюдаван както подобава, и се върнеш следващия път, когато се съберем, тогава вероятно ще можем да те изслушаме.

Роника бавно потъна обратно в стола си. Но облекчението на Серила не трая дълго. Други Търговци станаха и запитаха дали седми кей може да бъде поправен първи, тъй като предлагал най-добрия пристан за акостиране на дълбокогазещи кораби. Някои от другите бързо се съгласиха с това предложение и няколко мъже, непосредствено един след друг, се предложиха като доброволци за тази задача.

Последваха предложение след предложение. Някои се отнасяха за публични въпроси, други за лични. Един Търговец стана, за да предложи място в склада си на всеки, който щеше да му помогне да направи бързи поправки и да го охранява през нощта. Друг разполагаше със стада волове, но храната за тях привършваше. Искаше да замени техния труд за храна, за да ги запази живи. Той също получи няколко предложения. Нощта напредваше все повече и повече, но Търговците не показваха никакви намерения да се прибират. Пред очите на Серила Бингтаун се изграждаше наново. Пред очите на Серила надеждите ѝ за власт и влияние гаснеха.

Почти бе спряла да слуша процедурата, когато някакъв мрачен Търговец се изправи и попита:

— Защо сме държани в неведение относно причината за цялото това бедствие? Какво се случи със сатрапа? Знаем ли кой стои зад отправените към него заплахи? Свързахме ли се с Джамаилия, за да се обясним?

Друг надигна глас.

— Джамаилия наясно ли е с нашето тежко положение? Предлагали ли са да изпратят кораби и мъже да ни помогнат да прогоним калсидците?

Всички лица се извърнаха към нея. И по-лошото, с лек жест Търговецът Дуикър я насърчи да говори. Тя събра набързо мислите си, докато се изправяше.

— Това, което може да се каже със сигурност, е малко — започна тя. — Нямаме никаква реална възможност да изпратим бързо вести до Джамаилия, без да рискуваме съобщението да бъде засечено. Не сме сигурни и кого можем да смятаме за надежден и доверен човек. Засега, тайната за местоположението на сатрапа е най-добре да не бъде споделяна с никого. Дори с Джамаилия. — Тя им се усмихна топло, сигурна, че са я разбрали.

— Причината, поради която питам — продължи да разсъждава Търговецът, — е, че вчера получих птица от Трехог, с която ме предупреждават да очаквам забавяне на плащането за изпратените от мен стоки. При тях е имало земетресение, при това голямо. Не бяха сигурни какви са нанесените щети по времето, когато са изпращали птицата, но казват, че Кендри със сигурност ще се забави. — Мъжът повдигна слабото си рамо. — Сигурни ли сме, че сатрапът е оцелял след земетресението?

За момент езикът ѝ не можеше да настигне мислите. Род Каерн обаче се изправи грациозно, за да изиска думата.

— Търговецо Риктер, не мисля, че трябва да изказваме предположения по подобни въпроси или ще плъзнат слухове. Сигурен съм, че ако имаше някакъв проблем, щяхме да научим. Засега предлагам да изоставим всички въпроси за сатрапа. Несъмнено неговата безопасност е по-важна от нашето любопитство. — Той притежаваше умението да стои с едното рамо малко повдигнато над другото. Обърна се, докато говореше, и някак успя да въплъти едновременно чара и арогантността на котка с остри нокти. В думите му нямаше заплаха и все пак щеше да е някак предизвикателно да продължат да питат за сатрапа. От него като че ли се разгърна лека вълна на неудобство. Той зае мястото си, без да бърза, сякаш даваше време на всички да обмислят думите му. Никой повече не повдигна темата за сатрапа.

Още няколко Търговци се изправиха след това, за да повдигнат по-маловажни въпроси, с които изразяваха желание да поддържат уличните лампи и неща от сорта, но вече се носеше усещането, че заседанието е приключило. Серила бе притисната между разочарование и облекчение заради това, че се беше свършило, но тогава един мъж в тъмносиня роба се изправи в далечния ъгъл на залата.

— Търговски син Граг Тенира — обяви се сам, след като Търговец Дуикър се поколеба за името му. — А аз имам разрешение, писмено и пред свидетели, да говоря от името на семейството си. Говоря от името на Томи Тенира.

— Говори тогава — даде му думата Дуикър.

Търговският син се поколеба, а после пое дъх.

— Предлагам да назначим трима Търговци, които да разгледат случая със смъртта на Търговеца Рестарт, както и уреждането на имуществото му. Имам интерес по въпроса поради дължими парични средства на семейство Тенира.

Род Каерн отново се изправи на крака, този път твърде бързо.

— Всякакви дългове бяха временно отменени точно преди малко. Беше решено в самото начало на заседанието. Освен това как може начинът, по който някой е умрял, да влияе върху дължимия дълг?

Граг Тенира не изглеждаше изненадан от доводите му.

— Не мисля, че наследството е дълг. Ако имуществото бъде конфискувано, тогава трябва да забравим всяка надежда да си върнем дължимото. Но ако трябва да бъде наследено, имаме интерес да знаем, че е така и че е предадено на наследника, преди да бъде… изчерпано. — Той използва думата „изчерпано“, но въпреки това тонът му намекваше „ограбено“. Серила не можа да овладее руменината, изникнала по бузите ѝ. Изведнъж устата ѝ пресъхна и тя не успя да отговори. Това беше много по-лошо, отколкото да бъде пренебрегвана — той почти я беше обвинил в кражба.

Търговецът Дуикър като че ли не забеляза огорчението ѝ. Дори сякаш не осъзнаваше, че тя трябваше да отговори. Вместо това той се облегна назад в стола си и каза мрачно:

— Предложението група от трима да разгледат въпроса изглежда разумно, особено след като друг член на Търговско семейство вече изрази загриженост по темата. Моля доброволците, които нямат никаква връзка със случая, да станат.

И просто така беше решено. Серила дори не разпозна имената на избраните от Дуикър. Едната беше зле облечена млада жена, държаща гърчещо се в ръцете ѝ дете, друг беше стар мъж със сбръчкано лице, подпиращ се на бастун. Как можеше да наложи влиянието си върху такива хора? Заля я вълна на поражение и срам и тя се почувства сякаш се смали в стола си. Интензивността на изпитвания срам я удиви и донесе със себе си отчаяние. Всичко беше свързано по някакъв начин. Това беше властта, която мъжете някак можеха да придобият над нея. Погледът ѝ ненадейно премина покрай лицето на Роника Вестрит. Съчувствието, съдържащо се в очите на старата жена, я ужаси. Нима бе паднала толкова ниско, че дори враговете ѝ я съжаляваха, докато я разкъсваха на парчета? Изведнъж ушите ѝ започнаха да пищят и залата около нея притъмня.

Роника седеше тихо и кротко. Това, което нямаше да направят за нея, щяха да направят за Граг Тенира. Щяха да разследват смъртта на Давад. Това беше важното, каза си тя.

Внезапното пребледняване на съветничката я изтръгна от мислите ѝ. Щеше ли да припадне? Донякъде я съжаляваше. Тя не познаваше тази земя и бе хваната сред нейния смут от рязката гражданска промяна без никаква надежда да се измъкне. Още повече че изглеждаше пленена в ролята си на съветничка. Усети, че в някакъв момент у Серила бе имало нещо повече, но то някак бе изгубено. И все пак беше трудно да съжаляваш някого, който бе така обсебен от придобиването и утвърждаването на собствената си власт на всяка цена.

Докато я наблюдаваше как стои неподвижна и кротка през останалата част от заседанието, Роника почти не забеляза края му. Търговецът Дуикър отправи последна молитва към Са, едновременно молейки за сила и благодарейки на божеството за оцеляването им. Гласовете, които бяха като ехо на неговия, несъмнено бяха по-силни от онези, отвърнали на първата му молитва. Това беше добър знак. Всичко, което се бе случило тук тази вечер, беше добро — за Бингтаун.

Съветничка Серила напусна, но не с Търговеца Друр, а с Род Каерн. Високият, красив Търговски син гледаше намръщено, докато я придружаваше извън залата. Няколко глави освен тази на Роника се бяха извърнали, за да проследят излизането им. Изглеждаха почти като двойка на ръба на съпружески спор. Роника не се зарадва на безпокойството, изписано по лицето на съветничката. Насилваше ли я по някакъв начин Каерн?

Роника не притежаваше нахалството да се забърза след тях и да помоли да я закарат до къщата, макар че щеше да е изключително доволна да чуе думите, които щяха да си разменят в каретата. Вместо това тя загърна шала на Дорил плътно около себе си и помисли с неприязън за дългата разходка до къщата на Давад. Отвън беше хладна есенна нощ. Пътят щеше да е труден и тъмен, а опасностите — по-големи от онези, грозели познатия ѝ Бингтаун. Е, нямаше какво да се прави. Колкото по-рано тръгнеше, толкова по-скоро щеше да стигне.

Отвън я прониза неприятен лек вятър. Другите семейства се качваха в каретите и фургоните си или се прибираха пеша на групи, носещи лампи и въоръжени с бастуни. Не се беше сетила да вземе нито едно от тях. Започна да се мъмри заради недосетливостта си и заслиза по стълбите. В края им, от сенките излезе силует и я докосна по ръката. Тя възкликна стреснато.

— Моля за извинение — веднага проговори Граг Тенира. — Нямах намерение да те плаша. Просто исках да се уверя, че ще се прибереш у дома невредима.

Роника се засмя с треперещ глас.

— Благодаря ти за загрижеността, Граг. Вече дори нямам дом, в който да се прибера. Нито начин да стигна до него, освен собствените си два крака. Отседнала съм в къщата на Давад, откакто моята беше опорочена. Откакто съм там, се опитвах да проследя сделките му с Новите Търговци. Сигурна съм, че ако съветничката ми обърнеше внимание, щеше да види, че Давад не е предател. Нито пък аз.

Думите се изляха от нея. Тя със закъснение овладя езика си. Въпреки това Граг слушаше със сериозно изражение и кимаше на думите ѝ. След като замлъкна, той предложи:

— Ако съветничката не вземе предвид намереното от теб, аз и няколко други ще сме заинтересовани от откритието. Макар да се съмнявах в предаността на Давад Рестарт, никога не съм подлагал на съмнение верността на семейство Вестрит към Бингтаун, макар да се бяхте впуснали в търговията с роби.

Роника трябваше да наведе глава и да прехапе езика си при тези думи, тъй като бяха истина. Може и да не беше нейно дело, но семейният ѝ кораб бе отплавал като поробител. И беше изгубен заради това. Пое си дъх.

— Ще се радвам да покажа на теб и всеки друг, който проявява интерес. Чух, че Мингсли от Новите Търговци отправя предложения за примирие. Имайки предвид продължителните му връзки с Давад, се чудя дали не се е опитвал да привлече Стари Търговци към начина си на мислене.

— С удоволствие ще видя документите. Но тази вечер ще съм по-доволен да знам, че си се прибрала на сигурно, където и да си отседнала. Нямам карета, но конят ми може да носи двама, ако нямаш нищо против да яздиш отзад.

— Ще ти бъда благодарна. Но защо?

— Защо? — Граг изглеждаше стъписан от въпроса.

— Защо? — Роника събра цялата смелост, на която бе способна една стара жена, незаинтересована вече от тънкостите на учтивостта. — Защо рискуваш заради мен? Дъщеря ми Алтея отхвърли ухажването ти. Репутацията ми в Бингтаун в момента е незавидна. Защо рискуваш своята с връзката с мен? Защо настоя въпросът относно смъртта на Давад да бъде разследван? Какви са мотивите ти, Граг Тенира?

Той сведе глава за момент. После повдигна лице, близката факла проблесна в тъмните му очи и очерта профила му. Усмихна се печално и Роника се запита как Алтея можеше да бъде така безразлична към този млад мъж.

— Задаваш ми прям въпрос и аз ще ти отвърна с истината. Аз самият чувствам известна отговорност за смъртта на Давад и вашата беда от онази нощ. Не заради стореното от мен, а заради това, което не успях да направя. А що се отнася до Алтея… — Ненадейно се ухили. — Може би не се отказвам толкова лесно. И може би пътят към сърцето ѝ е чрез учтивост към майка ѝ. — Внезапно се засмя. — Са ми е свидетел, че опитах всичко друго. Вероятно добра дума от теб ще обърне нещата в моя полза. Хайде. Конят ми е натам.

Глава седма

Драконов кораб

В един момент беше свит сред неяснота, почиващ в прилична на утроба празнота. Уинтроу не усещаше нищо друго, освен физическото си тяло. Работеше по него както някога с цветното стъкло. Разликата беше, че сегашното бе повече възстановяване, отколкото създаване. Откриваше в работата си тиха наслада, носеща със себе си смътно ехо от спомени как реди блокчета като много малък. Задачите, пред които бе изправен, бяха прости и ясни, работата — повтаряща се; той само насочваше тялото си да направи това, което то в крайна сметка щеше да направи и само, но по-бързо. Средоточието на съзнанието му, отзоваващо се с готовност, забързваше усилията на тялото му. Останалата част от живота му беше застинала в абсолютна неподвижност. Не се интересуваше от нищо друго, освен да поправи животното, което обитаваше. Беше като да си в малка уютна стая, докато навън бушува буря.

Достатъчно, изръмжа драцената.

Уинтроу се сви още повече пред раздразнението ѝ.

— Не съм приключил — примоли се той.

Не. Останалото ще се погрижи само за себе си, ако подхранваш тялото си и от време на време го поощряваш. Отлагах твърде дълго заради теб. Сега си достатъчно силен за всички ни, за да се изправиш пред това, което сме. А ние ще се изправим пред него.

Сякаш беше сграбчен и захвърлен във въздуха. Заразмахва крайници и задраска във всички посоки като паникьосано коте в търсене на нещо, каквото и да е, за което да се хване. И намери Вивачия.

Уинтроу!

Възклицанието ѝ не беше гласен израз на радост, а по-скоро внезапен порив на връзка — беше го открила. Отново бяха събрани и за пореден път станаха цели. Тя можеше да го усети; можеше да почувства емоциите му да вдиша миризмите с неговия нос, да вкуси с устата му и да усеща чрез неговата кожа. Позна болката му, изпълнила я с мъка. Узна мислите му и…

Когато някой пада в съня си, винаги се събужда преди удара. Не и този път. Събуждането на Уинтроу беше ударът. Любовта и всеотдайността на Вивачия към него се сблъскаха с мъчителното знание за това, което беше. Мислите му бяха огледало, изправено пред безжизненото ѝ лице. Веднъж взряла се в него, тя не можеше да откъсне поглед. Той беше пленен в това съзерцание заедно с нея и се почувства притеглян все по-надълбоко и по-надълбоко в отчаянието ѝ. Потопи се в бездната с нея.

Тя не беше Вивачия, не и наистина. Никога не бе била друго, освен откраднатия живот на един дракон. Нейният псевдоживот бе прикрепен към останките от драконовата смърт. Нямаше право да съществува. Работниците от Дъждовните земи бяха разцепили пашкула на превъплътяващия се дракон на две. Зародишът му бе изхвърлен, оставен да погине, гърчейки се на студения каменен под, докато нишките спомени и познание, които го бяха обгръщали, бяха изтеглени и нарязани на дъски, за да бъдат построени живи кораби.

Животът се бори да продължи каквото и да става. Вихрушка запраща дърво на горския под; от дънера му се възправят фиданки. Крехко семенце сред камъчета и пясък все пак ще поеме капка влага и ще изстреля нагоре упорит зелен филиз. Потънали в солена вода, бомбардирани от спомените и чувствата на хората, на които принадлежеше, нишките памет в дъските ѝ бяха търсили начин, по който да се подредят. Бяха приели даденото ѝ име; бяха се стремили да открият смисъла на това, което преживяваха сега. Накрая Вивачия се бе пробудила. Но гордият кораб и великолепната му фигура не бяха наистина част от рода Вестрит. Не. Нейният живот бе откраднат. Тя беше полусъздание, дори по-малко от това, същество заместител, грубо съшито от човешки воли и погребани драконови спомени, безполово, безсмъртно и в крайна сметка — безполезно. Роб. Бяха използвали откраднатите спомени на някой дракон, за да си създадат голям дървен роб.

Викът, откъснал се от Вивачия, запрати Уинтроу в пълно съзнание. Той се извъртя и падна на пода, приземявайки се тежко на колене до койката си. Ета се събуди стреснато на мястото си в малката стая, откъдето го наблюдаваше.

— Уинтроу! — извика тя с ужас, докато той се изправяше на крака. — Чакай! Недей, не си добре. Легни, върни се!

Думите ѝ го последваха, докато залиташе през вратата и се отправяше към бака. Чу шумове от каютата на капитана — Кенит крещеше да му донесат патерицата, а също и едно по-тихо „По дяволите, Ета, къде си, когато ми трябваш?“, но Уинтроу и за това не се спря. Куцукаше гол, само по чаршаф, а нощният въздух пареше заздравяващата му плът. Стъписани, моряците от нощната вахта си заподвикваха. Един сграбчи фенер и го последва. Уинтроу не му обърна внимание. Взе стъпалата до бака по две, което разкъса зарасналата му кожа, и се хвърли напред, провесил се наполовина през парапета.

— Вивачия! — извика. — Моля те. Ти не си виновна, нищо от това не е по твоя вина. Вивачия!

Фигурата се разкъсваше. Големите ѝ дървени пръсти се бяха оплели в черните, буйни къдрици и се опитваха да ги изтръгнат от главата ѝ. Ноктите драскаха бузите ѝ и се впиваха в очите ѝ.

— Не аз! — извика тя към нощното небе. — Никога аз! О, Велики Са, каква скверна подигравка съм аз, какво изчадие в очите ти! Пусни ме тогава! Нека умра!

Последвалият Уинтроу бе Ганкис.

— Какво те тревожи, момче? Какво наранява кораба? — настоятелно запита старият пират, но Уинтроу имаше очи само за фигурата. Жълтата светлина на фенера разкриваше нещо ужасяващо. Нишките плът се затваряха толкова бързо, колкото ноктите на Вивачия прорязваха бразди в идеалните ѝ бузи. Косата, която отскубваше от скалпа си, се вливаше в ръцете ѝ, погълната, и гривата ѝ си оставаше все така гъста и лъскава като преди. Уинтроу се взираше с ужас в този цикъл на разрушение и прераждане.

— Вивачия! — извика отново и хвърли съществото си към нейното в опит да я утеши, да я успокои.

Там чакаше драцената. Тя го отблъсна така лесно, както и обвиваше и задържаше Вивачия в обятията си. Нейният дух се противеше на желанието на кораба да умре. Не. Не и след всички години на потисничество, всички епохи тишина и неподвижност. Няма да умра. Ако това е единственият живот, който можем да имаме, така да бъде. Стой мирно, малка робиньо. Сподели този живот с мен или друг няма да видиш!

Уинтроу беше онемял. На място, което можеше да достигне единствено със съзнанието си, се разгръщаше страшен конфликт. Драцената се бореше за живот, докато корабът се опитваше да отрече и на двете им правото на такъв. Уинтроу почувства собственото си дребно същество като парцал, сграбчен от два териера. Дърпаха го помежду си, разкъсван в хватката им, докато всяка се опитваше да претендира за верността му и да понесе съзнанието му с нейното. Вивачия го обгърна с любовта и отчаянието си. Познаваше го толкова добре, той също я познаваше така добре… как можеше сърцето му да се противи на нейното? Тя го повлече със себе си. Олюляваха се на ръба на волен скок към смъртта. Забвението ги подканваше примамливо. Тя го убеждаваше, че това е единственото решение. Какво друго можеше да има за тях? Това безкрайно чувство за неправда, това ужасно бреме на откраднат живот, това ли щеше да избере?

— Уинтроу! — Кенит издиша името, докато се тътреше нагоре по стълбата към бака. Уинтроу се обърна вяло да наблюдава приближаването му. Нощната риза на пирата, наполовина затъкната в панталоните, се вееше около него на нощния бриз. Единият му крак беше бос. Малка част от съзнанието на Уинтроу отбеляза, че никога преди не бе виждал Кенит в такова раздърпано състояние. Във винаги спокойния и язвителен поглед на капитана личеше паника. Той ни усеща, помисли си Уинтроу. Започва да се свързва с нас; усеща част от случващото се и то го плаши.

Ета подаде патерицата на капитана. Той я сграбчи и прекоси палубата с бързи крачки, за да се озове до Уинтроу. Внезапното стисване на рамото му бе хватката на живота, възпираща го от смъртта.

— Какво правиш, момче? — ядосано настоя Кенит. После се загледа с ужас покрай Уинтроу и гласът му се промени. — Господарю на рибите, какво си направил на кораба ми!

Уинтроу се обърна към фигурата. Вивачия се бе извърнала, за да насочи на свой ред погледа си към събиращата се на бака тълпа от обезпокоени моряци. Един мъж изпищя шумно, тъй като очите ѝ изведнъж грейнаха в зелено. Цветът им се завихри във водовъртеж, а в центъра се простираше чернота, по-тъмна от всяка нощ. Човечността напусна лицето ѝ. Черните ѝ коси, развяващи се на нощния вятър, приличаха повече на гнездо гърчещи се змии. Зъбите, които оголи към тях в пародия на усмивка, бяха твърде бели.

— Ако аз не мога да спечеля — устните дадоха глас на драконовите мисли, — тогава никой няма да го стори.

Тя бавно се извърна от тях. Ръцете ѝ се разпериха широко сякаш за да прегърне нощното море. Сетне ги отпусна бавно, за да хване корпуса на кораба зад нея.

Уинтроу! Уинтроу, помогни ми! Вивачия се молеше единствено наум; устата и гласът на фигурата вече не бяха под неин контрол. Умри с мен, примоли му се тя. И той за малко да го направи. За малко да я последва в бездната. Но в последния момент не можа.

— Искам да живея! — чу се да крещи към нощта. — Моля те, моля те, позволи ни да живеем! — За момент си помисли, че е успял да разколебае решимостта ѝ да умре.

Необичайна тишина последва думите му. Дори нощният вятър като че ли сдържаше дъха си. Уинтроу осъзна, че някъде моряк ломотеше детска молитва, но ушите му уловиха друг, по-тих звук. Беше пробягващ, крехък звук, като при пропукващ се по повърхността на езеро лед, когато се осмелиш да пристъпиш твърде навътре.

— Няма я. — Ета си пое дъх. — Вивачия я няма.

Така беше. Дори под слабата светлина на фенера промяната беше очевидна. Всякакъв цвят и подобие на живот се бяха оттекли от фигурата. Дървото на гърба и косата ѝ беше сиво като надгробен камък. Никакъв жизнен дъх не я размърдваше. Издяланите ѝ къдрици бяха застинали и неподвластни на докосването на вятъра. Кожата ѝ изглеждаше закоравяла като остаряваща ограда. Уинтроу я затърси със съзнанието си. Улови избледняваща следа от отчаянието ѝ, като чезнеща миризма във въздуха. После дори това изчезна, сякаш някаква непроницаема врата се бе затворила между тях.

— Драцената? — промълви на себе си, но ако тя все още се намираше вътре в него, се беше скрила твърде добре за досега на слабите му сетива.

Уинтроу пое дълбоко дъх и го изпусна. Беше отново сам в съзнанието си. Колко време бе минало, откакто мислите му бяха били единственото нещо в главата му? След миг усети и тялото си. Хладният въздух щипеше заздравяващите му изгаряния. Коленете му омекнаха и щеше да се свлече на земята, ако Ета не го беше обгърнала с ръка. Той се облегна на нея. Новата му кожа крещеше под допира ѝ, но беше твърде слаб дори да трепне.

Ета се загледа покрай него. Погледът ѝ жалееше за Кенит. Очите на Уинтроу последваха нейните — никога не бе виждал някого така опечален. Пиратът силно се надвеси над парапета, за да се вгледа в профила на Вивачия, а чертите му бяха застинали в измъчено изражение. Линии, които Уинтроу не бе забелязвал преди, бяха като изваяни върху лицето му. Лъскавата му черна коса и мустаци изглеждаха стряскащо върху бледната му кожа. Смъртта на Вивачия бе принизила Кенит така, както загубата на крака му не бе могла. Мъжът се бе състарил пред очите на Уинтроу.

Кенит извърна глава, за да срещне погледа му.

— Мъртва ли е? — вдървено попита той. — Може ли жив кораб да умре? — Очите му молеха да не е така.

— Не зная — неохотно призна Уинтроу. — Не мога да я усетя. Изобщо. — Празнотата в него беше твърде ужасяваща, за да я изучава. Беше по-лошо от паднал зъб, по-осакатяващо от липсващия му пръст. Да бъде без нея пораждаше ужасен, зеещ недостатък в него. Нима наистина някога си бе пожелавал това? Бил е луд.

Кенит внезапно се извъртя назад към фигурата.

— Вивачия? — обърна се към нея въпросително. А след това: — Вивачия! — изрева той; гневният, останал нечут повик на отритнат любовник. — Не можеш да ме изоставиш сега! Не може да те няма!

Дори лекият нощен ветрец бавно застина. Тишината на корабната палуба бе пълна. Екипажът изглеждаше стъписан от скръбта на капитана по живия кораб. Ета беше тази, която наруши тишината.

— Ела — каза на Кенит. — Тук няма какво да се направи. Двамата с Уинтроу трябва да слезете долу и да поговорите за това. Той се нуждае от храна и питие, а и все още трябва да е на легло. Заедно, двамата можете да разрешите загадката какво да се направи оттук насетне.

Уинтроу ясно разбираше какво се опитва да направи. Поведението на капитана предизвикваше вълнение сред екипажа. Най-добре беше да е извън полезрението им, докато се възстановеше.

— Моля те — изграчи Уинтроу, добавяйки молбата си към тази на Ета. Трябваше да се махне от тази ужасна, застинала фигура. Да гледа сивата глава беше по-лошо, отколкото да се взира в разлагащ се труп.

Кенит ги погледна сякаш бяха непознати. Докато се вземаше в ръце, в очите му се появи внезапна отегчителност.

— Добре тогава. Заведи го долу и се погрижи за него. — Гласът му бе лишен от всякакво чувство. Очите му пробягаха по екипажа. — Връщайте се на постовете си — изропта към тях. За момент те не реагираха. Няколко лица показваха съчувствие към техния капитан, но повечето гледаха объркано сякаш не го познаваха. Тогава той отсече грубо:

— Веднага! — Не повиши глас, но заповедта в изреченото накара мъжете да се подчинят припряно. Само след миг бакът беше празен, с изключение на Уинтроу, Ета и Кенит.

Ета изчакваше Кенит. Капитанът се раздвижи неловко, намествайки патерицата, докато накрая не я постави под мишница. С подскоци се отдели от перваза и започна да залита по пътя към стълбата.

— Иди му помогни — прошепна Уинтроу. — Аз ще се оправя.

Ета само кимна в съгласие. Остави го, за да отиде при Кенит. Еднокракият мъж прие помощта ѝ без възражения. Това бе също толкова нетипично за него, колкото и по-ранната му проява на емоция. Докато наблюдаваше нежността, с която жената му помагаше да слезе по късата стълба, Уинтроу почувства самотата си още по-остро.

— Вивачия? — запита тихо нощта. Вятърът премина с въздишка покрай него, напомняйки му за изгорената кожа и собствената му голота. Ала Вивачия бе отделена от него също толкова болезнено, колкото бе и собствената му кожа, оставила усещането за друг вид болка. Голотата на тялото му бе малко неудобство в сравнение със самотата му в нощта. В един замаян миг той осъзна колко необятни бяха морето и светът около него. Той не беше нищо повече от дребна мушица живот на тази дървена палуба, поклащаща се сред водата. Преди винаги бе усещал големината и силата на Вивачия около себе си, закриляйки го от света в открито море. Откакто бе напуснал дома си като дете, не се бе чувствал толкова дребен и незначителен.

— Са — прошепна, знаейки, че би трябвало да може да се обърне към бога си за утеха. Са винаги беше бил до него, много преди да се качи на кораба и да се свърже с нея. Някога беше сигурен, че е предопределен да стане жрец. Сега, докато се опитваше с дума да достигне божественото благоговение, осъзна, че името на устните му бе всъщност молитва Вивачия да му бъде върната. Почувства срам. Нима корабът бе заменил бога му? Наистина ли вярваше, че не може да продължи без нея? Внезапно коленичи на потъмнелия под, но не за да се моли. Ръцете му преминаха пипнешком по дървото. Ето тук. Петната трябваше да са тук, където кръвта му се бе вляла в гредите ѝ и ги бе сляла във връзка, която не споделяше с никой друг. Но осакатената му ръка откри собствения си кървав отпечатък чрез поглед, не чрез допир. Не чувстваше нищо друго под дланта си, освен фината текстура на магическото дърво. Не чувстваше нищо.

— Уинтроу?

Ета се бе върнала за него. Стоеше на стълбата и го наблюдаваше от другия край на бака, превит, застанал на ръце и колене.

— Идвам — отвърна и със залитане се изправи на крака.

— Още вино? — попита Ета.

Момчето поклати безмълвно глава. Момче, защото именно на такова приличаше, увит в нови чаршафи и то от леглото на Кенит. Ета ги бе взела и му ги бе предложила, след като го беше въвела залитащ в каютата. Белещата се кожа все още не можеше да понесе допира на истински дрехи. Сега младежът стоеше неудобно на стол от другата страна на масата, където беше Кенит. За Ета беше очевидно, че не може да си намери подходяща поза, която да щади раните му. Беше изял част от храната, която бе поставила пред него, но почти нямаше промяна в състоянието му. Кожата, където отровата го бе попарила, лъщеше и стоеше на червени петна. Голите червени парчета кожа върху остриганата му глава ѝ напомняха за краставо куче. Най-лош от всичко обаче беше празният му поглед. Той отразяваше загубата и чувството на изоставеност в очите на Кенит.

Пиратът седеше срещу Уинтроу, черната му коса бе разрошена, ризата му — само наполовина закопчана. Кенит, винаги така внимателен относно външния си вид, сякаш беше забравил за него напълно. Тя едва се сдържаше да гледа мъжа, когото бе обичала. През годините, откакто го познаваше, той първо бе бил неин клиент, а после — мъжът, по когото бе копняла. Когато я беше отвел, си бе помислила, че нищо не би могло да ѝ донесе повече радост. Нощта, в която ѝ беше казал, че го е грижа за нея, бе преобърнала живота ѝ. Беше го наблюдавала как израства от капитан на един съд до командир на цяла флота пиратски кораби. И още повече — хората сега го приветстваха като крал на Пиратските острови. Беше си помислила, че го е изгубила в бурята, когато бе подчинил на волята си морето и морската змия, защото не беше достойна за мъж, чиято велика съдба бе предопределена от Са. Беше оплакала величието му, помисли си засрамено. Той се бе извисил и тя бе завиждала от страх, че заради това ще го изгуби.

Но това… това беше хиляди пъти по-зле.

Никаква битка, рана или буря не бе успяла да го извади извън контрол. До тази нощ никога не бе го виждала толкова несигурен или в недоумение. Дори сега седеше изправен на масата, пиеше брендито си чисто, с изпънати рамене и стабилна ръка. И въпреки това нещо го беше напуснало. Беше го видяла да си отива, да отлита надалеч заедно с живота на кораба. Сега той беше толкова дървен, колко бе станала и Вивачия. Боеше се да го докосне, за да не открие, че кожата му е станала твърда и неподдаваща се на допир като палубата.

Той прочисти гърло. Очите на Уинтроу се стрелнаха към него почти уплашено.

— Тъй. — Кратката дума беше остра като бръснач. — Мислиш, че е мъртва. Как? Какво я уби?

Беше ред на Уинтроу да прочисти гърло, с лек и треперлив звук.

— Аз бях. Имам предвид, че това, което разбрах, я уби. Или я запрати толкова дълбоко в самата нея, че тя не можа да намери обратния път към нас. — Той преглътна, вероятно борейки се да спре сълзите. — Може би просто осъзна, че винаги е била мъртва. Може би единствено вярата ми в противното я беше задържала жива.

Кенит рязко свали чашката си и тя издрънча шумно по масата.

— Говори смислено — изръмжа той на пророка си.

— Съжалявам, сър. Опитвам се. — Момчето повдигна трепереща ръка да разтърка очите си. — Дълго е и е объркващо. Спомените ми са се слели със сънищата ми. Мисля, че винаги съм подозирал голяма част от това. Щом влязох в контакт със змията, всичките ми подозрения се допълниха от нейните знания. И разбрах. — Уинтроу повдигна очи, за да срещне тези на Кенит и пребледня от сляпата ярост, изписана на лицето му. Започна да говори по-бързо: — Когато намерих затворената змия на Острова на Чуждите, помислих, че е просто пленено животно. Нищо повече. Беше нещастно и реших да го освободя, както бих постъпил с всяко създание. Никое творение на Са не бива да бъде държано в такъв жесток затвор. Докато работех, ми се стори, че змията е по-интелигентна от мечка или котка. Знаеше какво правех. Щом бях премахнал достатъчно прегради, така че да може да избяга, тя го направи. Докато минаваше покрай мен обаче, кожата ѝ се отърка в моята и ме изгори. Ала в този миг я познах. Сякаш между нас бе създаден мост, като връзката, която споделям с кораба. Познах мислите ѝ и тя моите.

Той си пое дълбоко дъх и се наведе напред през масата. В очите му личеше отчаянието да накара пирата да му повярва.

— Кенит, змиите са потомци на дракони. Някак са били пленени в морската си форма, неспособни да се завърнат в земите на промяната, за да станат истински дракони. Не можах да разбера всичко. Видях изображения — мисля, че бяха мислите ѝ, но е трудно да ги преведа в човешки понятия. Когато се върнах на борда на Вивачия, знаех, че живият кораб бе предназначен да бъде дракон. Не знам как точно. Има някакъв етап между змия и дракон, период, в който змията е обвита в нещо като твърда кожа. Мисля, че това е магическото дърво: обвивката на дракон, преди да стане дракон. Вместо това по някакъв начин Дъждовните Търговци са я превърнали в кораб. Убили са дракона и са нарязали обвивката на дъски, за да построят жив кораб.

Кенит се протегна за бутилката с бренди. Сграбчи гърлото сякаш щеше да я души.

— В думите ти няма никакъв смисъл! Това, което казваш, не може да е истина! — Той повдигна бутилката и за един плашещ момент Ета реши, че ще разбие главата на момчето. По погледа на Уинтроу разбра, че и той се боеше от същото. При все това младежът не трепна. Седеше тихо, в очакване на удара, като че щеше да приветства смъртта си. Вместо това Кенит наля бренди в чашата си. Малка част от течността прехвърли ръба и падна върху бялата покривка. Пиратът я игнорира. Повдигна чашата си и я изпразни на един дъх.

Гневът му е твърде силен, внезапно си помисли Ета. Тук има и нещо друго, нещо по-дълбоко и по-болезнено от загубата на Вивачия.

Уинтроу пое накъсано дъх.

— Мога да кажа само какво вярвам, сър. Ако не беше истина, не смятам, че Вивачия щеше да го приеме толкова навътре, че да умре. Част от нея винаги е знаела. В нея винаги е спял дракон. Досегът ни със змията го пробуди. Драконът беше бесен, след като откри в какво се е превърнал. Докато бях в безсъзнание, той настоя да му помогна да сподели живота на кораба. Аз… — Момчето се поколеба. Остави нещо недоизказано и продължи: — Драконът ме събуди днес. Събуди ме и ме принуди да вляза в пълен контакт с Вивачия. Бях се задържал далече от нея, защото не исках да осъзнае това, което разбрах аз — че никога не е била истински жива. Тя беше мъртвата черупка на забравен дракон, която моето семейство някак бе пригодило за целите си.

Кенит рязко си пое дъх през носа. Облегна се назад в стола си и повдигна повеляващо длан, възпирайки думите на момчето.

— И това е тайната на живите кораби? — присмя се той. — Не е възможно. Всеки, който някога е познавал жив кораб, ще отрече тези дрънканици. Дракон в нея! Кораб, направен от драконова кожа. Смахнал си се, момче. Болестта ти е изпържила мозъка.

Но Ета му вярваше. Присъствието на кораба ѝ бе опъвало нервите, откакто се бе качила на борда. Сега вече добиваше смисъл. Като струните на музикален инструмент, настроени точно, теорията беше в хармония с усещанията ѝ. Беше вярно. Във Вивачия винаги бе имало дракон.

И Кенит го знаеше. Ета го бе виждала да лъже; беше го чувала да лъже нея. Никога преди обаче не го беше виждала да лъже себе си. Не беше много добър в това. Пролича си в мига, в който ръката му затрепери, докато си наливаше поредната глътка бренди.

Върна чашата си на масата и ненадейно заяви:

— За това, което трябва да направя, ми е необходим жив кораб. Трябва да я съживя.

— Не мисля, че можеш — меко каза Уинтроу.

Кенит изсумтя.

— Колко бързо губиш вярата си в мен. Само преди дни вярваше, че съм избран от Са. Само преди седмици говореше в моя полза пред всички и казваше, че съм предопределен да стана техен крал, ако са достойни за мен. Ха! Такава дребна, крехка вяра, скършена при първото изпитание. Чуй ме, Уинтроу Вестрит. Обходил съм бреговете на Острова на Чуждите и техните предвещания потвърдиха съдбата ми. След една моя дума утихна буря. Заповядвал съм на морска змия, чиято воля се пречупи пред моята. Само преди ден те призовах от самата бездна на смъртта, неблагодарен нещастнико! А сега седиш там и ми се присмиваш. Казваш, че не мога да върна собствения си кораб към живот! Как смееш? Да не би да се опитваш да подкопаеш влиянието ми? Нима онзи, с когото съм се отнасял като със син, вдига ръка срещу мен?

Ета остана на мястото си, извън кръга светлина от фенера над масата, и наблюдаваше двамата мъже. Редица емоции преминаха през лицето на Уинтроу. Удиви я колко лесно можеше да ги разчете. Кога бе свалила гарда си дотолкова, че да опознае някого толкова добре? И по-лошото — изведнъж я заболя за него. И той като нея беше приклещен между любовта към мъжа, когото бяха следвали толкова дълго, и страха от могъщото същество, в което се превръщаше. Задържа дъха си, надявайки се, че Уинтроу ще намери правилните думи. Не го разгневявай, безмълвно се помоли тя. Разгневиш ли го, няма да те чуе.

Уинтроу пое дълбоко дъх. Очите му бяха пълни със сълзи.

— Истината е, че ти се отнасяше с мен по-добре, отколкото собственият ми баща. Когато стъпи на борда на Вивачия, очаквах да срещна смъртта си от твоите ръце. Вместо това ти всеки ден ме предизвикваше да открия как бих искал да живея живота си и да го направя. Кенит, ти си повече от капитан за мен. Наистина вярвам, без съмнение, че ти си средство на Са, предназначено за изпълнението на волята му. Както сме и всички ние, разбира се, но мисля, че за теб е заделил съдба, по-значима от тази на повечето. Въпреки това, когато говориш за връщането на Вивачия към живот… не се съмнявам в теб, капитане мой. По-скоро се съмнявам, че тя въобще някога е била жива, поне не в смисъла, в който сме аз и ти. Вивачия беше фабрикация, създание, съставено от спомените на моите предци. Драцената някога е била истинска. Но ако Вивачия не е била истинска, а драцената е умряла при нейното сътворяване, кой е останал, та да го призовеш обратно към живот?

По лицето на Кенит, по-бързо от стрелването на змийски език, премина несигурност. Дали Уинтроу беше видял?

Младият мъж остана неподвижен. Въпросът му все още висеше във въздуха между тях. Ета с неверие наблюдаваше как ръката му се повдигна леко от масата. Много бавно, той започна да се протяга през масата като че щеше да докосне ръката на Кенит в проява на… какво? Съчувствие? О, Уинтроу, недей да правиш тази грешка!

Кенит не даде никакъв признак, че е забелязал реещата се ръка. Думите на Уинтроу, изглежда, изобщо не го бяха впечатлили. Той се взираше в момчето и Ета можа ясно да види как достигна до някакво решение. Бавно повдигна бутилката с бренди и наля в чашата си още една глътка. После се пресегна и взе празната чаша на Уинтроу. Изля щедро количество бренди в нея и я постави обратно пред него.

— Изпий това — безцеремонно нареди той. — Може би ще разпали поне малко кръвта ти. После ми говори, че не мога да го направя. Ти по-скоро ми кажи как ще ми помогнеш. — Повдигна собствената си чаша и я свали обратно. — Защото тя беше жива, Уинтроу. Всички знаем това. Така че, каквото и да беше онова, което я оживяваше, именно него ще призовем обратно.

Ръката на Уинтроу бавно се приближи до чашата. Повдигна я, после отново я постави на масата.

— А ако този живот вече не съществува, за да бъде призован обратно, сър? Ако нея просто я няма?

Кенит се засмя и Ета я побиха тръпки. Така се смееше мъж, подложен на изтезание, защото виковете вече не бяха достатъчни да изразят болката му.

— Ти се съмняваш в мен, Уинтроу. Така е, защото не знаеш каквото знам аз. Това не е първият жив кораб, който някога съм познавал. Те не умират толкова лесно. Обещавам ти. Сега изпий това бренди… да, добро момче. Ета! Къде си? От какво се безпокоиш, че си поставила почти празна бутилка на масата? Донеси друга, и по-бързо.

Момчето не можеше да пие. Кенит лесно го бе вкарал под масата, а грижите за него щяха да занимават курвата.

— Заведи го в стаята му — каза на Ета и търпеливо наблюдаваше как го вдига на крака. Той се запрепъва сляпо до нея, като опипваше пътя пред себе си надолу по коридора. Кенит гледаше как си отиват. Убеден, че сега разполагаше с малко време за себе си, решително постави патерицата под мишница и се изправи. С тромави, предпазливи стъпки извървя пътя до палубата. Може би и самият той бе леко пиян.

Нощта все още беше приятна. Звездите бяха далечни, омара от облаци забулваше блясъка им. Морето се бе надигнало леко, носещо се срещу тях, но здравият корпус на Вивачия прорязваше всяка вълна с ритмична грация. Вятърът бе постоянен и по-силен от преди. Докато минаваше покрай платната, в него дори се долавяше слабо виене. Кенит смръщено нададе ухо, но докато стоеше така заслушан, звукът отшумя.

Кенит бавно обиколи палубата. Първият помощник беше на руля; поздрави капитана си с кимване, но не продума. Това беше добре. Сред такелажа щеше да има човек, който да бди, но той оставаше невидим в тъмнината, която приглушените корабни фенери не успяваха да пробият. Кенит се придвижваше бавно, почукването на патерицата му беше контрапункт на меките му стъпки. Неговият кораб. Вивачия беше негова и той щеше да я съживи отново. И щом го направеше, тя щеше да знае, че той е нейният господар и щеше да му принадлежи по начин, по който никога не бе принадлежала на Уинтроу. Негов собствен жив кораб, какъвто винаги бе заслужавал. Точно така, той винаги бе заслужавал свой собствен жив кораб. Нищо нямаше да му я отнеме сега. Нищо.

Беше започнал да мрази късата стълба, водеща от главната палуба към издигнатия бак. Изкачи я, при това не твърде непохватно, след което поседя за момент, за да си поеме дъх, като се преструваше, че всъщност изучава нощта. Най-накрая придърпа патерицата, стъпи отново на крака и се приближи до парапета при носа. Загледа се над морето пред тях. Далечните острови бяха ниски черни хълмчета на хоризонта. Хвърли поглед към посивялата глава на фигурата, след което го насочи покрай нея, над морето.

— Добър вечер, мила морска лейди — поздрави я. — Вечерта е приятна и вятърът в гърбовете ни е благоприятен. Какво повече можем да желаем?

Вслуша се в нейната застиналост сякаш му беше отговорила.

— Да. Добре е. И аз като теб съм облекчен да видя Уинтроу отново на крака. Нахрани се прилично, пи малко вино и много бренди. Реших, че един дълбок сън ще му се отрази добре, за да оздравее. И разбира се, възложих на Ета да бди над него. Това ни дава минутка-две насаме, принцесо моя. Сега. Какво би ти доставило удоволствие тази вечер? Спомних си една прекрасна стара история от Южните острови. Би ли искала да я чуеш?

Отвърнаха му единствено вятърът и водата. Отчаяние и гняв се разбунтуваха в него, но той не им даде гласност. Вместо това се усмихна любезно.

— Чудесно. Това е стара история, от времето преди Джамаилия. Някои казват, че в действителност е от Прокълнатите острови, разказана на Южните острови, които в последствие си я присвоили. — Той прочисти гърло, притвори очите си наполовина и заговори, като заразказва с думите на майка си и с гласа на разказвач. Както тя бе разказвала толкова отдавна, преди Игрот да ѝ отреже езика, прерязвайки думите ѝ завинаги.

— Някога, в онова далечно време толкова отдавна, имало една млада жена с остър ум, но малко богатство. Родителите ѝ били възрастни и след като починели, малкото, което имали, щяло да стане нейно. Това може би ѝ било достатъчно, но поради старческото си слабоумие, те решили да уредят брак за дъщеря си. Избраният от тях мъж бил земеделец, с голямо богатство, но без капка духовитост в себе си. Дъщерята отведнъж разбрала, че никога нямало да намери щастието с него, нито пък можела да го търпи. Тъй че Едрила, това било името ѝ, напуснала родители, къща и…

— Ерлида беше името ѝ, дръвнико. — Вивачия се обърна бавно, за да го погледне. Движението запрати ледени тръпки нагоре по гръбнака на Кенит. Тя се изви като змия, тялото ѝ — необвързано от човешки ограничения. Косата ѝ, станала внезапно смолисточерна, просветна със сребристи отблясъци. В златните очи, срещнали неговите, попаднаха слабите лъчи на корабния фенер и отразиха светлината обратно към него. Тя му се усмихна и устните ѝ се разтеглиха твърде широко, а зъбите, които му показа, изглеждаха едновременно по-бели и по-малки от преди. Устните ѝ бяха твърде червени. Животът, който се движеше сега в нея, искреше със змийска лъскавина. Гласът ѝ беше гърлен и муден. — Ако ще ме отегчаваш с хилядагодишна история, поне я разказвай правилно.

Дъхът му секна в гърлото. Започна да отговаря, но после се спря. Не казвай нищо. Накрай я тя да говори. Нека първо се издаде пред него. Впитият в него взор на съществото беше като острие, опряно в гърлото му, но той отказа да покаже страх. Направи всичко по силите си да срещне погледа ѝ, без да поглежда встрани.

— Ерлида — настоя тя. — И не беше земевладелец, а крайречен грънчар, на когото бе дадена. Мъж, който по цял ден оформяше с ръце мокра глина. Правеше тежки, груби грънци, годни само за събиране на отпадна вода и за нощни гърнета. — Тя се извърна от него, за да се загледа напред, над черното море. — Така се казва в историята. А аз я знам добре. Познавах Ерлида.

Кенит позволи на тишината да се разгърне, докато не изтъня и не стана по-опъната и от нишките на паяжина.

— Как? — дрезгаво попита накрая. — Как е възможно да си познавала Ерлида?

Фигурата изсумтя презрително.

— Защото не сме толкова глупави като хората, които забравят всичко, случило им се преди индивидуалното им раждане. Паметта на майка ми и на нейната майка, както и тази на майката на майката на майка ми, всички те са мои. Бяха вплетени в нишки от пясък на паметта и слюнката на тези, които помогнаха да се затворя в пашкула си. Те бяха заделени за мен, мое наследство, което да си върна, щом се събудя като дракон. Спомените на стотици животи са мои. И въпреки това съм пленена в смъртта, нищо повече от мисли, изпълнени с копнеж.

— Не разбирам — сковано се осмели да каже Кенит, щом стана ясно, че тя е приключила да говори.

— Защото си глупав — озъби му се ожесточено.

Той се беше зарекъл, че никой никога повече нямаше да му говори така. Тогава бе изчистил кръвта им от ръцете си и досега бе спазвал обещанието си. Винаги. Дори сега. Кенит се надигна да се изправи.

— Глупав. Може да ме мислиш за глупав и да ме наричаш глупав. Поне съм истински. А ти не си. — И постави патерицата под мишница, готов да се отдалечи.

Тя отново се обърна към него, крайчецът на устата ѝ се повдигна в подигравателна усмивка.

— Ах, значи насекомото има все пак някакво жило. Остани тогава. Говори ми, пирате. Мислиш, че не съм истинска? Достатъчно истинска съм. Достатъчно, за да разтворя спойката си за морето във всеки един момент, в който реша. Може би искаш да помислиш над това.

Кенит плю през перилата.

— Самохвалство и надувки. Това трябва да ме впечатли или да ме изплаши? Вивачия беше по-смела и силна от теб, корабе, каквото и да си. Криеш се зад преимуществото на побойника: да унищожиш това, което можеш. Давай тогава, унищожи ни и да приключваме. Много добре знаеш, че не мога да те спра. Пожелавам ти приятно прекарване, когато станеш потънала отломка на дъното. — Той решително се извърна от нея. Сега трябваше да си тръгне, знаеше го. Просто да се обърне и да започне да върви, иначе тя въобще нямаше да го уважава. Почти бе стигнал края на бака и тогава целият кораб изведнъж се наклони. Див вик се разнесе от наблюдателницата сред такелажа, а от екипажа долу в хамаците се надигна хор от изненадано мърморене. Помощникът, стоящ на руля, изкрещя гневен въпрос. Патерицата на Кенит се хлъзна по гладката палуба и изхвърча изпод него. Той падна, разперил крайници, лактите му удариха тежко пода. Падането му изкара въздуха.

Докато лежеше така, борещ се да си поеме дъх, корабът се изравни. За миг всичко се върна както си беше, освен питащите гласове на екипажа, извисили се в пристъп на паника. Мекият, мелодичен смях, идващ откъм фигурата, го предизвикваше. По-слабо гласче проговори до ухото на Кенит. Дребният талисман от магическо дърво, привързан за китката му, внезапно проговори:

— Не си тръгвай, глупако. Никога не обръщай гръб на дракон. Ако го направиш, тя ще си помисли, че си толкова глупав, че заслужаваш унищожение.

Кенит въздъхна болезнено.

— И трябва да повярвам на теб? — изсумтя той. Успя да седне. — Ти самият си отчасти дракон, ако казаното от нея е вярно.

— Има дракони и дракони. А този със сигурност не би предпочел да прекара вечността, привързан за купчина кости. Върни се. Опълчи ѝ се. Предизвикай я.

— Млъкни — изсъска към безполезното нещо.

— Какво ми каза? — попита корабът с отровно сладък глас.

С усилие, той успя да се изправи. Постави патерицата си на място и се понесе по палубата към парапета.

— Казах „Млъкни!“ — повтори той за нея. Хвана перилото и се надвеси над него. Остави всяка частица от страха си да разцъфне в гняв. — По-добре бъди дърво, ако си неспособна да бъдеш Вивачия.

— Вивачия? Това безгръбначно, поробено нещо, това треперещо, примирено, пълзящо творение на човеците? По-скоро ще мълча навеки, отколкото да бъда нея.

Кенит сграбчи възможността.

— Значи ти не си нея? Нито частица от теб не се съдържаше в нея?

Фигурата наклони главата си назад. Ако беше змия, Кенит щеше да се закълне, че е готова да нападне. Той не отстъпи и на крачка. Нямаше да покаже страх. Освен това не мислеше, че може да го достигне. Устата ѝ се разтвори, но от нея не излязоха никакви думи. В очите ѝ блесна гняв.

— Ако не е теб, то тогава тя има също толкова право да бъде животът на този кораб, колкото и ти. А ако тя е теб… е, тогава се присмиваш и критикуваш себе си. Във всеки случай за мен няма никакво значение. Предложението ми пред този жив кораб остава. Малко ме интересува коя от двете ще го приеме.

Така. Беше използвал всичко, с което разполагаше. Щеше или да спечели, или да бъде съсипан. Между двете крайности нямаше нищо друго. Но пък и никога не бе имало.

Тя внезапно издиша — нещо средно между съскане и въздишка.

— Какво предложение? — изиска тя.

Кенит се усмихна с ъгълчето на устата си.

— Какво предложение? Имаш предвид, че не знаеш? Така, така. Мислех, че винаги си се спотайвала под кожата на Вивачия. Изглежда, че по-скоро си будна отскоро. — Наблюдаваше я внимателно, докато леко ѝ се подиграваше. Не трябваше да стига дотам, че да я разгневи, но и не искаше да изглежда твърде нетърпелив да преговаря с нея. Очите ѝ започнаха да се присвиват и той смени тактиката. — Пиратствай с мен. Бъди моята кралица на моретата. Ако наистина си дракон, покажи ми тази си същност. Нека плячкосваме, където пожелаем, и присвоим тези острови за свои.

Въпреки надменния ѝ поглед, той бе забелязал краткото разширяване на очите, издало интереса ѝ. Следващите ѝ думи го накараха да се усмихне:

— Какво печеля аз?

— Какво искаш?

Тя го наблюдаваше. Той застана изправен и посрещна необичайния ѝ поглед с леката си усмивка. Тя пробяга с поглед по него сякаш беше гола курва в салона на евтин бардак. Очите ѝ се задържаха малко повече върху липсващия му крак, но той не позволи на това да го изнерви. Изчака я.

— Искам каквото искам, когато го поискам. Щом дойде времето да си го взема, ще ти кажа какво е. — Тя захвърли думите си като предизвикателство.

— Леле. — Той задърпа мустаците си сякаш беше развеселен. В действителност думите ѝ предизвикаха тръпки, пробягали по гърба му като ледена вода. — Наистина ли очакваш да се съглася на подобни условия?

Беше неин ред да се засмее — гърлен кикот, който му напомняше за напевното ръмжене на ловуващ тигър. Никак не го успокои. Нито пък думите ѝ.

— Разбира се, че ще се съгласиш. Какво друго би могъл да сториш? Колкото и да не ти се иска да го признаеш, мога да унищожа и теб, и целия ти екипаж, когато пожелая. Трябва да си доволен, че засега намирам пиратстването с теб за забавно. Недей да искаш повече от това, което можеш да получиш.

Кенит отказа да бъде обезсърчен.

— Унищожи ме и ще унищожиш себе си. Или мислиш, че ще е по-забавно да потънеш на дъното и да стоиш там, в калта? Пиратствай с мен и екипажът ми ще ти даде криле от платна. С нас можеш да летиш през вълните. Можеш отново да ловуваш, драконе. Ако има нещо вярно в старите легенди, то това трябва да е повече от развлекателно за теб.

Тя отново се изкиска.

— Значи приемаш условията ми?

Кенит се изпъна.

— Значи, че ще помисля една нощ.

— Приемаш ги — каза тя на нощта.

Той не благоволи да отговори. Вместо това стисна патерицата и започна внимателно да се придвижва по палубата. При стълбата, макар и малко неумело, успя да се справи със стъпалата и да се смъкне на долната палуба. Кимна отсечено на двама моряци, докато ги подминаваше. Ако бяха дочули някаква част от разговора му с кораба, имаха благоразумието да не го показват.

Докато прекосяваше главната палуба, най-сетне си позволи да почувства триумфа си. Беше го направил. Беше призовал кораба обратно към живот и тя отново щеше да му служи. Избута настрани нейната част от уговорката. Можеше ли да съществува нещо, което тя да иска за себе си? Нямаше необходимост да се съвкупява, нито да яде или спи. Какво можеше да поиска от него, което той да не можеше да ѝ даде с лекота? Беше добра сделка.

— По-мъдра, отколкото си мислиш — каза собственият му, но по-тънък глас. — Съглашение за величие дори.

— Така ли? — промърмори Кенит. Не би рискувал да покаже въодушевлението си дори пред собствения си талисман. — Чудя се. Още повече щом ти одобряваш.

— Повярвай ми — предложи талисманът. — Някога давал ли съм ти грешни насоки?

— Да вярвам на теб значи да вярвам на един дракон — меко отвърна Кенит. Той се озърна наоколо, за да е сигурен, че никой не го гледа или подслушва. Вдигна китката пред лицето си — на лунната светлина не можа да различи нищо от чертите на талисмана, освен светещите му в червено очи. — Прав ли е Уинтроу? Наистина ли си остатък от мъртвороден дракон?

Настъпи миг тишина, по-красноречив от всякакви думи.

— И ако съм? — гладко попита талисманът. — Нима все още не нося твоето лице? Запитай се следното: ти ли прикриваш дракона, или драконът прикрива теб?

Сърцето на Кенит прескочи един удар. Някакъв трик на вятъра предизвика ниско стенание сред такелажа. Косата на Кенит настръхна.

— Не говориш смислено — измънка той към талисмана. Свали ръката си и здраво стисна патерицата. Докато се движеше из кораба към собствената си каюта и почивката, пренебрегна едноминутния хилеж на нещото, привързано за китката му.

Гласът ѝ беше хриплив. Беше пяла и преди, на себе си, във влудяващия плен на пещерата и водния басейн. Гласът ѝ — тогава писклив и дрезгав, бе разбивал съпротивата ѝ в каменните стени и железните прегради, които я ограничаваха.

Но това беше различно. Сега извисяваше гласа си в нощта и пееше древна песен за призоваване.

— Ела — казваше на всеки, който можеше да чуе. — Ела. Времето за събиране настъпи. Ела да споделиш спомени, ела да изминем разстоянието заедно, обратно към мястото на началата. Ела.

Беше проста песен, предназначена да бъде радостна. Предназначена за множество гласове. Изпята само от един, звучеше слабо и жалко. Премести се от Обилието нагоре в Недостига и я изпя под нощното небе, но там звучеше още по-слабо. Пое отново дъх и я изпя отново, по-силно и настоятелно. Не можеше да каже кого призовава; нямаше пресни следи от змийска миризма във водата — само влудяващото ухание на кораба, който следваше. Имаше нещо в този кораб, напомнящо за някакво сродство с нея. Не можеше да си представи как е възможно да е родственичка на кораб и все пак не можеше да отрече дразнещите токсини, носещи се от корпуса му. Пое си дъх да запее отново.

— Ела, присъедини се към родството си и заеми сила на по-слабите. Заедно, заедно изминаваме разстоянието, обратно към нашите начала и нашите завършеци. Съберете се, родени на брега създания на морето, за да се завърнем отново по бреговете. Донесете мечтите си за небе и крила; елате да споделим спомените от нашите животи. Нашето време настъпи, нашето време настъпи.

Последните тръбящи звуци на песента заглъхнаха, отнесени от вятъра. Помнещата изчака за отговор. Нищо. И все пак, докато потъваше безутешно обратно под вълните, ѝ се стори, че токсините, идващи уклончиво от кораба пред нея, станаха по-наситени и отчетливи.

Сама си се присмивам и се дразня, скастри се тя. Може би наистина беше луда. Може би отново бе свободна само за да стане свидетел на края на целия си вид. Обгърна я безутешност, опитала се да я повлече надолу. Вместо това тя отново зае позиция зад кораба, за да го последва накъдето я отведеше.

Глава осма

Господари на Трите царства

Втората жертва на Тинтаглия беше мечка. Тя се съизмери с нея, хищник срещу хищник, обхватът на крилете ѝ срещу замаха на огромните, ноктести лапи. Тя бе спечелила, разбира се, и разкъса корема на мечката, за да пирува с черния дроб и сърцето ѝ. Борбата засити нещо в душата ѝ. Беше доказателство, че вече не е беззащитно, молещо се създание, хванато в капан, в ковчег от собственото си тяло. Беше изоставила човеците, постъпили глупаво, като бяха изрязали телата на братята и сестрите ѝ. Но не техните дела я бяха пленили. Бяха избили рода ѝ предимно поради невежество. В крайна сметка двама бяха склонни да пожертват всичко, за да я освободят. Не ѝ се налагаше да преценява дали дълговете за убийството се уравновесяваха от спасителните действия. Беше ги напуснала завинаги. Колкото и сладко да можеше да е отмъщението, то нямаше да спаси тези от вида ѝ, които все още оцеляваха. Дългът ѝ бе първо към тях.

Беше спала известно време, напреки на улова си. Медното слънце на есента я бе напекло през дългия следобед. Вече събудена, бе готова да продължи. Докато спеше, следващите ѝ действия се бяха избистрили в съзнанието ѝ. Ако някой от вида ѝ беше оцелял, щеше да е сред старите ловни територии. Щеше да потърси първо там.

Беше се надигнала от мечата леш, чието вонящо месо вече гъмжеше от стотици блещукащи в синьо мухи. Беше изпробвала крилете си, усещайки новата сила, придобита от улова. Щеше да е доста по-естествено, ако се бе появила в ранна пролет, да расте цяло лято и да достигне зрялост, преди да падне зимата. Знаеше, че трябва да убива и да се храни колкото се може по-често в тези смаляващи се жътвени дни, да подсили тялото си за идващата зима. Е, така и щеше да направи, тъй като оцеляването ѝ беше от първостепенна важност за нея. Но в същото време щеше да потърси и народа си. Изстреля се от слънчевия хълм, където мечката бе срещнала своя край, и се извиси в небето с равномерно размахване на криле.

Издигна се до висините, където вятърът беше по-силен, и се понесе по теченията, като кръжеше бавно над земите под себе си. Калните поречия и плитчини трябваше да носят вдлъбнати отпечатъци от въргаляли се дракони, но нямаше нищо. Тя се носеше над високите каменни рифове, идеални за припичане на слънце и чифтосване, но всички те бяха гладки, неопорочени от териториалните маркировки от нокти и изпражнения, които трябваше да оповестят предназначението им. Взорът ѝ, по-остър дори от този на ястреб, не видя нито един друг дракон да язди въздушните течения над реката. Далечните небеса бяха сини и празни от дракони чак до хоризонта. Обонянието ѝ, остро поне колкото зрението, не ѝ донасяше мускусната миризма на мъжки, нито дори стар мирис на териториална маркировка. В цялата тази обширна речна долина, тя беше сама. Господарите на Трите царства бяха от драконов вид; бяха владели Небето, Морето и Земята долу. Никой не бе могъл да се сравни с тяхното великолепие и интелигентност. Как беше възможно всички да са изчезнали? Това беше неразбираемо за нея. Все някои някъде трябваше да са оцелели. Щеше да ги намери.

Прелетя в широк, ленив кръг, докато изучаваше земята под нея за познати ориентири. Всичко бе изчезнало. В изминалите години реката се бе изместила в широкото си корито. Наводнения и земетресения бяха оформили земята безброй пъти, отново и отново; наследствените ѝ спомени и преди бяха отбелязвали голямо количество промени в топографията на областта. И все пак промените, които съзираше сега, като че ли бяха по-драстични от всичко, което народът ѝ бе виждал. Почувства, че цялата околност бе потънала, реката изглеждаше по-широка, по-плитка и по-спокойна. Там, където Змийската река бе препускала стремглаво към морето, сега Дъждовната река се виеше в лениви протежения от блата и мочурища.

Човешкият град Трехог бе построен до потъналите руини на стария Френгог на Древните. Древните бяха избрали това място за града, така че да са близо до терена за драконовите пашкули. Някога, в извивката на Змийската река бе имало широки плитчини, където като сребристочерен пясък на блещукащ плаж бе сиял паметният камък. В далечни есенни сезони змиите се изтърколваха от реката върху тамошните закътани плажове. С помощта на възрастните дракони те оформяха пашкулите си от дълги нишки слюнка, смесена с богатия паметен пясък. Всяка есен пашкулите бяха заливали плажа като огромни семенници, очакващи пролетта. И дракони, и Древни бяха бдели над втвърдените обвивки, които предпазваха трансформиращите се същества през цялата дълга зима. Летните лъчи и топлината все някога щяха да дойдат, да докоснат обвивките и да пробудят съществата в тях.

Изчезнали, всички бяха изчезнали. Плаж и Древни, и дракони пазители, всички бяха изчезнали. Но тя яростно си напомни, че Френгог не беше единственият плаж за пашкули. Беше имало и други, по-нагоре по Змийската река.

Надежда се сблъска с безпокойство, докато тя накланяше криле, за да последва водата нагоре по реката. Можеше и да не разпознава вече извивките на земята, но Древните бяха построили собствени градове в близост до пашкулните плажове. Със сигурност бе останало нещо от тези просторни кошери от каменни постройки и павирани улици. Ако не друго, поне щеше да разучи местата, където нейният вид някога се бе излюпвал. Осмели се да се надява, че може би в някои от тези древни градове съюзниците на драконовия народ бяха оцелели. Ако не успееше да намери някой от собствения си род, може би все пак щеше да открие някого, който да ѝ каже какво се бе случило с тях.

Слънцето сред синьото небе беше безпощадно. Далечното жълто кълбо обещаваше топлина, но постоянната мъгла на реката ги мокреше и втрисаше. Малта усещаше кожата си влажна; разкъсванията по разпарцалените ѝ дрехи ясно показваха, че мъглата е също толкова разяждаща, колкото и речната вода. Тялото ѝ бе покрито с ухапвания от насекоми, които постоянно я сърбяха, но кожата ѝ беше толкова раздразнена, че всяко почесване я караше да кърви. Жестокото блещукане на светлината по повърхността на водата я заслепяваше. Опипа лицето си — очите ѝ бяха толкова подпухнали, че бяха станали като цепки, а белегът на челото ѝ стоеше на издутини от грапава тъкан. Не можеше да си намери удобна позиция в малката лодка, тъй като голите дървени седалки не бяха достатъчно големи, за да се легне на тях. Най-доброто, което можеше да направи, беше да застане в полулегнало положение и да спусне ръка над очите си.

Най-много я измъчваше жаждата. Най-лошото до момента беше да е заобиколена от непитейна вода, а гърлото ѝ да е пресъхнало като пергамент. Първият път, когато бе видяла Кеки да повдига шепа с речна вода към устата си, Малта беше скочила към нея с вик да спре. Този път бе успяла навреме. От мълчанието на съветничката и подпухналостта на подутите ѝ, кървавочервени устни заключи, че Кеки се бе поддала на изкушението на водата и то повече от веднъж.

Малта лежеше в малкия поклащащ се съд, докато реката го носеше със себе си, и се чудеше защо я интересуваше. Не можеше да измисли отговор и все пак се ядосваше, че жената би пила вода, която в крайна сметка щеше да я убие. Наблюдаваше съветничката от заслона на ръката си. Красивата рокля от зелена коприна някога щеше да изпълни Малта със завист. Сега беше по-парцалива дори от собствените ѝ дрехи. Изкусно фризираната прическа на съветничката беше плетеница от къдрици около челото и надолу по гърба ѝ. Очите ѝ бяха затворени, а устните ѝ пухтяха навътре и навън заедно с дишането ѝ. Малта се зачуди дали вече не умираше. Колко от водата беше необходима, за да предизвика смърт? После откри, че се чуди дали нямаше да умре въпреки това. Може би беше глупава и беше по-добре да пие, жаждата да спре да я измъчва и да умре по-скоро.

— Може би ще завали — изграчи с надежда сатрапът.

Малта размърда устни и реши все пак да отговори.

— Дъждът пада от облаци — отбеляза. — Облаци няма.

Той остана смълчан, но тя можеше да усети раздразнението, излъчващо се от него като топлината на огнище. Нямаше енергия да се обърне и да му се опълчи. Почуди се защо въобще му бе проговорила. Мисълта ѝ се отнесе обратно към вчерашния ден. Беше почувствала нещо да докосва леко сетивата ѝ, полепващо и все пак нереално, като паяжина по лицето ѝ в тъмното. Беше се озърнала навсякъде, но не бе видяла нищо. После бе насочила погледа си нагоре и бе видяла дракона. Беше сигурна. Беше видяла син дракон, по чиито люспи слънцето проблясваше в сребристо, щом бе доближил връхчетата на крилете си. Тя беше извикала към него с молба за помощ. Виковете ѝ бяха събудили сатрапа и съветничката му от дрямката им. Въпреки това обаче, след като бе посочила и настояла и те да погледнат, те ѝ бяха отвърнали, че там няма нищо. Може би кос, дребнеещ в далечината, но нищо повече. Сатрапът ѝ се беше присмял с думите, че само децата и невежите селяни вярват в истории за дракони.

Това я беше ядосало до такава степен, че не му беше проговорила отново; дори когато бе паднала нощта и той не бе спрял да се оплаква от тъмнината, студа и влагата. Имаше навика да изкарва, че всяко неудобство е по нейна вина, по вина на бингтаунските Търговци или на Дъждовните Търговци. Беше ѝ втръснало от мрънкането му. Беше по-досадно дори от пронизителното бръмчене на мъничките комари, които, щом падна нощта, ги бяха намерили и пируваха с кръвта им.

След като изгревът най-накрая бе дошъл, тя се бе опитала да се убеди, че носи със себе си надежда. Гредата, която бе използвала като гребло, не бе издържала и половината сутрин. Опитите ѝ да ги избута надалеч от главното течение на реката се бяха оказали изтощителни и безполезни. Дъската се бе разпаднала в ръцете ѝ, разядена от водата. Сега седяха в лодката, безпомощни като деца, докато реката ги отнасяше все по-далече от Трехог. Като неудовлетворено и бездейно дете, сатрапът си търсеше поводи за кавги.

— Защо още никой не е дошъл да ни спаси? — настоя внезапно той.

Тя отвърна през рамо:

— Защо биха ни търсили тук? — попита сухо.

— Но ти ги викаше, докато преминавахме покрай Трехог. Всички викахме.

— Това да викаш и да те чуят са две различни неща.

— Какво ще се случи с нас? — Думите на Кеки бяха толкова тихи и изречени с толкова пресипнал глас, че Малта едва успя да ги разбере. Съветничката бе отворила очи и я гледаше. Малта се зачуди дали и нейните очи бяха толкова кървясали.

— Не съм сигурна. — Малта размърда уста в опит да навлажни езика си достатъчно, че да говори. — Ако имаме късмет, реката може да ни отнесе до единия бряг и да заседнем в плитчините или в застоялата вода. Ако имаме голям късмет, може да срещнем жив кораб, отиващ нагоре по реката. Но се съмнявам. Чух, че всички са отишли да прогонят калсидците от Бингтаун. В крайна сметка реката ще ни отнесе до морето. Може би там ще попаднем на други съдове и ще ни спасят. Ако лодката ни издържи толкова дълго. — Ако доживеем да го видим, добави на себе си Малта.

— Най-вероятно ще умрем — отбеляза с досада сатрапът. — Трагедията на моята смърт ще бъде необятна. Ще последват множество други смърти, защото, след като си отида, няма да има кой да поддържа мира между благородниците ми. Никой няма да седне на Перления трон след мен, тъй като ще умра в разцвета на младостта си, без наследник. Всички ще оплакват моята кончина. Калсид вече няма да се бои да предизвика Джамаилия. Пиратите ще плячкосват и палят необезпокоявани. Цялата ми обширна, прекрасна империя ще бъде в руини. И всичко заради едно глупаво момиченце, по селски твърде невежо, за да знае кога му се предлага възможността да се поправи.

Малта се изправи толкова рязко, че малката лодка бясно се заклати. Пренебрегна изплашените стенания на Кеки и се извърна, за да застане лице в лице със сатрап Косго. Той седеше в задната част на лодката, опрял брадичка на коленете си, обгърнал краката си с ръце. Приличаше на капризно десетгодишно дете. Бледата му кожа, предпазвана толкова дълго от природните елементи, бе двойно опустошена от излагането на водата и вятъра. На бала в Бингтаун деликатните му черти и бледата кожа ѝ се бяха сторили романтични и екзотични. Сега просто изглеждаше като болнаво дете. Тя се пребори с внезапно надигналия се порив да го избута през борда.

— Ако не бях аз, вече щеше да си мъртъв — заяви тя с хладен глас. — Беше затворен в стая, пълнеща се с вода и кал. Или си забравил за това?

— А как се озовах там? Заради сплетните на твоите хора. Те ме похитиха и ме отвлякоха, и доколкото ми е известно, вече са изпратили писма за откуп. — Ненадейно млъкна, закашля се, след което с усилие изрече сухите думи: — Въобще не трябваше да идвам в мизерното ви градче. Какво открих там? Не място на чудеса и богатства, както ме убеждаваше Серила, а един мръсен, малък, пристанищен град, гъмжащ от алчни търговци и техните невъзпитани, превзети дъщери. Погледни се! Миг на красота, това е всичко, което някога ще имаш. Всяка жена е красива за месец или два от живота си. Е, ти очевидно вече премина този кратък разцвет, с пресъхналата си кожа и тази цепка надолу по челото ти, хванала коричка. Трябваше да се възползваш от възможността да ме забавляваш. Тогава можеше да те взема в двора, от съжаление към теб, и поне щеше да получиш шанса да зърнеш какво е да живееш сред великолепие. Но не. Ти ме отхвърли и аз бях принуден да удължа престоя си на селските ви танци и да стана мишена на крадци и разбойници. Цяла Джамаилия ще затрепери и рухне без мен. И всичко заради пресилената ти представа за себе си. — Той отново се закашля и езикът му се показа в напразен опит да навлажни изпръхналите му устни. — Ще умрем в тази река. — Подсмръкна. Дребна сълза се събра в крайчеца на окото му и се спусна надолу покрай носа.

Малта почувства моментна омраза, по-чиста от всяко друго чувство, което някога бе изпитвала.

— Надявам се да умреш първи, за да мога да гледам — изграчи тя насреща му.

— Предателка! — Косго повдигна треперещ пръст и я посочи. — Само предател би ми говорил така! Аз съм сатрапът на цяла Джамаилия. Осъждам те да бъдеш одрана жива и после да те изгорят. Кълна се, че ако оживеем, ще се погрижа присъдата ми да те застигне! — Погледна покрай нея към Кеки. — Съветничке. Бъди свидетел на думите ми. Ако умра, а ти оцелееш, твой дълг е да оповестиш волята ми на другите. Погрижи се тази кучка да бъде наказана!

Малта се взираше в него, но не каза нищо. Опита се да навлажни гърлото си, но без успех. Дразнеше я да остави последната дума на него, но нямаше избор. Обърна му гръб.

Тинтаглия утоли глада си с един глупав млад глиган. Беше го открила да рие със зурла в края на една дъбова горичка. Щом го съзря и улови миризмата му, в нея закрещя глад. Обърканото прасе бе стояло загледано в нея с любопитство, докато се бе приближавала към него. В последния момент бе размахало бивните си като че да я прогони. Беше го погълнала на няколко хапки, оставяйки единствено окървавени листа и детрит[2], които да свидетелстват за съществуването му. После бе полетяла отново.

Ненаситността ѝ почти я плашеше. През останалата част от следобеда летя ниско, ловуваше, докато пътуваше, и уби още два пъти — сърна и още един глиган. Бяха достатъчни да утолят глада ѝ, но нищо повече. Къркоренето на стомаха ѝ продължаваше да я разсейва от намеренията ѝ. Тя повдигна очи, за да изследва основното разположение на местността, и изведнъж осъзна, че не бе обръщала внимание накъде лети. Вече не виждаше реката.

Принуди се да не мисли за стомаха си. Понесе се бързо над обширната блатиста долина, докато не се завърна до затлачената, тънка ивица на реката. Тук дърветата се бяха привели под напора на водата и мочурливите брегове се простираха нашироко под балдахина на гората. Нищо обещаващо. Още веднъж се насочи нагоре по реката, но този път не се остави да се носи, а полетя по-бързо от всякога и търсеше, постоянно търсеше позната особеност или признак за обитаване от Древните. Бавно, реката отново се разшири, а гората се отдръпна. Скоро, докато следваше течението към хълмовете, по бреговете отново се появи трева. Земята наоколо бе по-стабилна, повече гора, отколкото тресавище. После, толкова ненадейно, че дъхът ѝ секна, тя разпозна мястото. На хоризонта, в една от извивките на реката мерна бележещата кула на Келсингра. Тя проблясваше под залязващото слънце и сърцето ѝ литна от радост. Кулата все още стоеше, а очите ѝ успяха да различат и други сгради около нея. В следващия момент я обзе разочарование — не надушваше никакъв мирис на дим от комини, от работеща леярна или ковачница.

Полетя към града. Колкото повече се приближаваше, толкова по-ясно се виждаше мъртвилото долу. Пътят не само че беше напълно лишен от оживеното движение, което някога бе търпял, но и в даден момент свлачище го бе запречило напълно. Паметният камък все още си спомняше закостеняло, че някога му бе казано да бъде път. Тя можеше да усети как заклещените спомени на занаятчиите, войниците и номадските търговци, които го бяха обхождали, все още жужаха в камъка. Трева и мъх не бяха успели да го превземат. Друмът все още блестеше — черен, прав и равен, делово прокарващ си път към града. Той все още си спомняше себе си като главен път, но никой друг в света не го правеше.

Тя кръжеше над изоставения град и оглеждаше древното му разрушение. Древните го бяха строили за вековете, безгрижно приемайки, че ще се разхождат по улиците и ще обитават елегантните му домове завинаги. Сегашната празнота се присмиваше на подобни смъртни илюзии. В някакъв момент в миналото, катаклизмено слягане на земята бе разцепило града на две. Разделяше го една огромна пукнатина, а реката си бе присвоила хлътналата половина. Можеше да забележи разрушените отломки от потъналите сгради сред дълбините. Тинтаглия премигна с очи, принуждавайки се да види града такъв, какъвто беше бил, а не какъвто си го спомняше паметният камък. Така бяха строили Древните — нарязвайки паметния камък и носейки го тук, за да издигнат красивия си град върху възвишенията до реката. Бяха обвързали камъка, насила вложили в него собствената си идея за това какво трябва да бъде. Градът стоеше, верен и тих.

Тинтаглия се спусна към него както драконите бяха правили винаги, и почти се уби. Наследствените спомени ѝ казваха, че драконите винаги бяха пристигали като се приземяваха в самата река. Така се постигаше едно зрелищно, показно пристигане. Плъзгащото се гмурване от синьото небе в хладната вода винаги бе предизвиквало забележителен, мек плисък. Кацането на дракон винаги разклащаше акостиралите кораби в котвените им стоянки. Водата омекотяваше приземяването, след което драконът излизаше от хладните дълбини на покрития с камъчета бряг под виковете и приветствията на събралата се тълпа.

Реката бе далеч по-плитка от тази в спомените ѝ. Вместо да се гмурне напълно и да позволи на водата да я поеме, Тинтаглия се разби в нея. Беше дълбоко едва до раменете ѝ и трябваше да е доволна, че не си счупи краката. Единствено омекотяването от силните ѝ мускули успя да я предпази. Разцепи си два нокътя на предния ляв крак и болезнено натърти разгърнатите си криле, докато излизаше от водата не под съпровода на възклицания и приветствени песни, а на фона на шептящия сред изоставените сгради вятър.

Почувства се сякаш обитаваше някакъв сън. Паметният камък бе почти глух за нахлуването на органичен живот. Докато си спомняше какво се предполага да бъде, той отхвърляше протягащите се корени на растенията. Животните, които иначе биха имали възможността да използват града като място за гнездене и намиране на хралупа, бяха прогонени от спомените на камъка за мъже и жени, живеещи там. Макар и след всички тези години, тя виждаше единствено колебливи признаци, че някога природата отново ще превземе мястото. Мъх бе започнал да се настанява в удобните пукнатини между павираните камъни и ъглите на стъпалата. Гарвани и врани, винаги гледащи пренебрежително на човешките претенции за майсторство, имаха няколко разбъркани гнезда, подаващи се от рамките на прозорци или затъкнати в камбанарии. Водорасли бяха полепнали по краищата на фонтаните, които все още задържаха дъждовна вода, пленена в богато украсените им легени. Куполи се бяха срутили върху сградите си. Външните стени на някои от постройките бяха рухнали по време на някакъв отдавна отминал трус, оставяйки вътрешните стаи открити за есенния ден и разнасяйки отломки по улицата под тях. Рано или късно природата винаги възтържествуваше. В крайна сметка градът на Древните щеше да бъде погълнат от дивия свят и тогава никой нямаше да си спомня времето, когато човек и дракон бяха съжителствали заедно.

Тинтаглия се изненада, че подобна мисъл можеше да ѝ скъса сърцето. Човечеството не я привличаше особено в сегашната си форма. Бе имало време, нашепваха предците ѝ от дълбините на съзнанието ѝ, когато драконовата същина се бе смесила с природата на човека и от това случайно сливане се бяха появили Древните. Високи и стройни, с драконови очи и златиста кожа, тази древна раса бе живяла рамо до рамо с драконите и се бе къпала във величието на тази симбиоза. Тинтаглия вървеше бавно по улици, направени щедро широки, за да позволят лесното преминаване на дракон. Стигна до правителствените здания, изкачи широките, плитки стъпала, направени така, че видът ѝ да разполага с елегантен достъп до общите зали на Древните. Външните стени на тези сгради все още проблясваха в черно, украсени с искрящи в бяло барелефни фигури. Кариандра Плодородна продължаваше да разорава земите си след масивните си волове, докато на противоположната стена Сесикария разгръщаше широко крилете си и тръбеше безмълвно.

Тинтаглия премина през пасивните каменни лъвове, пазещи входа. Едната масивна дървена врата вече бе рухнала. Докато минаваше покрай другата, случайно докосване на опашката ѝ я запрати свличаща се на земята сред купчина трески и отломки. Дървото не притежаваше паметта на камъка.

Вътре, полираните дъбови маси се бяха превърнали в купчини дървесен прах, притиснати под каменните плотове, които някога бяха поддържали. Гъста прах бе покрила прозорците; слънчевата светлина едва проникваше в стаята. Овехтели остатъци от богати гоблени стояха накъсани като паяжини по стените. Тук нагъсто се бяха струпали спомени и я викаха, но тя решително задържаше съзнанието си в този ден и тази епоха. Тишината и прахта, и вятърът, шепнещ печално през счупен прозорец. Може би някъде из сградата бяха оцелели някакви записи. Но избледняващи думи върху ронлив пергамент нямаше да ѝ донесат утеха. Тук нямаше нищо за нея.

Постоя още миг, оглеждаща се наоколо, след което се изправи на задните си крака, изпъна врата си и с рев освободи гнева и разочарованието си, тръбейки към вбесяващите призраци, обитаващи мястото, за това, че се чувстваше предадена. Поривът на гласа ѝ раздвижи застоялия въздух в стаята. Опашката ѝ се мяташе и разхвърляше отломките на писалища и пейки и запрати мраморната повърхност на маса в ъгъла, където тя се разби. На отсрещната страна на залата един гоблен отпусна последната си безполезна хватка и се свлече на пода на ивици. Във въздуха тревожно се завъртяха прашинки. Тя мяташе глава напред-назад от края на змийския си врат, тръбейки отново, порив след порив, своя бяс.

После, също толкова внезапно, колкото я бе обзел, пристъпът отмина. Остави предните си крака да се спуснат обратно на хладния черен под. Замълча и се заслуша как последното ехо от собствения ѝ глас затихва и умира. Затихва и умира, помисли тя. Всички те са направили точно това и аз съм последното глупаво ехо, все още отскачащо от тези глухи камъни, неспособни да ме чуят.

Напусна зданието и започна да обикаля изоставените улици на мъртвия град. Дневната светлина избледняваше. Бе летяла бързо и усилено, за да достигне това място и да открие единствено смърт. Преданата памет на камъка бе оставила града в застой. Той бе загинал преди десетилетия и въпреки това животът не бе успял да превземе мястото. Мъхестите жилки, борещи се да превземат прослойките на улицата, бяха жалки. Типично за хората, презрително си помисли Тинтаглия. Това, което повече не можеха да използват, не можеше да използва и никое друго същество. Миг по-късно горчивината на мисълта ѝ я шокира. Значеше ли това, че смята, че Древните не са били по-различни от човеците, оставили я затворена толкова години?

Облицован с камъни кладенец и остатъците от подемен механизъм я откъснаха от мислите ѝ. Почувства приятен прилив на очакване при вида им. Затърси древния спомен. Ах, да. Тук, много отдавна, други от вида ѝ бяха пили, но не вода, а носещата се сребриста течност на магията, чиито жилки обгръщаха паметния камък. Дори за дракон това беше силен опиат. Да пие от него така, неразреден, беше като да постигне единение с вселената. Споменът беше изкусителен. Почувства прилив на копнеж за това усещане на връзка. Подуши ръба на кладенеца и надзърна в дълбините му. Докато завърташе глава, ѝ се стори, че зърна далечен проблясък на сребристо на самото дъно, но не можеше да е сигурна. Нима звездите не блестяха през деня на дъното на най-дълбоките кладенци? Можеше да не е нищо повече. Каквото и да беше, бе твърде далеч от обхвата на зъбите или ноктите ѝ. Нямаше да пие до насита течна магия оттук. Никой дракон никога повече нямаше да го направи. Да си спомни това невкусено удоволствие бе просто още едно изтезание за нея. То определяше агонията на нейната самота. Много предпазливо тя разби ръждясалите останки от подемния механизъм и ги бутна в кладенеца. Остана заслушана в дрънченето на парчетата, трополящи надолу по тесния отвор.

Малта бе затворила очите си заради яркостта на реката. Щом ги отвори отново, светлината си отиваше от деня. Тази милост бе придружена от настъпващия хлад на нощта. Първият комар избръмча доволно край лявото ѝ ухо. Малта се опита да вдигне ръка, за да го разкара, но откри схванатите си мускули сковани сякаш докато беше спала, беше ръждясала. Пъшкайки от болка, тя надигна глава. Кеки беше смачкана купчина парцали, наполовина върху седалката, наполовина на пода на лодката.

Приличаше на умряла.

Ужас сграбчи сърцето на Малта. Не можеше да бъде заклещена на тази лодка с мъртва жена. Не можеше. Тогава глупостта на ужасилата я мисъл я осени. Отвратителна усмивка изкриви лицето ѝ. Какво щяха да направят, ако Кеки бе мъртва? Щяха да я изхвърлят през борда ли? Малта не можеше да направи това, не и повече от това да седи и да се взира в мъртвата жена, докато самата тя не умреше. Едва можеше да помръдне езика в устата си, но успя да изграчи:

— Кеки?

Съветничката раздвижи ръка по влажните дъски на пода. Беше само потрепване на пръстите, но поне все още не беше мъртва. Изглеждаше, че ѝ е ужасно неудобно. Малта копнееше да я остави така, но поради някаква причина не можеше. Всеки мускул в тялото ѝ закрещя, докато свиваше коленете си и се смъкваше на пода на лодката. След като се озова там, нямаше сили да повдигне Кеки в по-удобно положение. Можеше единствено леко да я побутне. Загърна остатъците от зелената ѝ копринена рокля по-плътно около нея. Тя потупа лицето ѝ.

— Помогни ми да оживея. — Молбата на съветничката бе жалък шепот. Дори не бе отворила очи.

— Ще се опитам. — Малта почувства, че само оформя думите с уста, но Кеки като че ли ги разбра.

— Помогни ми да оживея — повтори Кеки. Опитите ѝ да говори разцепваха устните ѝ. Пое си дъх с ридание. — Моля те. Помогни ми да оживея, а после аз ще ти помогна. Обещавам.

Беше заричането на бито дете, обещаващо подчинение само и само болката да спре. Малта потупа рамото на жената. Повдигна главата на Кеки неловко и я постави там, където седалката на лодката не притискаше бузата ѝ толкова силно. Обви се около гърба на съветничката, за да споделят топлината на телата си. Това беше всичко, което можеше да направи за нея.

Малта принуди схванатите мускули на врата си да завъртят главата ѝ така, че да погледне към сатрапа. Владетелят на цяла Джамаилия се взираше злобно в нея от дъсчената седалка, където се беше свил. Челото му бе отекло над подпухналите му очи и изкривяваше лицето му.

Малта се извърна от него. Опита се да се подготви за нощта като прибра ръце в ръкавите на робата си, повдигайки яката колкото се можеше по-нагоре и прибирайки краката си под полите. Сгушена до Кеки на дъното на лодката, тя си представи, че сега ѝ беше по-топло. Затвори очи и се унесе.

— Ко’ е тфа?

Малта го игнорира. Нямаше да бъде примамена в поредната разправия. Нямаше сили за това.

— Ко’ е тфа? — повтори настоятелно сатрапът.

Малта отвори очи и леко повдигна глава. После светкавично седна изправено, карайки лодката да се заклати бясно. Нещо идваше срещу тях. Тя примижа към него в опит да му придаде позната форма. Само жив кораб можеше да се движи нагоре по Дъждовната река. Всичко друго щеше да се превърне в жертва на разяждащите ѝ води. Но формата бе по-близо до водата, отколкото един жив кораб трябваше да бъде, и изглежда, имаше едно-единствено правоъгълно платно. Осветяваха я единствено собствените ѝ, приглушени фенери, но на Малта ѝ се стори, че забелязва движение и от двете страни. Високият деформиран нос подскачаше, докато корабът си проправяше път нагоре по реката. Малта се изправи със скърцане, разтягайки крака, докато наблюдаваше приближаващия кораб с неверие, което ѝ пречеше да го възприеме. Клекна обратно. Беше тъмно, а лодката им беше малка. Възможно беше корабът да ги подмине, без да ги забележи.

— Какво е това? — болезнено произнесе сатрапът.

— Тихо. Това е калсидска бойна галера. — Малта се взираше в настъпващия кораб. Сърцето ѝ биеше бясно в гърдите. Каква работа имаше калсидски кораб, плаващ нагоре по Дъждовната река? Единственото обяснение беше да шпионира или напада. И все пак беше единственият кораб, който бяха видели. Очакваше ги спасение — или жестока смърт. Докато се колебаеше, чудейки се какво да прави, сатрапът действа.

— Помощ! Помощ! Тук сме! Тук сме! — Той се надигна до полуклек при кърмата на лодката, стиснал с една ръка ръба ѝ, а с другата махаше ожесточено.

— Може да не са приятелски настроени! — смъмри го Малта.

— Разбира се, че са! Те са мои съюзници, мои наемници да отърват джамаилските води от пирати. Виж! Носят цветовете на Джамаилия на флагщока си. Те са от моите наемни войници, преследващи пирати. Хей! Тук долу! Спасете ни!

— Да преследват пирати по Дъждовната река? — саркастично отвърна Малта. — Те са нашественици!

Двамата я пренебрегнаха — Кеки също се беше надигнала. Довлече се до седнала позиция на носа на лодката, размаха вяло едната си ръка и жалостиво и безмълвно изписка за помощ. Дори през тази врява Малта успя да чуе изненаданите викове от наблюдателницата на галерата. За секунди на носа на кораба се появиха множество фенери, хвърлили върху екипажа разкривената сянка на чудовищната фигура отпред. Силуетът на мъж внезапно посочи към тях. Последваха го други двама. Викове от палубата на галерата издаде вълнението им. Корабът се отклони, за да се насочи право към тях.

На кораба като че ли му отне твърде много време, за да ги достигне. Беше им хвърлено въже и Малта го хвана. Тя се стегна, докато придърпваха съдовете един към друг. Фенерите, държани отвъд перилата на галерата, я заслепяваха. Тя стоеше глупаво, държейки въжето, докато първо сатрапът, а после Кеки бяха качени на борда. Щом дойде нейният ред, тя достигна палубата им и установи, че краката не я държаха. Свлече се на дъските. Заваляха настоятелни въпроси от калсидски гласове, но Малта само поклати глава. Имаше повърхностни познания по езика от баща си, но устата ѝ бе твърде суха, за да говори. Бяха дали вода на сатрапа и Кеки и съветничката им благодареше колебливо. Предложиха и на нея и Малта забрави всичко друго. Мехът ѝ бе отнет твърде скоро. Някой ѝ подхвърли одеяло. Тя го уви около раменете си и седна, треперейки ужасно, чудейки се какво щеше да се случи с тях.

Сатрапът бе успял да се вдигне на крака. Калсидският му бе гладък, макар и загрубял от състоянието на гърлото му. Малта слушаше унило, докато глупакът им се представяше и им благодареше, че са го спасили. Моряците го слушаха широко ухилени. Езикът не ѝ беше необходим; жестовете и интонацията им издаваха скептицизма им. Сатрапът започна да се ядосва и веселието им се увеличи.

Тогава се присъедини и Кеки. Тя говореше по-бавно от сатрапа, но Малта отново научи повече от тона ѝ, отколкото от малкото думи, които успя да разпознае. Нямаше значение, че дрехите ѝ бяха мръсни и разкъсани, външният вид — загрубял, а устните — напукани. Съветничката ги мъмреше и упрекваше на изряден калсидски и използваше уважителните местоимения вместо обичайните норми. Още повече, Малта знаеше, че никоя калсидска жена не би се осмелила да говори по този начин, освен ако нямаше твърда вяра в положението на мъжа, който я защитаваше, да я предпази от гнева на моряците. Кеки посочи към флага на Джамаилия, който висеше отпуснато от корабната мачта, а после обратно към сатрапа.

Малта наблюдаваше как отношението на мъжете се променя от присмех в несигурност. Мъжът, помогнал ѝ да стъпи на крака, внимаваше да докосва само дланите или ръцете ѝ. Да постъпи иначе би било смъртна обида за бащата или съпруга. Малта уви одеялото по-плътно около раменете си и успя да се дотътри сковано до сатрапа и Кеки.

Не беше впечатлена от кораба им. По цялата му дължина, между пейките за гребците се простираше повдигната палуба. Предната и задната част бяха издигнати над палубата, предназначени повече за битка, отколкото за подслон или удобство. Моряците ги придружиха до задната, въведоха ги в някаква каюта и ги оставиха.

Мина известно време, преди очите ѝ да се приспособят. За заслепения ѝ взор меката светлина в кабината изглеждаше ярка. Разкошни кожи покриваха кревата, а на пода студените ѝ, голи крака бяха обгърнати от дебела черга. В ъгъла гореше малък мангал, който изпускаше в равни количества изпарения и горещина. Топлината предизвикваше бодеж и изтръпналост по кожата ѝ. Мъж, седящ зад маса за морски карти, приключи с намастиляването на някаква линия и си отбеляза кратка бележка. Бавно повдигна очи, за да ги огледа. Сатрапът смело — или глупаво — се приближи и се отпусна в друг от столовете до масата. Той заговори, а в гласа му не се съдържаше нито заповед, нито молба. Малта разпозна думата за „вино“. Кеки седна на пода, в краката на сатрапа. Малта остана да стои до вратата.

Наблюдаваше събитията сякаш гледаше пиеса. С натежало сърце осъзнаваше, че съдбата ѝ е в ръцете на сатрапа. Нямаше вяра в честта и интелигентността му, но обстоятелствата я ограничаваха. Не знаеше достатъчно калсидски, за да говори от свое име, а и добре осъзнаваше по-ниското си положение според калсидските порядки. Ако се опиташе да се обяви за независима от сатрапа, щеше да се лиши и от закрилата, която можеше да ѝ предложи. Тя стоеше мълчаливо, трепереща от глад и изтощение, и наблюдаваше как се решава съдбата ѝ.

Корабният юнга донесе на капитана вино и поднос със сладки бисквити. Тя трябваше да издържи да гледа как капитанът налива вино за себе си и за сатрапа. Двамата пиха заедно. Разговаряха — сатрапът вършеше по-голямата част от говоренето, прекъсван от честите глътки вино. Някой му поднесе някаква купа, от която се надигаше пара. От време на време, докато се хранеше, подаваше на Кеки бисквита или парче хляб като че ли беше куче, свило се под масата. Жената приемаше трохите и ги гризеше бавно, без признаци да иска още. Беше изморена, но Малта забеляза, че се стреми да следи разговора. За първи път Малта почувства леко възхищение към Кеки. Може би бе по-силна, отколкото изглеждаше. Дните на открито бяха превърнали очите върху подпухналото ѝ лице в цепки, но в тях все още блещукаше една опърничава светлинка.

Мъжете приключиха с яденето, но останаха на масата. Някакво момче дойде, носещо лакирана кутия. Извади от нея две бели, глинени лули и няколко гърненца с билки. Косго седна изправен и възкликна от удоволствие. Сладко предчувствие заблестя в очите му, докато капитанът натъпкваше щедра доза в едната от лулите, след което му я подаде. Сатрапът се приведе напред, към огънчето, което мъжът му предложи. Дръпна силно от лулата, докато смесицата от опияняващи билки се разпалваше. За момент остана неподвижен и просто дишаше, с блажена усмивка, разстилаща се по лицето му. После се облегна назад и издиша дима в знак на доволство.

Скоро в стаята се задипли дим. Мъжете говореха неспирно и често се смееха. Малта установи, че едва държи очите си отворени. Опита се да задържи вниманието си върху капитана и да прецени реакциите му спрямо казаното от сатрапа, но изведнъж ѝ бе станало трудно да се концентрира. Всичките ѝ усилия бяха насочени към това да остане права. Масата и мъжете в другия край на каютата сякаш се отдалечиха. Гласовете им избледняха до успокояващо мърморене. Тогава капитанът се изправи и тя отново бе запратена в будно състояние. Той протегна ръка към вратата, подканяйки сатрапа да тръгне пред него. Косго се надигна сковано. Изглежда, виното и храната бяха възвърнали част от силите му. Кеки се опита да последва господаря си, но се свлече обратно на килима. Сатрапът изсумтя презрително и отправи някакво извинение към капитана. След това се обърна към Малта:

— Помогни ѝ, глупачке! — заповяда той с отвращение. Двамата мъже напуснаха стаята. Никой не се обърна да види дали жените ги следват.

Скришом, Малта грабна сухар от масата и го натъпка в устата си. Сдъвка го на сухо и преглътна с усилие. Не знаеше откъде намери сили да помогне на Кеки да се изправи и да ги последват. Жената все се препъваше в нея, докато залитаха една до друга. Мъжете бяха извървели цялата дължина на кораба и двете жени бяха принудени да забързат след тях. На Малта не ѝ се понрави погледът, който един от моряците ѝ хвърли. Изглежда, се подиграваха на външния им вид дори докато ги оглеждаха похотливо.

Двете спряха зад сатрапа. Някакъв мъж бързо преместваше притежанията си изпод една груба, стъкмена от дърво палатка, вдигната на палубата под скелетната крепост. Щом той извлачи нещата си, капитанът подкани сатрапа с жест да влезе вътре. Косго любезно наклони глава към него и влезе във временните си покои.

Докато помагаше на Кеки да влезе, мъжът, изместил нещата си, постави ръка на рамото на Малта. Тя погледна към него объркано, питайки се какво иска, но той само се ухили, отправяйки запитване към сатрапа над главата ѝ. Косго се засмя шумно в отговор, но поклати глава. После каза нещо, като повдигна рамене. Малта улови думата „по-късно“. Сатрапът завъртя очи сякаш се дивеше на въпроса на мъжа. Мъжът изписа престорено разочарование на лицето си, но сякаш без да иска спусна ръка по тази на Малта, като за миг докосна извивката на ханша ѝ. Малта възкликна шокирано. Капитанът го побутна приятелски и Малта заключи, че това трябва да е първият помощник. Не разбираше какво точно се бе случило току-що, но реши, че не я интересува. Игнорира всички, за да помогне на Кеки да се добере до единствената койка, но щом я достигнаха, жената се изсипа като безгръбначно на пода до нея. Малта безнадеждно я задърпа за ръката.

— Не — промълви Кеки. — Остави ме тук. Иди застани до вратата. — Малта я изгледа смаяно. Жената вложи цялата си останала сила в нареждането си: — Не го подлагай на съмнение сега. Прави каквото ти казвам.

Малта се поколеба, но после усети погледа на капитана върху себе си. Надигна се неловко и закуцука през стаята, за да застане до вратата. Като прислужница, присветна ѝ внезапно. В нея пламна гняв, който обаче не успя да ѝ даде сили. Очите ѝ се залутаха из малката стая. Стените бяха от кожа. Имаше само една койка и малка масичка, на която гореше фенер. И това беше всичко. Очевидно беше временно. Замисли се над това. Миг по-късно капитанът пожела приятна вечер на сатрапа. Вратата едва се бе хлопнала зад мъжа и Малта се свлече на пода. Все още беше гладна и жадна, но засега и сънят щеше да свърши работа. Придърпа одеялото си по-плътно около себе си.

— Стани — посъветва я сатрапът. — Момчето ще се върне с храна за Кеки и ще очаква нейната помощничка да я приеме. Не ме излагай като откажеш. Ще донесе и топла вода. Като ме изкъпеш, можеш да се погрижиш и за нея.

— Предпочитам да се хвърля зад борда — уведоми го Малта, без да помръдва от мястото си.

— Тогава си остани там. — Храната и виното бяха възвърнали арогантността му. С пълно пренебрежение към нея той започна да съблича мръсните си дрехи. Тя оскърбено извърна поглед, но не можа да избегне думите му:

— Няма да се наложи да се хвърляш зад борда. Екипажът вероятно ще го направи, след като приключи с теб. Това ме попита първият помощник, когато ти дойде. „Белязаната свободна ли е?“ Казах му, че си слугинята на моята жена, но вероятно по-късно тя би могла да се лиши от теб за известно време. — Крайчетата на устните му се извиха в превъзхождаща усмивка. Гласът му мазнееше от фалшива доброта. — Не забравяй, Малта. На този кораб си все едно в Калсид. На този съд, ако не принадлежиш на мен, тогава си ничия жена. А в Калсид, ничията жена е жена на всички.

Малта бе чувала това и преди, но никога не бе разбирала напълно значението му. Стисна челюсти. Дрезгавият глас на Кеки върна погледа ѝ върху нея.

— Велеславният сатрап Косго говори истината, момиче. Изправи се. Ако искаш да се спасиш, бъди слугиня. — Тя пое дъх и добави загадъчно: — Помни обещанието ми и ме послушай. Ако искаме който и да е от нас да оцелее, трябва всички да оживеем. Неговото положение ще ни пази, ако и ние пазим него.

Сатрапът изрита настрани и последния пласт от одеянията си. Бледото му тяло шокира Малта. Бе виждала разголените гърди на работниците по доковете и нивите, но никога преди не бе виждала напълно гол мъж. Противно на волята си, очите ѝ бяха привлечени надолу, към слабините му. Беше чувала, че се нарича мъжество. Бе очаквала нещо повече от поклащащо се розово стълбче сред гнездо от къдрави косми. Висящият член ѝ приличаше на червей и изглеждаше нездрав. При всички мъже ли беше така? Отврати я. Коя жена можеше да понесе противно нещо като това да се докосва до тялото ѝ? Тя откъсна поглед. Сатрапът като че ли не забеляза неодобрението ѝ, а вместо това се оплака:

— Къде е водата за банята? Малта, върви питай защо се бавят.

На вратата се почука, преди Малта да има време да откаже. Стана бързо, презирайки се заради капитулацията си. Преградата на вратата бе поместена и юнгата влезе, като подритваше по пода пред себе си дървена вана, докато носеше две кофи с вода. Остави товара си и се загледа в сатрапа сякаш и той не бе виждал гол мъж. Наум, Малта се почуди дали беше заради бледността на сатрапа, или заради отпуснатото му слабо тяло. Дори Силдин имаше повече мускули по гръдния си кош. Зад момчето дойде още един моряк, който носеше поднос с храна. Той се огледа наоколо, след което го подаде на Малта, но поясни с махване на ръката, че е предназначен за Кеки. Двамата с юнгата напуснаха стаята.

— Дай ѝ храната — озъби ѝ се сатрапът, докато тя зяпаше водата, сухарите и редкия бульон върху подноса. — После ела тук и налей водата за банята ми. — Докато говореше, се качи в плитката каца, клекна и се кротна там, в очакване. Малта се взираше в него. Знаеше, че е приклещена.

Прекоси стаята и тръсна подноса на пода до Кеки. Жената се протегна и взе един твърд сухар, след което го остави обратно, облегна глава на ръцете си и затвори очи.

— Толкова съм изморена — прошепна дрезгаво. За първи път Малта забеляза лъскавината на прясна кръв в крайчетата на устата ѝ. Тя коленичи до съветничката.

— Колко от речната вода изпи? — Кеки само въздъхна дълбоко и застина. Малта докосна плахо ръката ѝ. Кеки не реагира.

— Остави я. Ела тук и ми налей вода.

Малта погледна с копнеж към храната. Без да се обръща, тя надигна купата с бульон и алчно изпи половината. Топлина и влага в едно. Беше прекрасно. Отчупи парченце сухар и го доближи до устата си — беше твърдо, сухо и сурово, но беше храна. Започна да го гризе.

— Подчини ми се веднага или ще извикам онзи моряк, който те иска.

Малта остана на мястото си. Взе гарафата с вода и изпи половината. Щеше да е честна и да остави другата половина за Кеки. Хвърли поглед към сатрапа. Той клечеше гол в плитката вана. Разчорлената му коса и обветреното лице караха главата му да изглежда сякаш не си принадлежи с бледото му тяло.

— Знаеш ли — започна тя разговорливо — колко много приличаш на оскубано пиле в тиган?

По напуканото му лице изведнъж избиха червени петна от бяс.

— Как смееш да ми се присмиваш? — ядосано попита той. — Аз съм сатрапът на Джамаилия и ще…

— А аз съм дъщерята на бингтаунска Търговка и някой ден самата аз ще стана такава. — Тя поклати глава. — В крайна сметка леля Алтея се оказа права. Не дължим никаква вярност на Джамаилия. Аз със сигурност не изпитвам никакъв дълг към кльощав младеж, който дори не може да се измие сам.

— Ти? Мислиш се за бингтаунска Търговка, момиченце, но знаеш ли каква си всъщност? Мъртва. Мъртва си за всички, които някога са те познавали. Дали въобще ще те потърсят толкова надолу по реката? Не. Ще те оплакват за малко повече от седмица и ще те забравят. Сякаш никога не си съществувала. Никога няма да разберат какво се е случило с теб. Говорих с капитана. Ще обърне галерата по течението. Разузнавали са нагоре по реката, но сега, след като ме спасиха, разбира се, плановете им се промениха. Ще се присъединим към другарите му в устието на реката и ще отплаваме право към Джамаилия. Никога повече няма да видиш Бингтаун. Така че сега това е твоят живот и е най-доброто, което ще получиш. Избирай, Малта Вестрит, някога от Бингтаун. Живей като слугиня или умри като изхабена мърла, изхвърлена от бойна галера.

Сухарът ненадейно заседна на гърлото ѝ. Тя прозря истината на казаното в студената му усмивка. Миналото ѝ беше отнето. Сега това беше животът ѝ. Тя се надигна бавно и прекоси стаята. Погледна надолу към мъжа, клекнал нелепо в краката ѝ, който щеше да властва над нея. Той посочи с презрение към кофите. Девойката погледна към тях, чудейки се как да постъпи. Изведнъж всичко изглеждаше толкова далечно. Беше толкова изморена и отчаяна. Не искаше да бъде прислужница, нито искаше да бъде използвана и захвърлена от пасмина мръсни джамаилски моряци. Искаше да живее. Щеше да направи каквото е нужно, за да оцелее.

Вдигна горещата кофа. Пристъпи до ваната на сатрапа и изля бавна струя отгоре му, докато той не въздъхна с удоволствие от течащата топлина. Внезапен полъх на парата накара Малта да се усмихне. Идиотите бяха затоплили речна вода за банята му. Трябваше да се досети. Кораб с такава големина нямаше да разполага с огромни количества прясна вода. Щяха да пестят количеството, с което разполагаха. Калсидците очевидно знаеха, че не могат да пият от речната вода, но не осъзнаваха, че не трябва и да се къпят с нея, вероятно защото изобщо не се къпеха. Не знаеха какво ще му причини. Утре щеше да е покрит с пришки.

Тя се усмихна сладко и попита:

— Да излея ли и втората кофа върху теб?

Глава девета

Битка

Погледът на Алтея пробяга по палубата. Всичко вървеше гладко. Вятърът бе постоянен, Хаф беше на руля. Тъмносиньото небе над тях беше ясно. В центъра, шестима моряци повтаряха рутинна серия удари и парирания с пръчки. Макар да не влагаха много ентусиазъм в действията си, Брашън, изглежда, бе доволен от формата и точността, която постигаха. Лавой сновеше между тях, като порицаваше и поправяше шумно. Тя поклати глава. Не твърдеше, че знае всичко за битките, но този установен ред я озадачаваше. Нито една битка нямаше да бъде толкова подредена като нанеси-и-поеми серията от удари, която моряците упражняваха, нито толкова спокойна и незабързана, колкото предхождащата тренировка по стрелба. Как можеше да е от полза? Все пак държеше устата си затворена и щом дойдеше нейният ред, повтаряше упражненията заедно с останалите, като се опитваше да вложи старание. Бе започнала да става все по-точна с лекия лък, който ѝ бе определен. И все пак беше трудно за вярване, че нещо от това би било полезно в истинска битка.

Не бе споделила притесненията си с Брашън. Напоследък чувствата ѝ към него бяха започнали да се стоплят. Не би се изкушила с разговори насаме — щом той можеше да се владее, и тя можеше. Беше въпрос на уважение. Слушаше ритмичното дрънчене на смешните подобия на мечове, което Клеф задаваше с една матроска песен. Ако не друго, то поне възпираше екипажа от правенето на пакости. Парагон имаше на борда си необикновен екипаж, тъй като Брашън бе наел достатъчно мъже както за битка, така и за правилното функциониране на кораба, а също и допълнителен брой, който да попълва загубите. Робите, пътуващи нелегално на кораба, бяха увеличили бройката още повече. В тесните каюти, когато мъжете нямаха задължения, се пораждаха безсмислени спорове.

Доволна, че нищо не изисква вниманието ѝ, Алтея скочи на мачтата. Напъна се да я изкачи за бързина; понякога мускулите ѝ се схващаха заради ограниченията на кораба. Една кратка разходка до наблюдателницата отпускаше някои части на схванатите ѝ крака.

Янтар чу приближаването ѝ. Тя като че ли винаги беше свръхестествено осведомена за хората около нея. Алтея видя примирената приветствена усмивка на дърводелката, докато се прехвърляше върху платформата, и седна до нея с поклащащи се във въздуха крака.

— Как се чувстваш? — поздрави тя Янтар.

Жената се усмихна печално.

— Добре. Ще спреш ли да се тревожиш? Мина ми. Казах ти, че неразположението е на периоди. Нищо сериозно.

— Мхм. — Алтея не беше сигурна, че ѝ вярва. Все още се чудеше какво се бе случило онази нощ, когато я бе намерила на палубата в безсъзнание. Дърводелката твърдеше, че просто е припаднала, а синините по лицето ѝ са от сблъсъка с пода. Алтея не можеше да измисли причина, поради която да я лъже. Ако Лавой я беше ударил, със сигурност тя или Парагон щяха досега да са се оплакали.

Заразглежда лицето ѝ. Напоследък Янтар бе умолявала за пост на наблюдателницата и Алтея неохотно ѝ го беше предоставила. Ако припаднеше тук горе и паднеше на палубата, щеше да се нарани много повече от това да си насини лицето. Въпреки това самотното дежурство сред висините ѝ се отразяваше добре — макар вятърът да бе изсушил лицето ѝ докато не се беше обелило, кожата отдолу бе загоряла, със здрав вид, което караше очите ѝ да изглеждат по-тъмни, а косата — по-жълтеникавокафява. Алтея за първи път я виждаше да изглежда толкова жизнена.

— Няма нищо за гледане — неловко измърмори Янтар и Алтея осъзна, че се взира. Нарочно се направи, че не разбира. Огледа хоризонта сякаш проверяваше за платноходи.

— Сред тези острови никога не се знае. Това е една от причините пиратите толкова да харесват тези води. Някой кораб може да се спотайва и да причаква жертвата си да се покаже. С всички тези заливчета и тесни протоци, един пират може да дебне отвсякъде.

— Ето оттам например — повдигна ръка Янтар и посочи. Алтея последва жеста с поглед. Известно време се взира изучаващо, след което попита: — Видя ли нещо?

— За момент реших, че съм. Върха на мачта, движеща се зад дърветата на онзи връх.

Алтея примижа и се загледа.

— Там няма нищо — заключи тя и отпусна тялото си. — Може би си видяла птица, преминаваща от дърво на дърво. Окото бива привличано от движение, нали знаеш?

Водният пейзаж пред тях предлагаше смайваща гледка от зелени и сини тонове. От водата излизаха скалисти острови със стръмни склонове, но над скалите се разстилаше буйна растителност. Потоци и водопади се изливаха от урвите им. Ярката течаща вода блестеше на слънчевата светлина, а после се спускаше, за да се разбие в напористите вълни. Всеки на палубата можеше да види това. Тук, на върха на мачтата, се виждаха истинските очертания на земята и водата. Цвета на водата варираше не само според дълбочината, но и според това колко сладка вода се изливаше върху солената. Различните нюанси синьо казваха на Алтея, че каналът пред тях е достатъчно дълбок за Парагон, но е сравнително тесен. Янтар трябваше да наблюдава тези нюанси ѝ да извика обратно към Хаф на руля, ако на пътя им се изпречеха плитчини. Разместването на пясъчни наноси беше втората чутовна опасност на Пиратските острови. На запад, множество показали се над водата островчета можеха да се сбъркат с острови или също толкова лесно да се сметнат за върховете на потънали крайбрежни планини. От тази посока течеше безспир прясна вода, носеща със себе си пясък и отломки, които оформяха нови наноси и плитчини. Бурите, които често брулеха местността, помитаха всичко по пътя си и преустройваха тези препятствия за плаването. Картографирането на Пиратските острови беше безполезна задача. Водните пътища се задръстваха с тиня и ставаха непреодолими само за да се разчистят при следващата буря. Опасностите на корабоплаването, които забавяха тежко натоварените търговски съдове, бяха съюзници на пиратите. Пиратските плавателни съдове често бяха плитководни, задвижвани както от платната, така и от теченията, и с екипаж от мъже, познаващи водите толкова добре, колкото бе възможно. За всички дни, през които Алтея бе плавала по Прокълнатите брегове, никога преди не бе навлизала толкова навътре сред Пиратските острови. Баща ѝ винаги ги бе избягвал, както и всякакъв вид неприятности.

— Печалбата от опасността се изплаща само в неприятности — бе казвал неведнъж. Алтея се усмихна.

— За какво си мислиш? — тихо я попита Янтар.

— За баща ми.

Янтар кимна.

— Това, че вече можеш да мислиш за него и да се усмихваш, е добре.

Алтея промърмори в съгласие, но не каза нищо повече. За известно време се носеха върху мачтата в тишина. Високата платформа усилваше лекото поклащане на кораба под тях. Алтея не си спомняше момент, в който да не бе намирала това за опияняващо. Ала спокойствието не трая дълго. Въпросът я човъркаше. Без да поглежда към Янтар, попита отново:

— Сигурна ли си, че Лавой не ти е сторил нищо?

Янтар въздъхна.

— Защо бих те излъгала?

— Не знам. Защо би отговорила на въпроса ми с въпрос?

Янтар се обърна към нея открито.

— Защо не можеш да приемеш, че се чувствах зле и припаднах? Ако се беше случило нещо друго, мислиш ли, че Парагон щеше да си мълчи през цялото това време?

Алтея не отвърна веднага.

— Не знам — каза накрая. — Напоследък Парагон като че ли се променя. Преди ме дразнеше, когато беше намусен или мелодраматичен; приличаше ми на пренебрегнато момче. Въпреки това имаше моменти, в които беше нетърпелив да угажда. Говореше, че иска да се докаже пред мен и Брашън. Но напоследък, когато въобще ми говори, казва ужасни неща. Споменава пирати и всичко, за което говори, е кръв, насилие и убийство. Познава изтезаването. Говори за всичко по такъв начин, че все едно си имам работа със самохвално дете, което ме лъже нарочно, за да ме шокира. Дори не мога да реша на кое от всичко да вярвам. Дали си мисли, че ще ме впечатли с това на колко жестокост е бил свидетел? Ако го предизвикам, той се съгласява, че подобни неща са ужасяващи, но разказва тези истории с такава неприлична радост… Сякаш в него се крие яростен и жесток мъж, който се наслаждава на нещата, на които е способен. Не знам откъде идва тази свирепост.

Тя извърна поглед от Янтар и тихо добави:

— И не ми харесва колко време прекарва с Лавой.

— По-правилно ще е да се каже колко време Лавой прекарва с него. Парагон едва ли търси помощника. Той идва при него, Алтея. И наистина Лавой изкарва наяве най-лошото в Парагон. Той го насърчава в тези негови фантазии на насилие. Те се съревновават в разказването на подобни истории като че да си свидетел на жестокост е мяра за мъжественост. — Гласът на Янтар беше измамно мек. — Боя се, че го прави за собствени облаги.

Алтея се почувства неудобно. Имаше предчувствие, че ще съжалява, задето бе повела разговора в тази посока.

— Нищо не може да се направи по въпроса.

— Нищо ли? — Янтар ѝ хвърли кос поглед. — Брашън може да го забрани.

Алтея поклати глава със съжаление.

— Не и без да подкопае ръководството на Лавой. Мъжете ще го приемат като порицание спрямо него и…

— Нека. Опитът ми показва, че щом един мъж с власт над други мъже започне да пропада морално, най-добре е да се отстрани колкото се може по-скоро. Помисли, Алтея. Корабът не е лукав. Парагон казва каквото мисли. Моряците са по-умни от това. Но ако Лавой придумва Парагон към собствения си начин на мислене, смяташ ли, че не прави същото и с екипажа? Особено с татуираните. Придобил е твърде голямо влияние над тях. В някои отношения те са като Парагон. Животът ги е осакатил и преживяването ги е направило способни на студена жестокост. Лавой разчита на това. Виж как насърчава екипажа да иронизира и измъчва Лоп. — Тя отмести поглед от Алтея и се загледа над водната шир. — Лавой е опасност. Трябва да се отървем от него.

— Но Лавой… — започна Алтея, но внезапно Янтар скочи на крака и я прекъсна.

— Кораб! — извика тя, сочейки. На палубата долу, вторият наблюдаващ поде вика и засочи в същата посока, в помощ на човека зад щурвала. Сега вече Алтея я видя — мачта, която се движеше зад рехава редица от дървета върху продълговата ивица земя, близо до мястото, където Янтар бе гледала по-рано. Корабът вероятно бе изчаквал, за да позволи на Парагон да се приближи, преди да започнат покушението.

— Пирати! — потвърди Алтея и изкрещя „ПИРАТИ!“ надолу, за да предупреди екипажа. Сякаш съзнаващи, че са били забелязани, от флагщока на другия кораб се разгърнаха цветове — червено знаме с черна емблема. Алтея преброи шест малки лодки, които биваха подготвяни да се спуснат. Значи това беше тактиката им: малките лодки щяха да тормозят Парагон и да се качат на борда му, ако им се удадеше възможност, докато по-големият кораб се опитваше да го насочи към плитчините отпред. Ако мъжете от малките лодки успееха да превземат палубата на Парагон, можеха нарочно да го изкарат на сушата и да го разкостят, без да бързат. Сърцето на Алтея задумка. Бяха говорили за това, бяха се подготвяли за него, но някак то успя да я потресе. Макар и само за миг, страхът я сграбчи толкова силно, че не можеше да си поеме дъх. Мъжете в тези лодки щяха да направят всичко по силите си да я убият. С усилие успя да промъкне един дъх сред ужаса си, затвори очи, след което ги отвори широко. Нямаше време да се бои за собствения си живот. Корабът зависеше от нея.

Брашън бе изскочил на палубата още при първото ѝ предупреждение.

— Вдигни платната! — извика му Алтея. — Опитват се да ни нападнат като глутница, но можем да им избягаме. Шест малки лодки и кораб-майка. Бъди предпазлив! Пред нас има плитчини. — Тя се обърна към Янтар: — Върви долу при Парагон. Кажи му, че трябва да ни помогне да го задържим в най-добрия канал. Ако пиратите започнат да ни настигат, дай му оръжие. Може да направи доста, за да отблъсне малка лодка. Аз ще продължа да наблюдавам оттук. Капитанът ще ръководи палубата.

Янтар не чака да чуе повече. Тя изчезна, придвижвайки се надолу по въжетата като паяк сякаш го беше правила цял живот. Парагон заплава редом до ивицата земя и малките лодки забързаха да го пресрещнат. Във всяка имаше по шестима мъже на греблата, а другите стискаха оръжия или куки и изчакваха да им се открие възможност. Под нея, на палубата на Парагон кипеше оживление. Някои от моряците бързаха да опънат още платна, други раздаваха оръжия или заемаха позиции за наблюдение по цялото протежение на перилата. Бясната дейност не приличаше на координираната подготовка, която се бе надявала да види.

Алтея почувства внезапен прилив на надежда. Вълнението я зашеметяваше и потискаше страха ѝ. След всичкото това чакане, шансът ѝ най-после бе дошъл. Щеше да се бие и да убива. Всички щяха да видят на какво е способна; след това щеше да им се наложи да я уважават.

— О, Парагон — прошепна на себе си, внезапно осъзнала източника на чувствата си. — О, корабе, няма нужда да се доказваш пред когото и да е. Не позволявай това да те обладае.

Дори да бе усетил мислите ѝ, не го показа. Тя почти се радваше, че може да замаскира страха си с неговото самохвалство. Извика към Брашън местоположението на приближаващите лодки, за да може той да ги избегне, докато в същото време Парагон крещеше за тяхната кръв. Янтар все още не му беше дала оръжие. Той ревеше заканите си и се мяташе мощно, като размахваше ръцете си на сляпо в търсене на жертва, навлязла в обсега му. Докато Алтея наблюдаваше от полюшващата се височина, две от малките лодки забавиха усилията си при вида и шума от побеснялата фигура. Останалите четири дойдоха необезпокоявани. Вече можеше да ги види ясно. Мъжете носеха червени кърпи с черен знак на челото. Повечето от тях бяха с татуирани лица. Те отвориха широко усти и размахали мечове, закрещяха собствените си заплахи към кораба.

Случващото се на палубата на Парагон беше по-неясно за Алтея. Такелаж и платна препречваха погледа ѝ, но тя можеше да чуе как Брашън реве заповеди и проклятия. Продължи да съобщава позицията на малките лодки. Зарадва се, щом видя, че две от тях вече изоставаха. Може би щяха да се изплъзнат на всичките. Брашън издаде заповед с намерението да ги избегне, но дивото навеждане на фигурата осуетяваше опитите на кормчията. От мястото си Алтея чу извисилия се веднъж глас на Янтар:

— Аз решавам! — категорично заяви тя на някого.

Сърцето на Брашън се сви. Цялата тренировка на екипажа се бе оказала безплодна. Потърси с поглед Лавой, който трябваше да командва стрелците. Също така трябваше и да въдворява ред на палубата, но мъжът беше изчезнал. Нямаше време да го търси — екипажът трябваше да се задейства сега. Мъжете се щураха наоколо като безнадзорни деца, играещи някаква дива игра. При това първо предизвикателство повечето от тях отново се бяха превърнали в бреговата измет, която бе наел в Бингтаун. С разочарование си припомни добре организирания си план: една част от мъжете да защитават кораба, втора — готова за нападение, докато третата съблюдаваше плаването. По такелажа досега трябваше да са се наредили стрелци. Не бяха. Прецени, че може би половината от екипажа му си спомняше какво трябва да върши. Някои се пулеха или надвесваха над парапета, крещейки и обзалагайки се сякаш гледаха конно надбягване. Други крещяха обиди към пиратите и размахваха оръжията си срещу тях. Видя двама мъже да се карат за един меч като ученици. Най-зле от всички беше корабът, който се мяташе напосоки, вместо да се подчинява на щурвала. С всеки миг пиратите настъпваха по-близо.

Той изостави резервираността, която капитанът спазваше с екипажа си. Хаф на руля, изглежда, беше единственият човек, съсредоточен върху задачата си. Брашън се задвижи бързо по палубата. Добре прицелен ритник разбута една група зяпачи.

— По местата! — сопна им се той. — Парагон! — изрева към кораба. — Изправи посоката си!

Пет стъпки го отведоха до мястото, където мъжете ровеха сред оръжията. Хвана за яките двамата кавгаджии, удари главите им една в друга, след което ги въоръжи с други, не така желани мечове. Мечът, за който се бяха припирали, задържа за себе си. Огледа се.

— Джек! Ти си начело на раздаването на оръжието. По едно на човек и ако някой не вземе предложеното му, ще се оправя без. Останалите, подредете се!

Нареди на трима, задържали се назад, да се качат по въжетата, за да наблюдават и да му извикват всичко, което видят. Те се стрелнаха с готовност, като с удоволствие предоставиха оръжията си на онези, които бяха по-нетърпеливи да се бият.

Брашън се укори, че не е предвидил този хаос. Виковете на тримата мъже и Алтея му съобщаваха позицията на приближаващите лодки, а неговите викове раздаваха нареждания на мъжа зад щурвала и екипажа, работещ сред такелажа. Отсъди, че ще успеят да избегнат малките лодки, но на косъм. Що се отнасяше до по-големия съд, е, ветровете издуваха не само платната на Парагон, но и неговите. Имаше преднина и трябваше да може да я задържи. Парагон беше жив кораб, по дяволите. Трябваше да може да надбяга всичко, спрямо което имаше преднина. Независимо от всичко това корабът се отзоваваше със закъснение, сякаш се съпротивляваше на усилията на екипажа да го забързат. В него припламна страх. Ако Парагон не увеличеше скоростта си, по-малките лодки щяха да го доближат.

В рамките на минути Брашън подкара работата да върви гладко. Докато хаосът утихваше, той се огледа за Лавой. Къде беше човекът, чиято работа беше вършил?

Забеляза го да се насочва към бака. Дори по-притеснително от предишното безредие беше малката група мъже, наобиколили Лавой. Съставена предимно от бивши роби, които те бяха успели да промъкнат на борда в Бингтаун, групичката го бе обградила сякаш бяха личната му охрана. Всеки носеше по един лък и меч. Качиха се на бака. Намерението на Лавой личеше в походката му, докато я прекосяваше. Брашън почувства нерационален прилив на гняв. Начинът, по който мъжете се движеха около него, казваше всичко. Това беше отбраният екипаж на Лавой. Те отговаряха пред него, не пред Брашън.

Докато Брашън прекосяваше палубата, палтото му закачи нещо. Той се завъртя раздразнено, за да го откачи, и видя изчервения Клеф, който го беше дръпнал. Момчето държеше дълъг нож в дясната си ръка, а сините му очи бяха широко отворени. Той се сви под строгия поглед на Брашън, но не пусна палтото му.

— Ш’ ви пазя гърба, капитане — оповести Клеф. С презрително кимване на главата посочи към Лавой и наобиколилите го мъже. — Почакайте — предложи той със снижен глас. — Просто ги гле’йте за малко.

— Пусни ме — раздразнено нареди Брашън. Момчето се подчини, но го последва плътно като сянка, докато Брашън се насочваше към бака.

— Елате тук! Всички ще ви избия! Елате по-близо! — радостно крещеше Парагон към пиратите в малките лодки. Гласът му беше по-дълбок и пресипнал, отколкото Брашън го бе чувал някога. Ако не беше количеството от думи, не би познал, че това е неговият кораб. За момент той самият усети кръвожадността на Парагон — дива момчешка решителност да се докаже се свързваше с мъжкия порив да смаже всеки, който му се противопоставеше. Побиха го тръпки, а по гръбнака му пролази още по-голям хлад, щом чу дивия, гръмогласен смях на Лавой. Нима Лавой, без да съзнава, подхранваше безумните емоции на Парагон?

Помощникът продължи да насърчава кораба.

— И още как, приятел. Аз ще ти казвам къде да удряш, а ти ще ги поваляш. Дай му жезъла, жено! Нека покаже на тези мошеници на какво е способен един кораб от Бингтаун!

— Аз решавам! — Гласът на Янтар не беше остър, но високият тон му позволи да се извиси.

— Капитанът повери на мен да отговарям за това. Аз решавам кога на кораба му трябва оръжие. Беше ни заповядано да бягаме, не да се бием. — Стори му се, че долови нотка на страх в гласа ѝ, но студеният гняв я прикриваше добре. Брашън я чу как увещава Парагон с тих, откровен глас:

— Още не е твърде късно. Все още можем да им се изплъзнем. Няма нужда никой да умира.

— Дай ми жезъла! — настоя Парагон, а гласът му изтъня при последната дума. — Ще убия негодниците! Всичките ще ги убия!

Сега Брашън можеше да види каква картинка бяха — там, на бака. Янтар стоеше, стиснала жезъла на Парагон с две ръце. Позата на Лавой беше враждебна, но въпреки думите и мъжете зад гърба му, не посмя да пипне жезъла. Янтар погледна покрай него към Парагон.

— Парагон! — примоли се тя. — Наистина ли искаш отново кръв по палубите си?

— Дай му го! — настоя Лавой. — Не се опитвай да скриеш цял кораб под полите си, жено! Остави го да се бие, щом иска! Няма нужда да бягаме.

Отговорът на Парагон бе прекъснат от друг звук. Зад Брашън, на палубата изтрополи кука, задрънча по нея и за момент се захвана за парапета, преди отново да падне във водата. Отдолу се понесоха нетърпеливи викове и друга кука полетя във въздуха.

— Нашественици! — извика Хаф. — Десен борд откъм кърмата!

Брашън вложи стоманена нотка в гласа си и бързо се покатери на бака.

— Лавой! На кърмата. Отблъсни нашествениците! Стрелци, на парапетите и дръжте тези лодки надалеч от нас. Парагон. Подчини се на руля, без да се мяташ. Ти кораб ли си, или сал? Искам да се измъкнем оттук.

Настъпи краткотрайна пауза, преди Лавой да отговори:

— Да, сър!

Отправи се към кърмата, а верните му моряци го последваха. Брашън не успя да види какво премина между Янтар и Лавой, докато помощникът я подминаваше, но забеляза леко побелелите ѝ устни. Стиснатите ѝ юмруци се стегнаха около оръжието, което бе направила за кораба. Той се почуди какво щеше да направи тя, ако Лавой се бе опитал да ѝ го отнеме. Брашън съхрани случката в главата си за по-късно преразглеждане. Приближи се до парапета и се приведе, за да изкрещи към фигурата.

— Парагон! Спри да вършееш наляво-надясно и плавай. Предпочитам да оставя тази сган зад нас, вместо да се бием.

— Няма да бягам! — заяви бясно Парагон. Гласът му стана момчешки и се пречупи. — Само страхливците бягат! Няма слава в това да избягаш от битка!

— Твърде късно е за бягство! — изписука развълнувано зад тях Клеф. — Хванаха ни, сър.

С неверие, Брашън се извъртя, за да огледа палубата на Парагон. Половин дузина пирати бяха превзели палубата на две места. Бяха тренирани бойци и поддържаха формацията си, запазвайки свободно пространство зад себе си за другарите си, изкачващи се по въжетата на абордажните куки. Засега нашествениците единствено защитаваха малкото предимство, което бяха успели да спечелят, и го правеха добре. Неопитните бойци на Брашън само се пречкаха един на друг, нападащи като тълпа. Докато наблюдаваше, още една кука се строполи на палубата, хлъзна се и се захвана. Почти веднага след като се застопори, към върха на парапета се протегна мъжка ръка. Неговите мъже бяха толкова заети да се бият с тези на борда, че не забелязаха тази нова опасност. Само Клеф се спусна надалеч от него, за да се втурне през горната палуба и да пресрещне изкачващите се мъже. Брашън беше ужасѐн.

— Всички, отблъснете изкачващите се! — изрева той. Обърна се обратно към Парагон. — Все още не сме готови за това! Корабе, те ще ни превземат, ако не ни отдалечиш от тях. Накарай го да се вразуми! — извика към Янтар.

Скочи да последва Клеф, но за негов ужас Алтея стигна там преди него. Момчето стрелна ножа си към мъжа, който се опитваше да прехвърли парапета, а Алтея задърпа безуспешно триноктестата абордажна кука. Тя беше здраво забита в дървото, а теглото на катерещите се по прикаченото към нея въже пирати само я вклиняваха още повече. Непосредствено след куката бе прикачена верига, която не позволяваше на защитниците просто да прережат въжето и да освободят куката. Преди Брашън да успее да ги достигне, Клеф нададе див рев и мушна бясно с ножа си. Той потъна дълбоко в гърлото на ухиления пират, който току-що бе прехвърлил ръка през перилото. Потече тъмночервена кръв, шуртяща покрай брадата на мъжа и заливаща Клеф и Алтея, преди да плисне по палубата. Дълбок рев, идващ откъм Парагон, подсказа на Брашън, че корабът я е почувствал. Умиращият мъж падна назад. Брашън чу съприкосновението, щом пиратът се строполи тежко в малката лодка. По виковете разбра, че падналото тяло бе причинило щети.

Брашън побутна Алтея с рамо настрани.

— Пази се! — нареди той. — Назад!

Прехвърли единия си крак през парапета и застопори другия от другата му страна, застанал устойчиво. Тласна меча си надолу, разрязвайки лицето на пират, който все още се държеше за въжето. Късметът им се беше усмихнал — падналият пират почти бе потопил лодката и бе пратил в безсъзнание мъжа, придържал въжето. Вторият пират се изпусна и падна и тогава Брашън съзря шанса си. Скочи обратно на палубата и освободи куката. С ликуващ вик я хвърли долу в морето. Обърна се ухилен, очаквайки Алтея и Клеф да споделят победата му. Вместо това лицето на Алтея бе изкривено от гняв, а Клеф все още гледаше вцепенено ножа в ръцете си и кръвта, която ги покриваше. Вик от кърмата накара Брашън да се извърне. Битката там не вървеше на добре. Той се наведе и разтърси рамото на Клеф.

— Мисли после, момче! Сега ела.

Думите му извадиха момчето от транса му и то последва Брашън, който се втурна към края на кораба. Стори му се, че в същия момент корабът набра скорост. За кратко почувства облекчение, тъй като Алтея не го беше последвала във втурването му към битката. Трима от собствените му мъже се въргаляха на пода и си разменяха удари с един пират сякаш това беше кръчмарска свада. Той ги подмина и пресрещна острието на татуиран мъж с искрящо плешиво теме. Брашън позволи на мъжа да парира острието му с лекота, така че той да може да се хвърли покрай него и да прободе истинската си цел: пиратът, който тъкмо прехвърляше крак през парапета. Докато мъжът падаше, стиснал гърдите си, Брашън заплати за дързостта си — плешивият пират замахна към него и той едва успя да избегне посичането, хвърляйки се настрани. Усети как острието закачи ризата му и плата се разпори. Миг по-късно усети пареща болка надолу по ребрата си. Чу дрезгавия, ужасѐн вик на Клеф, след което момчето се гмурна в битката. То се съсредоточи в ниското и замушка мъжа в краката и прасците. Изуменият пират отскочи назад в опит да избегне прорязванията на момчето. Брашън се изправи на крака и заби меча си напред с две ръце. Както се изправяше, върхът на острието намери гърдите на плешивия мъж и потъна дълбоко. Мъжът се блъсна в парапета и се преметна през него, като запада крещейки.

Брашън и Клеф бяха прекъснали омагьосания кръг на пиратите защитници. Екипажът му се хвърли напред, обръщайки битката в сбиване. Този начин на бой им бе познат; скупчиха се върху останалите пирати и започнаха да ги ритат и тъпчат. Брашън се отдръпна от схватката и огледа палубата. Мъжете по въжетата крещяха, че пиратският кораб изостава, след като Парагон набра скорост. Бърз поглед към десния борд му показа, че Лавой и групата му се бяха справили с техните нападатели. Двама от екипажа му бяха повалени, но все още се движеха. Трима от пиратите бяха все още на борда на Парагон, но другарите им долу в лодките им крещяха да се откажат и да скочат.

Викове, идващи откъм носа, го предупредиха за друга група нашественици. Трябваше да разчита, че Лавой ще успее да се справи с тези на кърмата. Брашън се втурна напред, все още следван от Клеф. Шестима мъже се бяха качили на палубата на Парагон. За първи път Брашън успя да види ясно черния знак върху червените шалове, омотани около главите им. Беше птица с разперени криле. Гарван? Знакът на Кенит? Държаха мечовете си в готовност, докато защитаваха куката зад тях. Въпреки това от другарите им долу се чуха викове:

— Оставете ги! Капитанът ни вика обратно!

Пиратите на борда стояха нерешително, очевидно нежелаещи да загубят постигнатото.

Алтея ги заплашваше с меч. Брашън изруга под нос; поне беше имала благоразумието да не се приближава прекалено. Янтар беше наблизо, стиснала умело, ако не дори агресивно, някакво острие. Лоп, да не повярваш, пазеше гърба на Алтея с жезъл. Лавой беше заявил, че не би доверил на мъжа оръжие с острие. Високият мъж се хилеше развълнувано, като удряше с края на жезъла по палубата и този негов див ентусиазъм, изглежда, плашеше поне един от пиратите.

— Все още можем да превземем кораба! — изрева един от пиратите на палубата. Мечът му си оставаше в готовност, докато крещеше надолу към лодката под тях. — Качвайте се тук! Поставили са жени да се бият с нас. Десетима от нас ще могат да превземат целия кораб!

Мъжът беше висок. Върху старата робска татуировка на лицето му бе поставена птицата с разперените крила.

— Вървете си! — Думите на Янтар преодоляха вятъра, а тонът ѝ бе странно подчиняващ. — Не можете да победите. Приятелите ви ви изоставиха. Недейте да умирате в опит да превземете кораб, който не можете да задържите. Бягайте, докато все още можете. Дори да ни убиете, не можете да задържите жив кораб против волята му. Той ще ви убие.

— Лъжеш! Кенит превзе жив кораб и е още жив! — заяви един от мъжете.

Буен смях избухна от фигурата на носа. Пиратите на палубата не виждаха Парагон, но можеха да го чуят и да почувстват клатенето на палубата, докато размахваше яростно ръце напред-назад.

— Пленете ме! — предизвика ги той. — О, направете го. Качете се на борда, мънички мои рибки. Елате и намерете смъртта си в ръцете ми!

Лудостта на кораба беше като вълна във въздуха, като мирис, който не може да се издиша. Докосна всички с неприятен допир. Алтея пребледня, а на Янтар като че ли ѝ призля. Побърканата усмивка се оттече от лицето на Лоп като капеща боя, оставила единствено лудостта в очите му.

— Аз се махам — обяви един от нашествениците. За един дъх беше прекрачил перилото и се спусна по въжето. Друг го последва, без да обели и дума.

— Останете с мен! — изврещя водачът им, но мъжете не го послушаха. Избягаха от другата страна като подплашени котки. — По дяволите! Всички да вървите по дяволите! — Бе останал последен. Извърна се към въжето, но тогава ненадейно Алтея го приближи. Острието ѝ предизвика неговото. Мъжете отдолу му викаха да побърза, защото си тръгват. На палубата, Алтея изведнъж заяви:

— Този ще го задържим, за да го разпитаме какво знае за Кенит! Янтар, освободи куката. Лоп, помогни ми да го хванем.

Представата на Лоп за това да го хванат беше да замахне с жезъла в голяма дъга, която премина в смъртоносна близост до черепа на Янтар, преди да пропука остро в главата на пирата. Татуираният се свлече на пода и Лоп започна да танцува дива, победоносна жига.

— Хванах го, хей, хванах един!

Пази се! Думите бяха като шипове, забиващи се в мозъка на Алтея. Дори докато преминаваше през рутинните задачи, целящи да възвърнат реда и спокойствието на палубата, думите горчиво глождеха душата ѝ. Въпреки всичко, Брашън все още я смяташе за уязвима жена, която не трябваше да се излага на опасност. Пази се, беше ѝ казал и бе поел нейната задача, като освободи куката, която се бе опънала на по-незначителната ѝ сила. Беше я унижил, като ѝ показа, че независимо от всичките ѝ усилия, си оставаше ненадеждна. Неспособна. Клеф беше видял всичко.

Не че тя жадуваше да се бие и да убива. Са знаеше, че не бе спирала да трепери още от онзи първоначален момент. Още когато нашествениците бяха започнали да се катерят отстрани на Парагон, притеснението я беше сграбчило здраво. И все пак се бе задвижила. Не се беше вцепенила, не пищеше и не се опитваше да избяга. Беше дала най-доброто от себе си, за да изпълни задълженията си. Но това не се беше оказало достатъчно. Искаше Брашън да я уважава като пълноправен моряк и корабен офицер. Той ясно бе показал, че случаят не е такъв.

Тя напусна палубата и се качи сред такелажа не само да провери за преследвачи, но и за да потърси малко тишина и уединение. Последният път, когато бе почувствала подобен гняв, беше заради Кайл. Трудно ѝ беше да повярва, че Брашън я бе засегнал по същия начин. Облегна чело на тътнещото въже и затвори очи за момент. Беше смятала, че Брашън я уважава; и още повече — че го е грижа за нея. А сега това. Фактът, че се бе старала да пази дистанция, да се отдръпне от него, когато всъщност искаше да е наблизо, за да се докаже като самостоятелна и силна, караше всичко да горчи още повече. Беше предположила, че стоят на разстояние един от друг, за да запазят дисциплината на кораба. Възможно ли беше той просто да гледа на нея като на развлечение, забавление, което да остави настрана, докато плаваха? Всичко ѝ бе отказано. Не можеше да се представи като жена, която го желаеше, нито като помощник, заслужаващ неговото уважение. Какво тогава беше тя за него? Товар? Нежелана отговорност? След като ги нападнаха, той не се бе държал с нея като с другар, който можеше да му помогне, а като с някой, когото трябваше да предпази, докато се опитва да защити кораба си.

Слезе бавно от мачтата, като пропусна последните няколко стъпки и просто скочи на палубата. Някаква малка част от нея смяташе, че може би беше несправедлива, но на по-голямата, развълнувана заради атаката на пиратите, част не ѝ пукаше. Изправянето пред въоръжени с мечове мъже, които с удоволствие щяха да я убият, я беше променило. Бингтаун и всичко безопасно и възвишено беше останало на левги зад нея. Това сега беше нов живот. Ако искаше да оцелее в този свят, трябваше да се чувства компетентна и силна, а не защитена и уязвима. Поучителният глас в главата ѝ бе внезапно усмирен, тъй като тя застана лице в лице с истината. Затова гневът ѝ към Брашън гореше толкова пламенно. Когато бе признал слабостта ѝ, я беше принудил тя също да я види. Думите му бяха заглождили самоувереността ѝ като змийска слюнка. Престореният ѝ кураж, упоритото ѝ желание да се бие и да се държи сякаш е физически равностойна на мъжете, които я предизвикваха, си бяха отишли. Дори накрая Лоп бе бил този, който повали искания от нея заложник. Лоп, който беше почти полуидиот, пак беше по-ценен по време на битка от нея само заради размерите и мускулите си.

Джек се промъкна до нея, с все още зачервени от битката страни. Усмивката ѝ беше широка и самодоволна.

— Капитанът иска да те види относно затворника.

Беше ѝ трудно да гледа самоувереното лице на Джек. В този момент Алтея би дала всичко, за да има размерите и силата на по-едрата жена.

— Затворник? Мислех, че имаме няколко.

Джек поклати глава.

— Когато Лоп размаха този жезъл, не се шегува. Мъжът така и не се събуди. Очите му се разшириха и започна да се тресе. А после умря. Жалко, предвид че според мен той беше водачът на последната група пирати. Вероятно щеше да ни каже най-много. Мъжете, които пазеше Лавой, се опитаха да се хвърлят през борда. Двама успяха, а един умря на палубата. Но един оцеля. Капитанът смята да го разпита и иска да присъстваш.

— Сега ще отида. Ти как се справи по време на битката?

Джек се ухили.

— Капитанът ме постави начело на раздаването на оръжията. Мисля, че забеляза, че бях повече на себе си от някои други. Обаче не ми се удаде възможност да използвам оръжие.

— Може би следващия път — обеща ѝ сухо. Високата жена я изгледа недоумяващо сякаш я беше смъмрила, но Алтея само попита: — Къде са? В капитанската каюта?

— Не. На бака.

— Близо до фигурата? Къде му е умът?

Джек нямаше отговор, а и Алтея не беше очаквала такъв. Вместо това забърза да се увери сама. Тя се приближи и с недоволство забеляза, че Брашън, Янтар и Лавой вече се бяха събрали около пленника. Почувства се пренебрегната. Беше ли извикал другите преди нея? Опита се да избута гнева и завистта си, но те, изглежда, бяха пуснали корени. Не каза нищо, докато се качваше на бака.

Единственият останал затворник беше млад мъж. Беше удрян с юмруци и душен, когато го бяха пленили, но освен синините и отоците, не изглеждаше да има други наранявания. Няколко робски татуировки се прокрадваха по бузата му. Имаше гъста, сплъстена, буйна кафява коса, която червената му кърпа не успяваше да укроти. Лешниковите му очи гледаха едновременно уплашено и дръзко. Седеше на палубата, с ръце, вързани на гърба, а глезените му бяха оковани един за друг. Брашън стоеше над него, с Лавой до рамото му. Янтар стоеше назад от групата, силно стиснала устни. Не криеше неодобрението си. Шепа моряци се размотаваха по главната палуба, за да гледат разпита. Сред тях беше и Клеф. Алтея се загледа в него, но ококорените очи на момчето бяха фиксирани върху пленника. Само двама от татуираните моряци присъстваха. Лицата им бяха сурови, погледът — студен.

— Разкажи ни за Кенит. — Гласът на Брашън беше равен, но тонът му издаваше, че не го подканва за първи път.

Пиратът, седящ на палубата, упорито се взираше пред себе си. Продължи да мълчи.

— Нека опитам аз, капитане — помоли Лавой; Брашън не му забрани. Здравият първи помощник клекна до мъжа, сграбчи косата му и го принуди да срещне погледа му. — Нещата са следните, красавецо — изръмжа Лавой. Усмивката му изглеждаше по-зле и от озъбване. — Можеш да ни бъдеш полезен и да говориш с нас. Или можеш да полетиш зад борда. Кое да бъде?

Пиратът вдиша накъсано.

— Без значение дали ще говоря, или не, политам зад борда. — Алтея долови в думите му леко ридание и изведнъж ѝ се стори по-млад.

Отговорът му обаче пробуди у Лавой жестокост, а не съжаление.

— Говори тогава. Никой няма да разбере, че си го направил, и може би ще те дрънна по главата, преди да те оставя да потънеш. Къде е Кенит? Това е всичко, което искаме да разберем. Носиш неговият символ. Трябва да знаеш къде акостира.

Алтея хвърли невярващ поглед на Брашън. Тя искаше да узнае много по-съществени неща. Беше ли оцеляла някаква част от екипажа на Вивачия? Как беше самата Вивачия? Имаше ли някакви надежди да я откупят? Но Брашън не продума и дума. Плененият поклати глава. Лавой го зашлеви, не силно, но плесницата бе достатъчна, за да го събори. Преди да е успял да се изправи, Лавой отново го сграбчи за косата и го завлече обратно в седнало положение.

— Не те чух — подигра му се той.

— Да не би да го… — поде яростно Янтар, но Брашън я прекъсна отсечено.

— Достатъчно! — Приближи се и се надвеси над затворника. — Говори с нас — предложи той. — Кажи ни каквото искаме да знаем и може би няма да се наложи да умираш.

Пиратът пое хриптящ дъх.

— По-скоро бих умрял, отколкото да предам Кенит — смело отвърна той. Внезапно поклащане на главата му я отскубна от захвата на Лавой.

— Ако предпочита да умре — ненадейно предложи Парагон, — аз мога да му помогна с това. — Изведнъж гласът му изкънтя по-силно. Злобата, съдържаща се в него, накара косъмчетата по врата на Алтея да настръхнат. — Хвърли го към мен, Лавой. Ще проговори, преди да го предам на морето.

— Достатъчно! — Алтея се чу да повтаря думите на Брашън. Приближи се към пленения мъж и клекна, за да бъде на едно ниво с него.

— Не те моля да предаваш Кенит. — Гласът ѝ беше мек.

— Какво си мислиш, че… — започна отвратено Лавой, но Брашън го сряза.

— Отдръпни се, Лавой. Това е нейно право.

— Нейно право? — Първият помощник беше едновременно изумен и бесен.

— Млъкни или напусни бака — каза Брашън с равнодушен глас.

Лавой се подчини, но остана все така почервенял.

Алтея не погледна към нито един от двамата. Тя се взира в пленника, докато той не вдигна очи и не се втренчи в нейните.

— Разкажи ми за живия кораб, който Кенит е пленил. Вивачия.

За известно време той единствено се взираше в нея. После ноздрите му се свиха, а кожата около устата му побеля.

— Знам коя си. — Той изплю думите. — Имаш същия поглед като момчето жрец. Можеш да си му близначка. — Извърна се и плю на пода. — Ти си проклета Хейвън. Нищо няма да ти кажа.

— Аз съм Вестрит, а не проклета Хейвън — отвърна възмутено Алтея. — И Вивачия е нашият семеен кораб. Ти спомена Уинтроу, моят племенник. Значи той е жив?

— Уинтроу. Така се казваше. — Очите на мъжа блеснаха яростно. — Надявам се, че е мъртъв. Той заслужава смърт и при това не бърза. О, той се престори на добър. Носеше ни кофи със солена вода и парцал, лазеше из мръсния трюм сякаш беше един от нас. Но всичко беше преструвка. През цялото време е бил син на капитана. Много от робите казваха, че трябва да сме му благодарни, че е направил, каквото е могъл за нас и че когато успяхме да се освободим, е било заради него. Но аз мисля, че през цялото време беше проклет шпионин. Как иначе можеше да ни гледа и да ни оставя толкова дълго оковани там долу? Кажи ми.

— Бил си роб на борда на Вивачия — тихо каза Алтея. Това беше всичко. Без въпроси, без противоречия. Мъжът говореше и ѝ казваше повече, отколкото осъзнаваше.

— Бях роб на семейния ти кораб. Да. — Той тръсна глава, за да отмести косата от очите си. — Ти знаеш. Не ми казвай, че не разпознаваш татуировката на собственото си семейство. — Тя неохотно изучи лицето му. Последната татуировка на бузата му беше стиснат юмрук. Подходящо за Кайл. Алтея си пое дъх и заговори меко:

— Аз не притежавам роби. Баща ми също не притежаваше. Той ме възпита да вярвам, че робството е грешно. Няма татуировка на рода Вестрит, както няма и роби. Това, което ти е било причинено, е дело на Кайл Хейвън, не на моето семейство.

— Изплъзваш се, а? Като малкото ти момченце жрец. Той вероятно е знаел какво се случва с нас. Проклетият Торг. Идваше сред нас през нощта и изнасилваше жените право пред нас. Уби една от тях. Тя започна да крещи и той навря парцал в устата ѝ. Умря, докато той я чукаше. А той просто се изсмя. Просто се изправи и си тръгна; остави я така, окована, през двама мъже от мен. Никой от нас не можеше да стори нищо. На следващия ден дойде екипажът, извлачи я навън и я хвърли на змиите за закуска. — Мъжът присви очи. Погледът му пробяга по нея. — Трябваше да си ти, изкарана на показ и задушавана. Само веднъж трябваше да е някой от вас.

Алтея затвори очи за момент. Картината беше твърде живописна. До парапета, Янтар изведнъж се извърна и се вторачи над морето.

— Не ѝ говори така — каза грубо Брашън — или самият аз ще те хвърля зад борда.

— Не ме интересува — прекъсна го Алтея. — Разбирам защо го казва. Остави го да говори. — Тя се концентрира върху мъжа. — Това, което Кайл Хейвън е направил със семейния ни кораб е грешно. Признавам го. — Тя се насили да срещне войнствения му поглед с един от нейните. — Искам да си върна Вивачия и щом го направя, никой повече няма да бъде роб на борда ѝ. Това е всичко. Кажи ни къде можем да намерим Кенит. Ще откупим кораба. Това е всичко, което искам. Само кораба. И тези от екипажа, които са оживели.

— Твърде малко. — Думите ѝ не бяха променили мнението му. Вместо това, изглежда, бе усетил уязвимостта ѝ и бе изпитал силно желание да я нарани. Взираше се в нея, докато говореше:

— Повечето бяха мъртви още преди Кенит да се качи на борда. Аз самият довърших двама. Денят, в който Кенит стъпи на борда, беше хубав ден. Мъжете му прекараха доста време, хвърляйки трупове на змиите. И, ах, как пищеше корабът, докато го правеха.

Очите му не се откъсваха от тези на Алтея, за да установи дали е успял да я засегне. Тя не се опита да го скрие. Седна обратно на пети. Трябваше да се изправи пред всичко това. Не беше Хейвън, но корабът принадлежеше на нейното семейство. Парите на нейното семейство бяха платили за робите, а екипажът на баща ѝ ги беше оковал в тъмното. Чувството, което я изпълваше, не беше вина; вината пазеше за собствените си грешни постъпки. Не, чувстваше ужасна отговорност. Трябваше да остане и да се бори с Кайл до горчивия край. Не трябваше да позволява на Вивачия да напусне Бингтаун на подобно мръсно поръчение.

— Къде можем да открием Кенит?

Мъжът облиза устни.

— Искаш си кораба обратно? Няма да я получиш. Кенит я взе, защото я искаше. И тя също го иска. Би му облизала ботушите, ако можеше да ги стигне. Той ѝ шушне сладки приказчици като на евтина курва и тя ги поглъща жадно. Чух го да ѝ говори една вечер, увещаваше я да започне да пиратства. Тя тръгна с него доброволно. Никога няма да се върне при теб. До гуша ѝ е дошло да бъде робски кораб. Сега пиратства за Кенит. Носи неговите цветове също като мен. — Очите му прецениха резултата от думите му. — Корабът мразеше да превозва роби. Беше благодарна на Кенит, че я освободи. Никога няма да иска да се върне при теб, нито пък Кенит ще ти я даде срещу откуп. Той я харесва. Казва, че винаги е искал жив кораб. Сега вече има такъв.

— Лъжец! — Ревът дойде не от Алтея, а от Парагон. — Лъжлива торба с черва! Дайте го на мен! Ще изтръгна истината от него.

Думите на Парагон бяха поредният удар върху нея. Тя се изправи бавно, отвратена. Главата ѝ се въртеше заради въздействието от думите на мъжа — бяха докоснали заровен дълбоко страх. Беше знаела, че преживяването на Вивачия като робски кораб ще я промени. Но можеше ли да я промени толкова много? Толкова, че да се обърне срещу собственото си семейство и да отплава сама, с някой друг?

Защо не?

Нима Алтея също не беше се отвърнала от семейството си, при това след далеч по-малко провокация?

Заля я отвратителна смесица от завист, разочарование и предателство. Вероятно така се чувстваше жена, открила, че мъжът ѝ е неверен. Вероятно така се чувстваше родител, чиято дъщеря е станала курва. Как можеше Вивачия да постъпи така? И как можеше Алтея да я е разочаровала толкова много? Какво щеше да стане сега с красивия ѝ, заблуден кораб? Можеха ли отново да бъдат както някога — едно сърце, една душа, плавайки сред морето пред вятъра?

Парагон продължи с тирадата си, отправяше заплахи към пирата и молби да му дадат затворника, че ще изтръгне истината от него, да, той щеше да го накара да говори истината за онзи негодник Кенит. Алтея почти не го чуваше. Брашън хвана лакътя ѝ.

— Изглеждаш сякаш ще припаднеш — каза ѝ с нисък глас. — Можеш ли да си тръгнеш? Да запазиш достойнството си пред екипажа?

Думите му я довършиха. Тя се отскубна от него.

— Не ме докосвай — изръмжа му тихо. Достойнство, напомни си тя, достойнство. Но всичките ѝ усилия отидоха, за да не изкрещи насреща му като продавачка на риба. Той потресено направи крачка назад и за миг в тъмните му очи проблесна гняв. Алтея се изправи, бореща се за контрол.

Бореща се, внезапно осъзна, да отдели чувствата си от тези на Парагон.

Обърна се обратно към пленника и фигурата само частица от секундата по-късно. Лавой бе вдигнал пирата на крака и го притискаше към парапета. Заплахите му бяха все същите: че просто ще го бутне през перилото, така, овързан, или че ще го удари. Едната буза на мъжа червенееше; поне един удар вече му беше нанесен. Янтар бе хванала готовата за удар ръка на помощника. Изведнъж като че ли бе станала много висока. Алтея се изненада, че толкова стройна като върба жена притежаваше силата да задържи ръката на Лавой. Изражението на дърводелката, изглежда, бе превърнало първия помощник в камък. Изписаното на лицето му не беше страх; каквото и да бе видял в очите на Янтар, то му беше въздействало отвъд страха. Алтея съзря истинската заплаха твърде късно.

Парагон се беше извъртял до крайния си лимит. Ръката му се протегна, опипвайки слепешком.

— Не! — извика Алтея, но големите дървени пръсти бяха намерили пленника. Парагон лесно го отскубна от хватката на Лавой. Пиратът закрещя.

— О, Парагон, не, не, не! — Викът на Янтар проряза крясъците на мъжа.

Парагон се извърна от тях, стиснал пирата с ръце пред себе си. Приведе рамене над него, като дете, опустошаващо откраднат сладкиш. Яростно мърмореше нещо на нещастния човек, докато го разтрисаше напред-назад като парцалена кукла, но единственото, което Алтея чуваше, беше умоляването на Янтар.

— Парагон. Моля те, Парагон.

— Корабе! Върни този мъж на палубата веднага! — изрева Брашън. Гласът му изплющя със силата на висшата му позиция, но Парагон дори не трепна. Алтея се приведе отчаяно напред, вкопчила и двете си ръце в парапета.

— Не! — примоли се тя на кораба, но фигурата не даде никакъв признак да я е чул. Близо до нея наблюдаваше Лавой, стиснал здраво белите си зъби, а очите му блестяха жадно. Парагон стрелна лицето си надолу към мъжа, когото стискаше здраво в двете си ръце. За един ужасяващ момент Алтея се уплаши, че ще му отхапе главата. Вместо това той застина, заслушан внимателно.

— Не! — изпищя той. — Кенит никога не е казвал това! Никога не е казвал, че мечтае за собствен жив кораб. Лъжеш! Лъжеш! — Той разтърси човека напред-назад. Алтея чу изхрущяването на кости. Мъжът изкрещя и Парагон ненадейно го захвърли настрани. Тялото му се превъртя на слънчевата светлина сякаш беше колело от каруца, след което се вряза в искрящото море. Чу се плисък от съприкосновение на плът с вода и той изчезна. Веригите около глезените му дръпнаха каквото бе останало от тялото му надолу.

Алтея се взираше с празен поглед в мястото, където беше изчезнал. Беше го направил. Парагон беше убил отново.

— О, корабе — дълбоко изпъшка до нея Брашън.

Парагон завъртя глава, за да се вгледа сляпо в тях. Той сви юмруци и ги притисна към гърдите си сякаш това щеше да прикрие постъпката му. Гласът му беше този на изплашено, упорито момче, когато заяви:

— Накарах го да ми каже. Заграба. Ще намерим Кенит в Заграба. Винаги е харесвал Заграба. — Той се намръщи сляпо към тишината на събралите се на бака хора. — Е, това искахте, нали? Да разберете къде е Кенит? Това е всичко, което направих. Накарах го да говори.

— Така е, приятел — отбеляза дрезгаво Лавой. Дори той изглеждаше уплашен от постъпката на Парагон. Поклати бавно глава и с тих глас, така че само хората да го чуят, добави: — Не вярвах, че ще го направи.

— Напротив, вярваше — с равен глас го опроверга Янтар. Тя го гледаше с пламтящи като въглени очи. — Затова го постави в обхвата на Парагон. За да може той да го сграбчи. Защото го искаше мъртъв като другите пленници. — Неочаквано Янтар се обърна и погледна татуираните, които наблюдаваха мълчаливо. — Вие също участвахте. Знаехте какво ще направи, но не сторихте нищо. Това извиква той у вас. Най-лошото, което робството може да ви причини. — Погледът ѝ отново стрелна помощника. — Ти си чудовище, Лавой. Не само заради това, което причини на този мъж, но и заради това, което пробуди в кораба. Опитваш се да го направиш звяр като себе си.

Парагон рязко извъртя осакатеното си лице надалеч от думите ѝ.

— Значи вече не ме харесваш. И какво. Дреме ми. Ако трябва да съм мекушав, за да ме харесваш, тогава нямам нужда да ме харесваш. Така че… — Промяната към подобна детинщина скоро след като жестоко беше убил човек, втрещи Алтея от ужас. Какво беше този кораб?

Янтар не отвърна на думите му. Само бавно се приведе надолу, докато челото не докосна ръцете ѝ, здраво стиснали парапета. Алтея не знаеше дали скърбеше или се молеше. Бе се вкопчила здраво в магическото дърво сякаш се опитваше да се влее в него.

— Нищо не съм направил! — изпротестира Лавой. Думите му прозвучаха страхливо на Алтея. Докато говореше, гледаше към татуирания си екипаж. — Всички видяха какво се случи. Нищо от станалото не беше по моя вина. Корабът пое нещата в свои ръце, в повече от един смисъл.

— Млъкнете! — нареди на всички им Брашън. — Просто млъкнете. — Той направи бърза обиколка на палубата. Очите му преминаха през смълчания екипаж, събрал се на бака. Като че ли се задържаха малко повече на Клеф. Пребледнялото момче притискаше и двете си ръце над устата. Очите му блестяха от сълзи.

Брашън заговори отново, с глас, в който липсваше всякакво чувство:

— Ще се насочим към Заграба с пълна скорост. Изпълнението на този екипаж по време на нападението беше под всякаква критика. Ще има допълнителни тренировки както за офицерите, така и за екипажа. Всеки мъж ще знае мястото и задълженията си и ще действа съобразно тях. — Той отново ги обходи с поглед. Изглеждаше по-стар и изморен, отколкото Алтея някога го бе виждала. Той отново се обърна към фигурата. — Парагон, наказанието ти за неподчинение на заповедите ми е изолация. Никой няма да говори с кораба без мое разрешение. Никой! — повтори, тъй като Янтар бе започнала да протестира. — Никой дори да не стъпва на тази палуба, освен ако задълженията му не го изискват. Сега я напуснете, всички, и се връщайте на работа. Веднага.

Брашън стоеше смълчан на бака, докато екипажът му мълчаливо се оттегляше обратно към палубата или към леглата си, според вахтата. Алтея също се отдалечи. В този момент изобщо не можеше да го познае. Как бе могъл да допусне всичко това? Не виждаше ли какъв беше Лавой, какво причиняваше на кораба?

Брашън изпитваше болка. Не беше само заради дългия прорез по протежение на ребрата му, макар че Са знаеше колко пареше и щипеше. Челюстите, гърбът и стомахът му го боляха от напрежение. Дори лицето го болеше, но не си спомняше как да отпусне тези мускули. Алтея го беше погледнала с чиста ненавист; не можеше да разбере защо. Неговият жив кораб, гордостта му, неговият Парагон бе убил с животинска свирепост, от която му прилошаваше; не беше смятал, че корабът е способен на подобно нещо. Сега беше почти сигурен, че Лавой подготвяше не само мъже, но и самият кораб, за да го подкрепят в метеж. Янтар беше права, макар да му се искаше да не го беше казвала на всеослушание. Поради причини, които не разбираше напълно, помощникът се бе погрижил всички пленници да умрат. Това го объркваше. Но трябваше да се справи с всичко, без да покаже дори с трепване на мускулче, че го притеснява. Той беше капитанът. Това беше цената. Точно когато най-много искаше да се противопостави на Лавой или да вземе Алтея в обятията си, или да настои Парагон да му обясни какво се беше случило току-що, трябваше да изправи рамене. Да запази достойнството си. За доброто на екипажа и поста си трябваше да е безчувствен.

Стоеше на бака и наблюдаваше как изпълняваха заповедта му. Лавой си тръгна с възмутен, насочен назад поглед. Алтея се задвижи неловко, с прекършен дух. Надяваше се, че другите жени ще имат благоразумието да ѝ предложат малко усамотение за известно време. Янтар напусна последна. Спря се край него сякаш щеше да каже нещо. Той срещна погледа ѝ и безмълвно поклати глава. Парагон не трябваше да мисли, че някой възразява срещу заповедта на Брашън да бъде изолиран. Трябваше да чувства, че неодобрението е всеобщо. Янтар слезе от бака и Брашън я последва. Не каза нищо на кораба. Зачуди се дали това дори направи впечатление на Парагон.

Парагон за пореден път изтри тайничко ръце надолу по корпуса. Кръвта беше такова лепкаво нещо. Толкова лепкаво и толкова богато на спомени. Той се бори срещу поемането на спомените от мъжа, когото беше убил, но в крайна сметка кръвта постигна своето. Тя попи в магическото дърво на ръцете му, богата, червена и изпълнена с емоции. Ужасът и болката бяха най-силни. Е, как беше очаквал мъжът да умре, след като бе поел по пътя на пиратството? Сам си беше виновен. Вината не беше на Парагон. Мъжът трябваше да говори, когато Лавой му беше казал. Тогава Лавой щеше да го убие бързо.

Освен това пиратът беше излъгал. Беше казал, че Кенит обича Вивачия, че често казва, че винаги е искал собствен жив кораб. И по-лошо, беше казал, че Вивачия се е привързала към Кенит. Не можеше. Тя не беше от неговото семейство. Така че мъжът беше излъгал и беше умрял.

Брашън му беше много ядосан. Но Брашън сам си беше виновен, че е ядосан, защото не можеше да разбере нещо толкова просто като да убиеш някого, защото те е излъгал. Имаше много неща, които той откриваше и които Брашън не разбираше. Но Лавой разбираше. Лавой идваше при него и му говореше, и му разказваше истории за морето, и го наричаше приятел. И разбираше. Разбираше, че Парагон трябва да бъде какъвто е, че всичко, което някога бе сторил, трябваше да стори. Лавой му казваше, че няма от какво да се срамува, за какво да съжалява. Беше се съгласил, че хората бяха подтикнали Парагон към всичко, което някога беше сторил. Брашън и Алтея, и Янтар, всички искаха да е като тях. Искаха да се преструва, че няма минало. Никакво минало, дори повече от едно, въобще. Да бъде какъвто те го искаха или нямаше да го харесват. Но той не можеше. В него имаше твърде много чувства, които знаеше, че няма да им харесат. Това не означаваше, че ще спре да ги чувства. Твърде много гласове, припомнящи му лошите спомени отново и отново, и отново, но с малки, тихи гласчета, които не успяваше да чуе много добре. Малки, тихи, кръвни гласчета, шепнещи от миналото. Какво се предполагаше да направи с тях? Те никога не млъкваха, не и напълно. Беше се научил да ги пренебрегва, но това не ги караше да си отидат. Но дори и те не бяха толкова лоши, колкото другите му проявления.

Отново обърса ръце в корпуса. Никой нямаше да му говори. Голяма работа. Не му трябваше да говори. Можеше да изкара години, без да говори или дори да се движи. Беше го правил и преди. И без това се съмняваше, че Лавой ще се подчини на тази заповед. Слушаше трополенето на боси крака по палубата му, докато мъжете бързаха по някакво нареждане на Лавой. Позволи на другата част от себе си да вземе превес. Наистина ли мислеха, че могат да го накажат и въпреки това да очакват от него да плава безгрижно до Заграба заради тях? Щяха да видят. Скръсти ръце на гърдите си и продължи да плава безгрижно.

Глава десета

Примирия

По прозореца в спалнята на Роника трополеше есенен дъжд. Полежа неподвижно за известно време, заслушана. През нощта огънят бе понамалял. Хладината в стаята контрастираше почти приятно с усещането за топлина под завивките. Не искаше да става, още не. Докато лежеше в меко легло, сред чисти чаршафи и под топъл юрган, можеше да се преструва. Можеше да се върне в по-ранни времена и да си представя как всеки момент Вивачия щеше да акостира. Щеше да посрещне Ефрън, докато той крачеше надолу по кея. Черните му очи щяха да се разширят, щом я видеха. Силата на първата му прегръдка винаги я бе изненадвала. Нейният капитан щеше да я повдигне в ръцете си и да я задържи сякаш никога повече нямаше да я пусне.

Никога повече.

Изпълни я отчаяние. С усилие на волята му позволи да отмине. Беше преодоляла тази мъка; от време на време все още я връхлиташе изневиделица с болката си, но щом го стореше, тя си напомняше, че вече я е преодоляла. Както и да е. Вече беше безвъзвратно будна. Беше много рано, забуленият в облаци изгрев едва докосваше прозорците ѝ.

Какво я беше събудило?

Имаше избледняващи спомени за копита, трополещи по алеята, и звукът на отваряща се врата. Вестоносец ли беше дошъл? Това беше единствената причина за подобни звуци толкова рано сутринта. Тя стана, облече се набързо, без да буди Рейч, измъкна се в мрачните коридори на притихналата къща и заслиза с леки, тихи стъпки надолу по стълбите.

Усмихна се мрачно. Малта щеше да се гордее с нея. Беше се научила, че в краищата стъпалата скърцаха по-малко, както и да се спотайва неподвижно в сенките, докато другите я подминаваха, без да я забележат. Понякога сядаше в кабинета, преструвайки се на задрямала, за да насърчи прислугата да клюкарства там, където можеше да ги подслуша. Беше открила чудесно местенце под прозореца на кабинета, където можеше да се преструва на погълната от плетивото си, докато влошилото се есенно време не бе сложило край на тази хитринка.

Достигна приземното ниво и тихо прекоси коридора, докато не се озова пред кабинета на Давад. Вратата бе затворена, но не напълно. Тя се приближи и постави ухо до пролуката. Успя единствено да различи мъжки глас. Род Каерн? Вероятно. Двамата със съветничката бяха почти неразделни в последно време. Почти не минаваше ден, в който да не останат насаме. Първоначално, Роника бе сметнала, че това се дължи на участието на мъжа в смъртта на Давад. Всички останали обаче, изглежда, смятаха този въпрос за приключен. Какво друго можеше да го е довело при Серила в такъв час и така припряно?

Бингтаунският съвет бе взел решението си относно смъртта на Давад. Серила бе обявила, че по силата на сатрапската власт, намира смъртта на Давад за злополука и никой не е отговорен за нея. Бе заявила още, че Сатрапството е решило, поради недостатъчно доказателства в противното, че Давад не може да бъде обявен за предател на Джамаилия. Поради тази причина неговата племенница щеше да наследи имота му, но съветничка Серила щеше да продължи да обитава имението Рестарт. Племенницата, разбира се, щеше да бъде подобаващо компенсирана за продължителното си гостоприемство, щом му дойдеше времето, след като гражданските междуособици се успокояха. Серила бе изнесла впечатляващо представление, докато съобщаваше решението. Беше призовала представителите на Съвета в кабинета на Давад, беше ги нахранила добре с деликатеси и вино от избата на Давад, след което им бе прочела решението си от някакъв свитък. Роника също бе присъствала, както и племенницата на Давад — тиха, спокойна млада жена, която бе изслушала всичко, без да коментира. В края на срещата жената бе казала на Съвета, че е удовлетворена. Беше гледала към Род, докато говореше. Племенницата на Давад не бе имала причини да харесва чичо си, но Роника продължаваше да се чуди дали Род не я бе купил или принудил да даде такъв отговор. Съветът бе обявил, че щом наследничката е доволна, те също са доволни.

Никой, освен Роника, изглежда, не си спомни, че репутацията на нейното семейство остана неизчистена. Никой друг не се смръщи, че предполагаемото предателство на Давад бе било срещу Джамаилия, а не Бингтаун. Всичко това накара Роника да се чувства необичайно изолирана, сякаш правилата на света се бяха изменили едва доловимо, а тя бе изостанала. Роника бе очаквала Серила да я изгони от къщата веднага щом Съветът се съгласеше с решенията ѝ. Но жената бе направила точно обратното, като настоятелно бе насърчила Роника да остане. Беше се държала любезно и снизходително, докато я бе убеждавала, че ще ѝ бъде от помощ в опитите да обедини Бингтаун. Роника се съмняваше в искреността ѝ. Надяваше се да открие именно истинската причина за гостоприемството ѝ. Засега тайната ѝ убягваше.

Тя притаи дъх и се опита да долови всяка дума. Сега говореше съветничката.

— Избягал? В съобщението пише „избягал“?

Отговорът на Род беше груб.

— Не е нужно да го пише. На свитък, пренасян на птичи крак, могат да се съберат определен брой думи. Изчезнал е, съветничка Кеки е изчезнала, както и онова момиче с тях. Ако имаме късмет, ще са се удавили в реката. Но не забравяй, че момичето е отгледано в Бингтаун и принадлежи на моряшко семейство. Вероятно знае как да се оправи с една лодка. — Той спря за момент. — Това, че за последно са ги видели в малка лодка ме навежда на мисълта, че става дума за заговор. Не ти ли изглежда малко странно? Момичето е отишло в погребания град и ги е измъкнало по време на най-страшното земетресение, което Трехог е виждал от години. Никой не ги е видял да напускат, докато не са били съзрени от дракона в малка лодка.

— Какво значи това „от дракона“? — настоятелно го прекъсна Серила.

— Нямам представа — нетърпеливо отвърна Род. — Никога не съм бил в Трехог. Предполагам, че е някаква кула или мост. Какво значение има? Сатрапът е извън контрола ни. Всичко може да се случи.

— Бих желала да прочета тази част от съобщението. — Гласът на съветничката звучеше много колебливо. Роника се намръщи. Съобщенията минаваха през Род, преди да стигнат до нея?

— Не можеш. Унищожих го веднага след като го прочетох. Няма смисъл да рискуваме информацията да попадне в други ръце в Бингтаун по-рано, отколкото е необходимо. Бъди сигурна, че това няма да остане в тайна за дълго. Много от Търговците поддържат близки отношения с роднините си от Дъждовните земи. Други птици също ще донесат тези новини. Затова трябва да действаме бързо и решително, преди други да пожелаят да имат думата в нашите дела.

— Просто не разбирам. Как се е стигнало дотам? — Съветничката звучеше разстроена. — Обещаха да го държат на удобно и безопасно място. Когато тръгна оттук, го бях убедила, че това е най-правилният път за действие що се касае до собственото му благосъстояние. Какво би могло да промени мнението му? Защо би избягал? Какво иска?

Роника чу как Род се изсмя.

— Сатрапът може да е млад мъж, но не е глупак. Хората често допускат същата грешка и с мен. Не годините, а наследената власт е това, което определя дали един мъж е подходящ да поеме командването. Сатрапът е роден с власт, съветничке. Знам, че твърдиш, че не обръща внимание на подводните течения в политиката, но едва ли е сляп за стремежа ти към влияние. Може би се бои от това какво правиш тук в момента: поемайки властта от негово име, говорейки с неговия глас, вземайки решения в Бингтаун вместо него. От това, което съм видял и чул от теб, думите ти не ми приличат на нещо, което сатрапът би казал. Нека оставим настрана всички преструвки. Знаеш, че той е злоупотребил с властта си над нас. Аз знам на какво се надяваш. Би искала да си присвоиш властта му и да ни управляваш по-добре от него.

Роника чу ботушите на Род по пода, докато той се разхождаше из стаята. Тя леко се отдръпна от вратата. Съветничката мълчеше.

Род заговори отново, гласът му бе изгубил ласкавостта си.

— Да бъдем откровени. Двамата с теб имаме общи интереси. И двамата искаме да видим Бингтаун възстановен. Всички около нас непрестанно дрънкат за независимост или за поделяне на властта с Новите Търговци. Но нищо от това няма да сработи. Бингтаун се нуждае от връзките си с Джамаилия, за да можем да процъфтяваме в търговията. Поради същата причина Новите Търговци трябва да бъдат прогонени от града. За мен ти представляваш идеалния вариант: ако останеш в Бингтаун и говориш от името на сатрапа, можеш да подсигуриш и двете. Но ако сатрапът загине, с него си отива и източникът ти на власт. И по-лошо, ако сатрапът се завърне неконтролируем, твоят глас ще бъде удавен в неговия. Моят план е простичък, ако не като изпълнение, то поне като идея. Сатрапът отново трябва да бъде под наш контрол. Щом си го върнем, ще го принудим да отстъпи властта над Бингтаун на теб. Би могла да намалиш данъците ни, да прогониш калсидците от пристанищата ни и да конфискуваш притежанията на Новите Търговци. Ние разполагаме с най-очевидната разменна монета — предлагаме на сатрапа живота му в замяна на тези отстъпки. След като ги документира, ще го задържим тук с достойнство. Ако заплахата на джамаилската флота надвисне над нас, все още ще разполагаме с нашия коз. Ще им го покажем, за да видят, че нямат за какво да отмъщават. В крайна сметка ще го изпратим обратно в Джамаилия жив и здрав. Има смисъл в това, нали?

— Освен две неща — тихо отбеляза Серила. — Сатрапът вече не е в ръцете ни. — В гласа ѝ се прокрадна хитра нотка. — А и не изглежда да има големи ползи за теб във всичко това. Може и да си патриот, Род Каерн, но не вярвам да си напълно безкористен.

— Точно затова трябва да предприемем спешни мерки за завръщането на сатрапа и поставянето му под наш контрол. Убеден съм, че това е очевидно. Що се отнася до мен, моите амбиции, както и положението ми, не са по-различни от твоите. Баща ми е здрав мъж от семейство, известно с дълголетието си. Ще минат години, може би дори десетилетия, докато стана Търговеца за рода Каерн. Нямам желание да чакам толкова дълго, за да се сдобия с влияние и власт. Още по-лошото е, че се боя, че докато дойде времето да наследя каквато и да е власт, Бингтаун ще се е превърнал в нищо повече от сянка на предишния си облик. За да подсигуря бъдещето си, трябва да си създам позиция с власт. Точно каквото правиш ти сега. Не виждам причина да не обединим усилията си.

Токовете на ботушите му изтрополиха енергично по пода. Роника си представи, че се е върнал да застане пред съветничката.

— Ти очевидно не си свикнала да си сама. Имаш нужда от закрилник тук, в Бингтаун. Ще се оженим. В замяна на моята закрила, името и дома ми, ще споделиш властта си с мен. Има ли нещо по-просто от това?

Гласът на съветничката бе нисък и невярващ.

— Позволяваш си твърде много, Търговски сине!

Род се засмя.

— Така ли? Съмнявам се, че ще получиш по-добро предложение. Според бингтаунските порядки си почти стара мома. Погледни напред, Серила, по-напред от седмица или месец. В края на краищата тези проблеми ще отминат. Какво ще стане с теб тогава? Не можеш да се върнеш в Джамаилия. Един мъж трябва да е глух и сляп, за да си помисли, че харесваш ролята си на съветничка на сатрап Косго. И така. Какво ще направиш? Ще останеш тук, в Бингтаун, за да живееш в социална изолация сред хора, които никога не биха те приели напълно? Накрая ще станеш възрастна жена, сама и без деца. Домът и килерът на Рестарт няма да са винаги на твое разположение. Къде и как ще живееш?

— Както ти самият предложи, аз ще представлявам гласа на сатрапа в Бингтаун. Ще използвам авторитета си, за да си създам свои собствени условия за живот. — Роника почти се усмихна, щом чу как съветничката се опълчи на Род Каерн.

— Разбирам. — Веселието му не беше прикрито. — Мислиш си, че ще си жена, която ще живее независимо в Бингтаун.

— И защо не? Виждам и други жени, които се справят сами с работите си и упражняват собствения си авторитет. Вземи например Роника Вестрит.

— Да, нека вземем за пример Роника Вестрит — рязко я прекъсна гласът на Род. — Трябва да се съсредоточим върху належащото. Съвсем скоро ще осъзнаеш, че съм ти отправил чудесно предложение. Дотогава трябва да се концентрираме върху сатрапа. И преди сме имали причини да подозираме семейство Вестрит. Припомни си щуротиите, през които трябваше да мине Давад Рестарт, за да може да представи Малта Вестрит пред сатрапа на бала. Ако тя го е отвела далеч от Дъждовните Търговци, то това е част от конспиративен план. Може би ще го върнат обратно в Бингтаун, за да се съюзят с Новите Търговци. Може би бяга по реката и до морето, за да доведе при нас калсидските си съюзници и да ни засипят с огън и бойни машини.

Настъпи тишина. Роника раздалечи устни и пое дълбок, безмълвен дъх. Малта? Какво значеше, че е отвела сатрапа? В това нямаше никакъв смисъл. Не можеше да е истина. Малта не можеше да е забъркана в това. И все пак, с безнадеждна сигурност почувства, че беше така.

— Все още разполагаме с оръжие. — Гласът на Род прекъсна размишленията ѝ. — Ако това е заговор, ние разполагаме със заложник. — Следващите му думи потвърдиха опасенията на Роника. — Държим бабата на момичето. Животът ѝ е гаранция за съдействие. Дори да не се интересува от семейството си, можем да използваме семейното богатство — можем да конфискуваме дома ѝ, да заплашим, че ще го унищожим. Момичето Вестрит има приятели сред бингтаунските Търговци. Не е неподатливо на убеждение.

След думите му се възцари тишина. Гласът на съветничката, щом заговори отново, се бе извисил от възмущение.

— Как може да обмисляш подобно нещо? Какво ще направиш? Ще я заловиш тук, под покрива ми?

— Това са тежки времена! — В гласа на Род прозвуча осъдителност. — Бингтаун няма да се възстанови с благост. Трябва да сме склонни да предприемем крупни мерки в името на родния си град. Това не е само мое виждане. Синовете на търговците често виждаме това, което заслепените ни бащи не могат. Накрая, след като истинският народ на Бингтаун отново държи властта, всички ще разберат, че сме постъпили правилно. Вече започнахме да отваряме очите на старците в Съвета за силата си. Нещата не вървят добре за тези, които действат срещу нас. Но нека оставим това настрана.

— Истинският народ на Бингтаун?

Роника нямаше възможност да чуе кой според Род беше истинският народ на Бингтаун. Изскърцването на далечна врата я предупреди тъкмо навреме. Някой идваше в нейна посока. С тиха като на дете стъпка тя се отдалечи от мястото, където бе подслушвала, стрелна се надолу по коридора и се вмъкна в приемния салон. Там се спря, стояща в полумрака на притворените кепенци на прозорците, а сърцето ѝ пулсираше в ушите. Всичко, което можеше да чуе за известно време, бе паниката, изпълнила тялото ѝ. След това сърцето ѝ се успокои, дишането ѝ се нормализира и до ушите ѝ започнаха да долитат и други звуци — голямата къща се разбуждаше. С ухо, допряно до процепа на вратата на приемната, тя успя да чуе как прислужница донася закуска в кабинета на Давад. Тя изчака, тръпнеща от нетърпение, докато не чу, че жената е освободена. Изчака още малко, за да даде време на слугинята да се върне в кухнята, след което забърза от скришното си място към покоите си.

Рейч отвори очи с объркан поглед, докато Роника затваряше вратата след себе си.

— Събуди се — тихо ѝ каза Роника. — Трябва да си съберем нещата и да избягаме незабавно.

Серила почувства жалка благодарност за прекъсването, когато прислужницата влезе с кафе и кифлички. Род се разгневи, но също замлъкна. Единствено в тишината тя можеше да се довери на мислите си. Когато Род беше в стаята, когато се извисяваше толкова висок и говореше така убедително, се хващаше, че кима на думите му. Едва после успяваше да осъзнае какво всъщност бе казал и се чувстваше засрамена от съгласието си.

Той я плашеше. Когато бе разкрил, че е запознат с тайните ѝ надежди да си присвои властта на сатрапа, едва не беше припаднала. Когато спокойно беше предположил да я вземе за жена и бе подминал оскърблението ѝ със смях, беше почувствала, че се задушава. Дори сега ръцете ѝ бяха влажни от пот и трепереха в скута ѝ. Сърцето ѝ разтърсваше цялото ѝ тяло, откакто прислужницата я беше събудила и ѝ беше казала, че Род е долу и настоява да я види незабавно. Беше навлякла дрехите си, сопвайки се на жената, щом се бе опитала да ѝ помогне. Не бе имало време да си направи подобаваща прическа. Набързо бе разресала косата си, беше я навила стегнато на кок и прихванала с фиби към главата си. Почувства се нечиста като разпусната домашна прислужница.

И все пак една малка частичка от нея чувстваше гордост. Беше му се опълчила. Ако сянката, която бе зърнала в пролуката на вратата, беше била Роника, тя я бе предупредила. Беше заподозряла, че има някой отвъд вратата, когато той бе отправил брачното си предложение. Някак мисълта, че Роника може би е свидетел на безочливото му предложение, ѝ бе дала хладнокръвието да му откаже. Това, че Търговката можеше да чуе как ѝ говори Род, я бе изпълнило със срам. Този срам обаче се бе превърнал в изкуствен кураж. Беше се противопоставила на Род, като бе предупредила Роника. А той дори не подозираше.

Тя седеше сковано зад писалището на Давад, докато прислужницата подреждаше закуската от кафе и пресни сладки кифлички от кухнята. Всяка друга сутрин ароматът на кафето и уханието на топлите кифлички щеше да бъде апетитно. Но с Род, който стоеше в стаята и кипеше от нетърпение, уханието ѝ беше противно. Щеше ли да се досети какво е направила? И по-лошото — щеше ли тя да съжалява после за това? За времето, през което познаваше Роника Вестрит, бе започнала да я уважава. Дори Търговката да беше предателка на Джамаилия, Серила не искаше да участва в залавянето и изтезаването ѝ. Връхлетяха я спомени от собствените ѝ преживявания. Род бе говорил за „убеждаването“ на Роника така небрежно, както бе говорил и сатрапът, преди да я предаде на калсидския капитан.

Веднага след като прислужницата излезе, Род се втурна към храната и се самообслужи.

— Не можем да губим време, съветничке. Трябва да сме подготвени, преди сатрапът да пристигне с калсидците на каишка.

По-вероятно беше обратното, помисли си Серила, но не успя да огласи думите си. О, защо, защо моментният ѝ кураж бе изчезнал? Не можеше дори да мисли логично, когато той беше в стаята. Не вярваше на това, което казва; знаеше, че тя има повече политически опит от него и бе по-способна да анализира ситуацията, но някак не можеше да действа, позовавайки се на тази мисъл. Докато той беше в стаята, тя се чувстваше пленена в неговия свят, неговите мисли. Неговата действителност.

Той ѝ се мръщеше. Не бе внимавала. Бе казал нещо и тя не бе отвърнала. Какво бе казал? Умът ѝ бясно запревърта назад, но не можа да открие нищо. Можеше само да се взира в него с нарастваща тревога.

— Е, щом не искаш кафе, да извикам ли прислужницата за чай?

Тя се опомни.

— Не, моля те, не се затруднявай. Кафе е добре, наистина.

Преди да е успяла да помръдне, той вече ѝ наливаше. Тя наблюдаваше, докато той добавяше мед и сметана, твърде много, за да е по неин вкус, но не каза нищо. Постави кифличка в една чиния и ѝ ги занесе. Докато ги поставяше пред нея, я попита прямо:

— Съветничке, добре ли си? Изглеждаш бледа.

Мускулите на загорелите му ръце изпъкнаха. Кокалчетата на ръката му се издигнаха в корави изпъкналости. Тя припряно повдигна чашката си и отпи. След като я постави обратно, се опита да заговори със стабилен глас. Отговорът ѝ беше скован.

— Добре съм. Моля те, продължи.

— Уговорките на Мингсли за мир са просто фарс, отвличане на вниманието, за да ни държи заети, докато те събират силите си. Знаят за бягството на сатрапа, а вероятно са по-запознати от нас и с детайлите. Също така съм сигурен, че Вестрит са замесени в това от самото начало. Припомни си как тази стара жена се опита да ни дискредитира на срещата на Съвета! Беше с цел да отвлече вниманието от собствената си подлост.

— Мингсли… — поде Серила.

— … е неблагонадежден. По-скоро ще го използваме. Ще го оставим да ни уговаря за примирие. Дори ще изглеждаме нетърпеливи да се срещнем с него. Тогава, след като го примамим достатъчно надалеч, ще се отървем от него. — Род направи рязко движение с ръка.

Серила събра целия си кураж.

— Има някакво несъответствие. Роника Вестрит ме предупреди, че на Мингсли не може да се вярва. Ако двамата бяха съюзници, то със сигурност…

— Тя би направила всичко, за да изглежда, че не са — категорично завърши Род. Тъмните му очи заблестяха от гняв.

Серила пое дъх и изпъна гръб.

— Роника често ме подтиква да създам мир, в който всички бингтаунски фракции да имат право на глас. Не само Старите и Новите Търговци, но и робите, хората от Трите кораба и другите преселници. Тя настоява, че всички трябва да са част от събранието за примирие, за да постигнем честно постигнат мир.

— Тогава се е обрекла със собствените си думи! — решително заяви Род Каерн. — Подобни приказки са предателство спрямо Бингтаун, спрямо Търговците и Джамаилия. Всички трябваше да се усетим, че Вестрит са пропаднали, щом позволиха на дъщеря си да се омъжи за чужденец, на всичкото отгоре — калсидец. Ето толкова надалече се простира този заговор. Години и години са заговорничели и печелили на гърба на Бингтаун. Старият никога не търгуваше нагоре по Дъждовната река. Знаеше ли това? Кой Търговец все още с всичкия си, собственик на жив кораб, би загърбил подобна възможност? И все пак, някак продължаваше да печели пари. Откъде? От кого? Приемат калсидски мелез в собственото си семейство. На мен това ми прилича на улика. Това не те ли кара да подозираш, че Вестрит от самото начало са изоставили верността си към Бингтаун?

Той изброи всичко това твърде бързо. Тя се почувства смазана от логиката му. Усети се, че кима и с усилие се спря.

— Но за да се постигне мир в Бингтаун — успя да отрони тя, — трябва да достигнем до някакво съгласие с всички народи, които живеят тук. Трябва.

Той я изненада, като кимна.

— Именно. Права си. Но да кажем по-точно — всички народи, които трябва да живеят тук. Старите Търговци, имигрантите от Трите кораба, които сключиха сделки с нас, когато пристигнаха. И тези, които оттогава са пристигнали сами, по двама или цели семейства, да приемат нашия начин на живот и да живеят по нашите закони, като в същото време се съгласят, че не могат да бъдат бингтаунски Търговци. Това е смесица, с която можем да живеем. Ако изключим Новите Търговци и техните роби, икономиката ни ще се възстанови. Нека бингтаунските Търговци вземат земите, които неправомерно бяха дадени на Новите Търговци — като обезщетение за това, че сатрапът наруши дадената ни дума. Тогава всичко в Бингтаун ще е отново както трябва.

Логиката му беше детинска, твърде елементарна, за да е реална. Той предлагаше да го направят така, както си е било преди. Не разбираше ли, че историята не е чаша с чай, която да можеш да изсипеш обратно в чайника? Тя направи нов опит, влагайки в гласа си сила, която не притежаваше:

— На мен не ми се струва справедливо. Робите не са имали думата дали да бъдат доведени тук. Вероятно…

— Справедливо е. Няма да имат думата и за това да бъдат отпратени от Бингтаун. Уравновесяват се идеално. Остави ги да си тръгнат и да бъдат проблем на тези, които са ги довели тук. В противен случай те ще продължат да беснеят из улиците, да плячкосват и рушат, да ограбват честните хора.

Малка искрица от стария ѝ дух се разгоря в нея.

— Но как предлагаш да направим всичко това? — настоя тя. — Просто да им кажем да си вървят? Съмнявам се, че ще се подчинят.

Каерн изглеждаше стъписан за момент. Сянка на съмнение проблесна в погледа му. После тънките му устни се изкривиха презрително.

— Не съм глупав — изплю той. — Ще има кръвопролитие. Знам това. Има и други Търговци и Търговски синове, които ме подкрепят. Обсъждали сме го. Всички приемаме, че ще има кръвопролитие, преди всичко да приключи. Това е цената, която предците ни са платили за Бингтаун. Сега е наш ред и щом трябва, ще я платим. Но не възнамеряваме да пролеем нашата кръв. О, не. — Той си пое дъх и направи бърза обиколка на кабинета.

— Ето какво трябва да направиш. Ще свикаме извънредна среща на Търговците… не, не на всички от тях, само председателите. Ти ще им съобщиш скръбните вести: че сатрапът е изчезнал по време на трус в Трехог и се боим, че е загинал. Затова си решила да действаш сама и да потушиш размириците в Бингтаун. Кажи им, че трябва да се сдобием с мирно споразумение със семействата на Новите Търговци. Ще изпратим вест до Мингсли, че сме готови да обсъждаме условия за примирие, но всяко от семействата на Новите Търговци трябва да изпрати по един представител на преговорите. Трябва да дойдат под знака на примирие, невъоръжени и без слуги или какъвто и да е вид охрана. В Търговската зала. Веднъж щом ги съберем там, капанът може да хлопне. Ще съобщим на Новите Търговци, че трябва да напуснат мирно нашите брегове, оставяйки всякакви притежания, или заложниците ще платят цената. Могат да постъпят както решат, но нека знаят, че заложниците ще бъдат изпратени да се присъединят към тях с кораб едва след като всички останали са на ден път от пристанището на Бингтаун. Тогава…

— Наистина ли си готов да убиеш всички заложници, ако не се съгласят? — Серила не успя да намери повече сила, която да вложи в гласа си.

— Няма да се стигне до там — веднага я увери той. — А ако все пак се стигне, то ще лежи на съвестта на собствените им хора, не на нашата. Ако ни принудят да го сторим… но ти знаеш, че няма да го направят. — Той говореше твърде прибързано. Нея ли се опитваше да убеди, или себе си?

Тя се опита да намери кураж и да му каже колко бе глупав. Той беше голямо момче, бълващо жестоки нелепици. Серила беше била глупачка да разчита за каквото и да било на него. Твърде късно бе открила, че този инструмент има остри ръбове. Трябваше да го премахне, преди да е нанесъл още повече щети. Но не можеше. Той стоеше пред нея, с разширени ноздри, притиснати до тялото юмруци и гняв, който можеше да усети изпод спокойната му маска; гневът, който подхранваше така праведната му омраза. Ако заговореше против него, можеше да обърне гнева си срещу нея. Единственото, за което можеше да се сети, бе да избяга.

Стана бавно в опит да изглежда спокойна.

— Благодаря ти, че ми донесе тези вести, Род. Трябва ми време да се усамотя и да ги обмисля добре. — Тя наклони тъжно глава към него с надеждата, че той на свой ред ще се поклони и ще си тръгне.

Вместо това той поклати глава.

— Нямаш време да размишляваш над това, съветничке. Обстоятелствата ни притискат да действаме веднага. Състави писмата за председателите на Съвета тук, после повикай прислужник, който да ги разнесе. Аз ще арестувам жената Вестрит. Кажи ми коя е нейната стая. — Внезапно смръщване проряза челото му. — Или е успяла да те привлече към нейната кауза? Мислиш ли, че ще спечелиш повече власт, ако се присъединиш към заговора на Новите Търговци?

Разбира се. Всякакво противопоставяне щеше да го подтикне да я нарочи за враг. Тогава щеше да е също толкова безмилостен, колкото се канеше да бъде с Роника. Старицата Вестрит го беше уплашила, когато му се бе опълчила.

Наистина ли Роника бе била сянката в коридора? Беше ли чула предупреждението и беше ли го разбрала? Беше ли имала време да избяга? Беше ли направила Серила нещо, за да я спаси, или я жертваше, за да спаси себе си?

Род стискаше и отпускаше неспокойно юмруци до тялото си. Прекалено ясно можеше да си представи грубата му хватка върху тънката китка на Търговката. Въпреки това не можеше да го спре. Само щеше да я нарани, ако се опиташе: беше твърде грамаден и твърде силен, твърде плашещо мъжкар. Тя не можеше да мисли, докато той беше в стаята, а задачата му щеше да го държи надалеч за известно време. Вината нямаше да е нейна, поне колкото смъртта на Давад не беше по нейна вина. Беше направила каквото можеше, нали? Ами ако сянката край врата не беше принадлежала на никого? Ако старата жена още спеше? Устата ѝ бе пресъхнала, ужасяващите думи бяха като произнесени от непозната.

— На върха на стълбището. Четвъртата врата отляво. Стаята на Давад.

Род излезе, а ботушите му потракваха целенасочено, докато се отдалечаваше от нея.

Серила го наблюдаваше как си тръгва. След като се скри от поглед, тя се преви и облегна глава на ръцете си. Вината не беше нейна, опита се да се утеши. Никой не би могъл да преодолее невредим онова, което тя бе изживяла. Вината не беше нейна. Като укорителен призрак, чу думите на Роника:

— Това е предизвикателството, съветничке. Да приемеш случилото се и да се поучиш от него, вместо да се оставиш то да те плени.

Да познаваш разположението на Бингтаун не беше същото като да познаваш географията му, горчиво разсъди Роника. Със сподавено ридание тя затаи дъх при вида на дълбоката клисура, която пресичаше пътя им. Беше избрала да повлече Рейч насам, през горите зад къщата на Давад. Знаеше, че ако преминеха право през горите към морето, щяха да се озоват в бедния участък на Бингтаун, където семействата от Трите кораба бяха установили домовете си. Беше го виждала често на картата в кабинета на Ефрън. Но картата не бе показвала тази клисура, простираща се през горите, нито блатистото поточе на дъното ѝ. Тя спря, загледана надолу към него.

— Може би трябваше да тръгнем по пътя — каза жално на Рейч и уви подгизналия си шал по-плътно около раменете.

— По пътя щяха да ни догонят за нула време. Не. Постъпи мъдро като тръгна насам. — Ненадейно прислужницата хвана Роника за ръката, постави я на рамото си и я потупа успокоително. — Нека следваме течението на реката. Или ще достигнем място, където животните я преминават, или ще ни отведе до плажа. Оттам винаги можем да вървим по брега, докато не стигнем риболовните лодки, изкарани на сушата.

Рейч поведе и Роника я последва с благодарност. Многоклонести голи храсти се закачаха в полите и шала ѝ, но Рейч енергично си проправяше път напред през мечовидна папрат и салал, от който капеше вода. Над тях се извисяваха кедрови дървета, улавящи по-голямата част от дъжда, но понякога ниските клони изсипваха товара си върху тях. Не носеха нищо. Не бе останало време да опаковат каквото и да било. Ако народът на Трите кораба ги отпратеше, щяха да прекарат нощта навън, без никаква закрила, освен собствените си кожи.

— Не е нужно да се забъркваш в това, Рейч. — Роника се почувства задължена да ѝ го изтъкне. — Ако ме оставиш, можеш да намериш убежище сред Татуираните. Род няма причина да те преследва. Можеш да си в безопасност.

— Глупости — заяви прислужницата. — Освен това ти не знаеш пътя до къщата на Спарс Келтър. Убедена съм, че трябва да отидем първо там. Ако той ни отпрати, вероятно и на двете ни ще се наложи да се подслоним при Татуираните.

До средата на сутринта дъждът понамаля. Двете достигнаха място, където по стръмния склон на клисурата преминаваше пътека. Сред чифтокопитните дири, в хлъзгавата кал Роника забеляза стъпка от гол крак. Не само сърните използваха тази пътека. Тя последва неловко Рейч, като се хващаше за дънери на дървета и малки храстчета, за да не падне. Докато достигнат дъното, изподраните ѝ крака бяха окаляни до коленете. Нямаше значение. Над зелената водна шир на дъното на клисурата нямаше мост. Двете жени се запровираха тежко и безмълвно през нея. Отсрещният бряг не беше нито толкова стръмен, нито толкова висок. Вкопчени една в друга, двете се запрепъваха нагоре по него и изникнаха в по-рехава гора.

Вече вървяха по пътечка, която съвсем скоро премина в отъпкан път. Роника започна да забелязва импровизирани заслони под дърветата. Веднъж улови миризмата на пушек и готвеща се яхния. Това накара стомаха ѝ да закъркори.

— Кой живее тук? — попита тя Рейч, която я караше да бърза.

— Хора, които не могат да живеят никъде другаде — уклончиво отвърна Рейч. Миг по-късно, като че засрамена от заобиколния си отговор, допълни: — Предимно роби, избягали от господарите си — Нови Търговци. Трябваше да останат скрити. Не можеха да си потърсят работа или да напуснат града. Новите Търговци имат пазачи на доковете, които спират всички роби без документи. Това не е единственият бедняшки квартал, скрит в горите около града. Има и други, и от Нощта на огъня насам са се разраснали. Тук има цял втори Бингтаун, Роника. Живеят в покрайнините, от трохите на търговията на града ви, но и те като вас са хора. Ловят дивеч и имат малки скрити градинки или събират дивите ядки и плодове на гората. Търгуват, предимно с народа от Трите кораба, за риба, плат и други неща от първа необходимост.

Подминаха две колиби, дружно полегнали в сянката на кедрови подпори.

— Никога не съм знаела, че има толкова много — колебливо каза Роника.

Рейч изсумтя развеселено.

— Всеки Нов Търговец, дошъл в града ви, води със себе си поне десетима роби. Гледачки, готвачи, лакеи за домакинството и работна ръка за нивите и овощните градини. Те не се разхождаха измежду вас в града, но бяха там. — Бледа усмивка накъдри татуировката ѝ. — Ако не друго, то поне числеността ни е сила, с която другите ще трябва да се съобразят. За добро или зло, Роника, ние сме тук и тук ще останем. Бингтаун трябва да приеме това. Не можем да продължим да живеем като спотайващи се в покрайнините на града ви изгнаници. Трябва да бъдем приети.

Роника мълчеше. Думите на бившата робиня бяха почти заплашителни. Надолу по пътя мерна едно момче и малко момиченце, но само след миг те изчезнаха като паникьосани зайци. Роника се зачуди дали Рейч не я беше насочила умишлено по този път. Жената изглеждаше спокойна и запозната с околността.

Изкачиха поредния хълм, с което оставиха разпръснатите постройки на коптори и колиби зад себе си. Около тях се притваряха вечнозелени растения и облачният ден стана още по-мрачен. Пътят се стесни и като че ли в тази част беше по-малко използван, ала след като вече знаеше какво да търси, Роника видя други малки пътечки да се разклоняват от него. По времето, когато достигнаха къщите на Трите кораба, разположени край шистовия плаж, пътят вече не приличаше на нищо повече от животинска пътека. Облъхна ги хладен, идващ откъм откритото море вятър. На Роника ѝ стана неприятно, че трябва да се представи в такъв окъсан и мърляв вид, но нямаше какво да направи.

В тази част на Бингтаун къщите следваха контура на плажа, откъдето семействата от Трите кораба можеха да следят за завръщането на риболовните си лодки. Докато Рейч я пришпорваше надолу по улицата, Роника се озърна наоколо с прикрит интерес. Никога преди не бе стъпвала тук. Бурите от залива пълнеха дупките на лъкатушещите улици и образуваха локви. По дългите веранди на облицованите с дърво къщи играеха деца. По силния вятър се носеше мирисът на горящ плавей и пушена риба. Между къщите бяха опънати мрежи, чакащи да бъдат закърпени. Размириците и последвалото опустошение не бяха оказали ефект върху тази част на града. Една жена, добре закачулена срещу лошото време, мина забързано покрай тях, като буташе количка, пълна с плоска риба. Тя им кимна за поздрав.

— Ето. Това е къщата на Спарс — неочаквано каза Рейч. Кривата едноетажна постройка не се различаваше особено от съседите си. Единственият признак за по-голямо благополучие, който Роника можеше да забележи, беше пресният слой бяла боя. Двете пристъпиха на покритата веранда, обхващаща цялата дължина на къщата, и Рейч почука на вратата.

Роника отмести наквасената си с вода коса от лицето си, щом вратата се отвори. В рамката стоеше висока, едра и дружелюбна жена, каквито бяха повечето заселници от Трите кораба. Имаше лунички, а пясъчнорусата ѝ разрошена коса имаше червеникав оттенък. Взря се подозрително в тях за момент, след което лицето ѝ се озари с усмивка.

— Помня те — каза тя на Рейч. — Ти си жената, която измоли парче риба от татко.

Рейч кимна, незасегната от тази характеристика.

— Оттогава съм идвала два пъти да го видя. И двата пъти ти беше навън с лодката си, на лов за камбала. Ти си Еке, нали?

Еке спря да се колебае.

— О, влезте тогава. И двете изглеждате по-мокри от водата. Не, не, не се притеснявайте от калта по обувките си. Ако достатъчно хора вкарат вътре кал, все някой ще започне да я изкарва навън.

Според количеството, натрупано на пода отвъд вратата, това щеше да се случи скоро. Подът бе покрит с неполирано дърво, износено от протриване. Вътре в къщата таваните бяха ниски, а малките прозорци не вкарваха достатъчно количество светлина. Една котка се бе изтегнала до рунтаво куче. Кучето отвори едното си око, за да ги приветства, докато се разхождаха наоколо, след което отново заспа. Непосредствено зад дремещото куче стоеше здрава маса, наобиколена от също толкова здрави столове.

— Моля, седнете — покани ги жената. — И свалете мокрите си дрехи. Татко още го няма, но очаквам да се прибере скоро. Чай?

— Бих била изключително благодарна — каза ѝ Роника.

Еке сипа вода в чайника от един варел. Докато го поставяше на огнището да заври, тя се обърна към тях през рамо.

— Изглеждате пребити. Има малко останало от сутрешната яхния — гъста като лепило, но все така засищаща. Да ви я затопля ли?

— Ако обичаш — отвърна Рейч, тъй като Роника не успя да намери думи. Простичкото, открито гостоприемство на момичето към две непознати я просълзи, макар в същото време да осъзнаваше, че вероятно изглежда изключително раздърпана, за да предизвика подобно великодушие. Почувства се унизена докъде е стигнала: да моли на вратата на Трите кораба. Какво би си помислил за нея Ефрън в този момент?

Остатъците от яхнията наистина бяха лепкави и гъсти. Роника омете своето заедно с топла чаша червеникав чай, приятно подправен с кардамон, в стила на Трите кораба. Еке като че ли усети, че двете бяха изгладнели и изтощени. Остави ги да се хранят и водеше целия разговор сама, като говореше за настъпващата зима, за мрежи, които трябваше да се закърпят, и за количеството сол, което трябваше да закупят отнякъде, за да могат да съхранят рибата през буреносния сезон. На всичко това Роника и Рейч кимаха, дъвчейки.

Щом приключиха с яхнията, Еке отнесе купите им и ги напълни с ароматния чай, от който се вдигаше пара. Едва тогава тя седна на масата, също с чаша чай в ръка.

— Значи вие сте жените, говорили и преди с татко? Дошли сте да обсъдите ситуацията в Бингтаун, а?

Роника оценяваше прямотата ѝ и отвърна по същия начин.

— Не точно. Два пъти преди говорих с баща ти за нуждата всички народи в Бингтаун да се обединят и да преговарят за мир. Нещата не могат да продължат както досега. Ако това се случи, калсидците просто трябва да си стоят отвъд пристанището ни и да чакат, докато сами не се изкълвем едни други. В настоящото положение, когато патрулните ни кораби се завърнат, срещат трудности в намирането на пресни провизии. Да не говорим, че на бащите и братята никак не им е лесно да напуснат домовете си, за да прогонват калсидците, тъй като се тревожат, че семействата им у дома са незащитени.

На челото на Еке се появи бразда, докато кимаше в съгласие с всичко това. Внезапно Рейч ловко се намеси:

— Но не затова сме тук сега. Роника и аз търсим убежище, по възможност при хората на Трите кораба. Животът ни е застрашен.

Твърде драматично, помисли си Роника печално, забелязала как жената от Трите кораба присви очи. Миг по-късно, откъм верандата отвън долетя тропот на ботуши и вратата се отвори, за да пропусне Спарс Келтър. Както Рейч го бе описала веднъж, беше мъж като бъчва, с повече червени косми по брадата и ръцете, отколкото по темето на главата си. Той спря смаян, след което затвори вратата зад себе си и остана да стои, почесващ неразбиращо брадата си. Погледна от дъщеря си към двете жени на масата.

Пое си внезапно дъх сякаш току-що си бе спомнил за обноските си. Поздравът му обаче беше също толкова прям, колкото и на дъщеря му.

— Какво води Търговката Вестрит пред вратата и на масата ми?

Роника бързо се изправи.

— Спешна нужда, Спарс Келтър. Собствените ми хора се обърнаха срещу мен. Набедена съм за предател и съм обвинена в заговор, макар никое от двете да не е истина.

— И си дошла да търсиш закрила при мен и народа ми — тягостно отбеляза Келтър.

Роника наведе глава в признание. И двамата знаеха, че носи със себе си неприятности и че най-тежко щяха да си изпатят Спарс и дъщеря му. Не беше необходимо да изрича всичко това.

— Това е Търговски проблем и не е справедливо да те моля да си го навличаш на плещите. Няма да те моля да ме подслониш тук: само да изпратиш вест до друг Търговец — такъв, на когото имам доверие. Ако напиша писмо и ти намериш по кого да го изпратиш до Граг Тенира от бингтаунските Търговци и ми позволиш да изчакам отговора му тук… това е всичко, за което моля.

В настъпилата тишина тя добави:

— И знам, че това, което искам, е огромна услуга от човек, с когото съм говорила само два пъти досега.

— Но всеки път говориш честно. За неща, които са ми скъпи, за мир в Бингтаун, мир, в създаването на който хората от Трите кораба също имат право на глас. И името Тенира също не ми е непознато. Продавал съм им осолена риба за корабни провизии много пъти. Възпитават честни мъже в онзи дом, няма съмнение. — Спарс стисна устни и издаде всмукващ звук, докато обмисляше. — Ще го направя — бе окончателното му решение.

— Нямам с какво да ти се отплатя — бързо отбеляза Роника.

— Не си спомням да съм искал някаква отплата — отвърна сърдито, но не и неучтиво Спарс. После небрежно добави: — Не мога да се сетя за нищо, което би си заслужавало да рискувам дъщеря си. Като изключим собственото ми чувство за това какво съм длъжен да сторя, рискът за нас е без значение.

— Нямам нищо против, татко — тихо се намеси Еке. — Нека дамата си напише писмото. Сама ще го занеса до Тенира.

Странна усмивка разкриви широките черти на Спарс.

— Помислих си, че може да поискаш — каза той. Роника си отбеляза, че изведнъж бе станала „дамата“ за Еке. Необичайно, но това я накара да се чувства принизена.

— Не притежавам ни късче хартия или капка мастило, които да нарека свои — тихо отбеляза тя.

— Ние имаме и двете. Само защото сме Трите кораба не означава, че не си пишем писма — отвърна Еке. В гласа ѝ се бе появила хаплива нотка. Тя се надигна енергично и донесе на Роника лист хартия, който щеше да свърши работа, перо и мастило.

Роника взе перото, натопи го и се спря. Заговори колкото на себе си, толкова и на Рейч:

— Трябва да напиша всичко внимателно. Трябва не само да го помоля за помощ, но и да му предам вести, които засягат цял Бингтаун, вести, които трябва да достигнат колкото се може повече хора възможно най-скоро.

— И въпреки това забелязах, че не предложи да ги споделиш с нас — отбеляза Еке.

— Права си — смирено се съгласи Роника. Тя остави перото настрана и повдигна очи към тези на Еке. — Почти не знам какво означават новините, но се боя, че ще засегнат всички ни. Сатрапът е изчезнал. Бил е отведен нагоре по Дъждовната река, за по-сигурно. Всички знаят, че нищо друго не може да плава по реката, освен жив кораб. Там, изглежда, е щял да бъде в безопасност от всякакви заговори на Нови Търговци или калсидци.

— Така е. Само бингтаунски Търговец би успял да се добере до него.

— Еке! — смъмри я баща ѝ. Обърна се с намръщено изражение към Роника. — Продължи.

— Имало е земетресение. Не знам нищо повече, освен че е нанесло големи поражения и за известно време сатрапът е бил в неизвестност. Сега се говори, че е бил забелязан в лодка надолу по реката. С младата ми внучка Малта. — Следващите думи произнесе с мъка: — Някои се страхуват, че тя го е насъскала срещу Старите Търговци; че е предателка и че го е убедила, че за да остане в безопасност, трябва да напусне скривалището си.

— А каква е истината? — настоя Спарс.

Роника поклати глава.

— Не зная. Думите, които чух, не бяха предназначени за мен; не можех да задавам въпроси. Говореха за опасност от нападение на джамаилската флота, но споменаха твърде малко, за да мога да преценя дали заплахата е истинска или само предполагаема. Що се отнася до внучка ми… — Гърлото ѝ се стегна за момент. Страхът, който бе отхвърлила, внезапно я заля. Тя се принуди да вдиша въпреки буцата в гърлото си и заговори със спокойствие, което не усещаше. — Не е сигурно дали сатрапът и тези с него са оцелели. Реката може да е разяла лодката им или да са се преобърнали. Никой не знае къде са. А ако сатрапът е изгубен, боя се, че независимо от обстоятелствата, това ще ни хвърли във война. С Джамаилия и вероятно с Калсид. Или просто в гражданска война — Стари Търговци срещу Нови.

— И Трите кораба по средата, както винаги — кисело изкоментира Еке. — Е, всичко е такова, каквото е. Напиши си писмото, госпожо, и ще го отнеса. Струва ми се, че е по-добре тези вести да се разпространят, вместо да се пазят в тайна.

— Бързо откриваш същественото — съгласи се Роника. Взе перото и отново го натопи. Докато го поставяше на хартията обаче, мислеше не само какви думи биха изпратили най-бързо Граг при нея, но и колко трудно щеше да бъде да се изкове траен мир в Бингтаун. Много по-трудно, отколкото си бе мислила в началото. Върхът на перото дращеше по грапавата хартия, докато се движеше бързо по нея.

Глава единадесета

Тела и души

Светлината от залязващото слънце хвърляше твърде ярки отблясъци по водата. Грубият плат на панталоните на Уинтроу дращеше незаздравялата му кожа. Не можеше да изтърпи да облече риза. Вече можеше да стои и да ходи сам, но се замайваше и при най-малкото усилие. Дори куцукането до бака караше сърцето му да задумка бясно. Докато се разхождаше, работещите мъже от екипажа забавяха работа и се взираха в него, след което го поздравяваха за възстановяването с фалшива сърдечност. Обезобразен достатъчно, че да накара всеки пират да трепне, казваше си язвително той. Екипажът беше искрен в благопожеланията си към него. Сега вече наистина беше един от тях.

Изкачи се по късата стълба към бака, с два крака на всяко стъпало. Ужасяваше се да се изправи пред сивата, безжизнена фигура, но щом достигна перилата и погледна надолу към възобновените ѝ цветове, сърцето му подскочи.

— Вивачия! — весело я поздрави той.

Тя бавно се обърна към него, черната ѝ грива се разпиля по голите ѝ рамене. Усмихна му се. Над червените устни проблесна въртеливото златно на драконови очи.

Той я гледаше в ступор. Беше като да видиш любимо лице, оживено от демон.

— Какво си ѝ направила? — настоя Уинтроу. — Къде е тя? — Гласът му се пречупи. Стисна здраво перилата сякаш можеше да изстиска истината от дракона.

— Кой къде е? — хладно отвърна тя и мигна бавно с очи. От златни те станаха зелени и отново златни. Беше ли зърнал Вивачия, дори за миг, да наднича от тези орбити? Докато я гледаше, цветовете на очите ѝ се вихреха бавно и подигравателно. Червените ѝ устни бяха извити в присмехулна усмивка.

Уинтроу пое дъх и се насили да говори спокойно.

— Вивачия — повтори упорито. — Къде е тя сега? Държиш я в плен някъде в себе си? Или си я унищожила?

— Ех, Уинтроу. Глупаво момче. Горкото глупаво момче. — Тя въздъхна сякаш го съжаляваше, след което погледна настрани, над водата. — Тя не съществуваше. Не разбираш ли? Тя беше просто черупка, бъркотия от спомени, които предците ти се опитаха да ми натрапят. Не беше истинска. В резултат на това тя не е никъде, не е затворена в мен или унищожена. Тя е като сън, който съм сънувала и предполагам, че както сънят е част от сънуващия, така и тя е част от мен. Вивачия я няма. Всичко нейно сега е мое. Включително и ти. — Тя натърти на последните думи, след което се усмихна отново и вложи топлина в гласа си. — Но нека оставим подобно незначително дърдорене. Кажи ми как се чувстваш. Изглеждаш много по-добре. Макар че смятам, че трябва да си мъртъв, за да изглеждаш по-зле, отколкото беше.

Уинтроу не го оспори. Беше се виждал в огледалото за бръснене на Кенит. Всяка следа от младоликото момче, което бе искало да стане жрец, си беше отишла. Започнатото от баща му — ампутираният пръст и татуираното лице, беше подобаващо завършено от самия него. Лицето и целите му ръце бяха на червени, розови и бели петна. На някои места кожата му заздравяваше и хващаше тен, така че изглеждаше почти нормална. Но на ръката, бузата и по протежение на очертанията на косата му мъртвешки бялата кожа беше опъната и лъщяща. Вероятно щеше да остане така завинаги. Той отказа да ѝ позволи да го разстройва. Сега нямаше време да се притеснява за себе си.

Тя се извърна от него, за да се загледа напред към островите на бариерата. Скоро щяха да достигнат скалистите плитчини и разпръснатите възвишения в коварния канал между островите Последни и Преград.

— Но аз мога да ти покажа как да се възстановиш от белезите. Познанието е там, погребано дълбоко в съзнанието ти, скрито от теб. Горкото мъниче, с нищо повече от спомените на петнадесетте си кратки лета. Протегни се към мен. Ще ти покажа как да се излекуваш.

— Не.

Тя се засмя.

— Ех, разбирам. По този начин заявяваш верността си към „Вивачия“. Като отказваш да докоснеш съзнанието си с моето. Немощна почит, но вероятно това е всичко, на което си способен. Бих могла да те принудя, знаеш ли? Познавам те така, както никой друг не би могъл. — За един провлачен момент той усети присъствието на съзнанието ѝ, преплетено с неговото. Тя не се стремеше към него; по-скоро му позволяваше да почувства, че тя вече е там. После отново приспа усещането си за съзнанието му. — Но щом предпочиташ да останеш деформиран… — Не си направи труда да завършва мисълта си.

Разяждаше го копнеж. Можеше да си спомни крайното задоволство, което бе изпитал, когато съзнателно бе насочвал възстановяването на тялото си, докато спеше в дракона. Отново буден и жив, той не можеше да потопи съзнанието си достатъчно дълбоко, за да постигне такъв контрол над себе си. Можеше ли тя да го научи да открие подобно майсторство когато пожелае? Жаждата му за това познание се простираше много по-далеч от спестяването на болката и заличаването на скорошните белези. Можеше ли да му покаже как да премахне мастилото от татуировката на лицето си? Да го научи да възстанови изгубения си пръст? Веднъж след като го научеше, можеше ли да прилага тези умения на други? Щеше да отключи голяма загадка. През целия си живот Уинтроу бе обичал знанието, бе обичал стремежа към знанието. Не би могла да избере по-добра примамка, за да го изкуши.

— Би могъл да станеш отличен лечител. Помисли. Мога да убедя Кенит да те пусне. Можеш да се върнеш в храма си и към простичката, задоволителна служба на Са. Можеш да си върнеш живота. Можеш да служиш на своя бог с чиста съвест. Сега, след като Вивачия си отиде, за теб няма причина да бъдеш тук.

Почти го беше убедила. Бе почувствал как сърцето му се окрилява от думите ѝ, но последното изречение болезнено го бе върнало обратно. След като Вивачия си отиде. Къде е отишла?

— Искаш да си тръгна. Защо? — тихо попита той.

Погледът във вихрещите се в златно очи проблесна.

— Защо питаш? — упорито запита тя. — Не мечтаеше ли именно за това, откакто бе качен насила на кораба? Не намекваше ли постоянно именно това на Вивачия? „Ако не беше ти, баща ми нямаше да ме откъсне от жречеството ми.“ Защо просто не вземеш каквото искаш и не си тръгнеш?

Той мисли известно време.

— Може би това, което желая истински, не включва заминаването ми. — Наблюдаваше я внимателно. — Мисля, че правиш всичко твърде съблазнително за мен. И затова се питам: какво печелиш ти от заминаването ми? Единственото нещо, за което се сещам, е, че това по някакъв начин ще отслаби Вивачия вътре в теб. Може би ако не съм тук, тя ще се предаде и ще заспи в теб. Са ми е свидетел, че нещо в мен я вика. Може би тя също копнее за мен. Докато съм жив и съм тук, някаква частица от Вивачия също е жива. Да не би да се страхуваш, че присъствието ми ще я призове обратно? Ти се бори упорито, за да я победиш. Тя те завлече до ръба на смъртта. Не я победи с много.

Увереността му нарасна.

— Веднъж самата ти каза, че ние тримата сме тясно свързани; смъртта на който и да е от нас заплашва и останалите двама. Вивачия все още живее някъде в теб, а всичко, което живее, принадлежи на Са. Дългът ми към моя бог е тук, както и дългът ми към Вивачия. Няма да се откажа от нея толкова лесно. Ако това да ме излекуваш, значи да предам Вивачия, тогава отказвам. Ще остана белязан. Казвам го на теб, но знам, че тя също ме чува. Няма да се откажа от нея.

— Глупаво момче. — Фигурата направи представление от това небрежно да почеше тила си. — Колко драматично! Колко вълнуващо! Ако имаше нещо, което да бъде развълнувано. Носи си белезите тогава, като жалка почит към някого, който никога не е съществувал. Нека бъдат последната следа от битието ѝ. Дали искам да си тръгнеш? Да, и причината е, че предпочитам Кенит. Той е по-подходящ спътник за моите амбиции. Искам Кенит да ме придружава.

— Искаш, така ли? — Гласът на Ета беше тих и студен.

Уинтроу се стресна, но фигурата изглеждаше единствено развеселена.

— Както и ти, сигурна съм — промърмори корабът. Тя остави погледа си да обходи Ета. Устата ѝ се изкриви в одобрителна усмивка. Тя освободи Уинтроу от вниманието си, за да се съсредоточи върху Ета.

— Ела по-близо, скъпа моя. Това коприна от Верания ли е? Леле, той наистина те глези. Или може би глези себе си като показва съкровището си на всички. В този цвят сияеш като скъпо бижу сред екзотичен обков.

Ръката на Ета се повдигна почти несъзнателно, за да докосне тъмносинята коприна на ризата си. По лицето ѝ премина колебание.

— Не знам откъде е дошъл платът. Но ми беше даден от Кенит.

— Почти съм сигурна, че пред очите ни стои коприна от Верания. Най-добрата, която съществува, но без съмнение той не би ти предложил нещо по-малко от това. Когато бях в правилната си форма, нямах нужда от платове, разбира се. Собствената ми скъпа кожа проблясваше и искреше по-красиво от всичко, което можеха да сътворят човешките ръце. И все пак знам това-онова за коприната. Само във Верания могат да постигнат такъв нюанс на драконово синьо. — Тя наклони глава към Ета. — Отива ти. Ярките тонове са ласкави за тена ти. Кенит има право да те гизди в сребърно, а не в златно. Среброто блещука на кожата ти, докато златото би стояло просто топло.

Ета докосна гривните на китката си. Още по-наситена руменина докосна страните ѝ. Тя се приближи със стъпка-две до перилата. Очите ѝ срещнаха тези на дракона и за известно време двете изглеждаха омаяни една от друга. Уинтроу се почувства отхвърлен. За негова изненада през него премина тръпка на завист. Той не разбра дали не искаше да споделя Вивачия с Ета, или искаше да предпази Ета от дракона.

Ета леко поклати глава сякаш за да се освободи от омаята. Това накара черната ѝ лъскава коса да се залюлее. Погледна към Уинтроу и на челото ѝ изникна леко смръщване.

— Не трябва да се излагаш на вятър и слънце. Те обелват кожата от плътта, която все още се опитва да заздравее. Трябва да останеш в каютата си поне още ден.

Уинтроу внимателно се вгледа в нея. Нещо не беше наред. Подобна загриженост не беше типична за нея. По-скоро би очаквал да му каже, че трябва да се калява, вместо да се възстановява. Опита се да разчете очите ѝ, но тя се взираше покрай него, без да среща погледа му.

Драцената беше по-пряма.

— Тя би желала да говори с мен насаме. Напусни, Уинтроу.

Той игнорира заповедта ѝ и заговори на Ета:

— Не вярвам на много от това, което казва тя. Все още не сме чули истината за Вивачия. Легендите, описващи опасностите от разговарянето с дракони, са широко разпространени. Тя ще ти каже онова, което знае, че искаш да…

Неочаквано тя отново беше там, в съзнанието му. Този път усети присъствието ѝ като физическо неудобство. Сърцето му прескочи един удар, след което се завълнува неравномерно. По челото му изби пот. Не можеше да си поеме дъх нормално.

— Горкото момче — изрази съчувствие драцената. — Виждаш ли как се олюлява, Ета? Въобще не е на себе си днес. Напусни, Уинтроу — повтори тя. — Иди си почини. Стори го.

— Бъди предпазлива — успя да прошепне на Ета. — Не ѝ позволявай… — Надви го замайваща слабост. В него се надигна гадене; не посмя да заговори, за да не повърне. Опасяваше се, че ще припадне. Изведнъж денят стана болезнено ярък. Постави ръка пред очите си и се запрепъва по бака към стълбата. Тъмнина. Имаше нужда от тъмнина, тишина и неподвижност. Нуждата от тези неща надви всичко друго.

Едва когато се озова в каютата си, симптомите заглъхнаха. Замени ги страх. Тя можеше да му причини това по всяко време. Можеше да го излекува, но можеше и да го убие. Как щеше да помогне на Вивачия, ако драцената имаше такава власт над него? Опита се да потърси утеха в молитва, но го завладя страшно изтощение и той потъна в дълбок сън.

Ета поклати глава подире му.

— Погледни го. Едва се държи на краката си. Казах му, че се нуждае от почивка. А и предишната нощ пи прекалено много. — Тя завъртя главата си, за да срещне погледа на фигурата. Очите ѝ се завихряха като разтопено злато, красиви и завладяващи. — Коя си ти? — Думите ѝ бяха по-дръзки, отколкото се чувстваше. — Не си Вивачия. Тя никога не заделяше и една учтива дума за мен. Искаше само да ме прогони надалеч, за да запази Кенит единствено за себе си.

Сочните устни на кораба се разтегнаха в още по-широка усмивка.

— Най-накрая. Трябваше да се досетя, че първият разумен човек, с когото говоря, ще е от някогашния ми пол. Не. Не съм Вивачия. Нито искам да те прогоня или да ти отнема Кенит. Помисли за мъжа, който е Кенит. Няма нужда да има съперничество между нас. Той се нуждае и от двете ни. Изпълнението на амбициите му ще изисква помощта и на двете ни. Ти и аз ще станем по-близки и от сестри. Сега. Нека помисля за име, с което да се обръщаш към мен. — Драцената присви златните си очи в размисъл. Усмивката ѝ се разшири.

— Мълния. Мълния ще свърши работа.

— Мълния?

— Едно от по-ранните ми имена, на древен език е нещо като „Зачената в гръмотевична буря в мига на мълниеносен гръм“. Но вие сте народ с краткотраен живот, склонен да съкратява всяко житейско изживяване, с надеждата да го разбере. Ще ти се оплете езикът от толкова много думи. Така че можеш да ме наричаш Мълния.

— Нямаш ли истинско име? — осмели се Ета.

Мълния се засмя сърдечно, отметнала глава назад.

— Сякаш бих го споделила. Хайде, жено. За да заплениш Кенит, трябва да притежаваш повече лукавост. Ще трябва да направиш нещо повече от това просто да ме попиташ за тайните ми с невинно изражение. — За кратко по издълбаните черти на лицето ѝ се изписа шок.

— Кормчия! — извика тя. — Два пункта надясно каналът става по-дълбок и течението е по-благоприятно. Отведи ни там.

Джола беше на руля. Без да задава въпроси, той премести кораба. Ета се смръщи за миг. Какво щеше да каже Кенит за това? Преди време беше казал на мъжете, че който и да е на вахта, трябва да следва командите на кораба все едно идват от него. Но това беше преди тя да се промени. Корабът смени курса си и Ета почувства как се понесе по-бързо и плавно. Тя повдигна лице към вятъра, милващ страните ѝ, и огледа хоризонта. Кенит бе казал, че плават към Заграба, но това нямаше да го спре да плячкосва по пътя. Уинтроу се възстановяваше добре — нямаше нужда да се бърза за лечител. Пък и лечителят не можеше да му помогне кой знае колко много. Щеше да носи белезите до края на дните си.

— Имаш поглед на ловец — одобрително отбеляза Мълния. Тя обърна голямата си глава, за да огледа хоризонта от край до край. — Двете с теб бихме ловували чудесно заедно.

Непривична тръпка пробяга по гръбнака на Ета.

— Не би ли трябвало подобни думи да са насочени към Кенит, а не към мен?

— Към мъжкар? — попита Мълния с лека нотка на презрение в смеха си. — Знаем ги какви са мъжкарите. Мъжките дракони ловуват, за да напълнят собствените си търбуси. Когато една кралица полети в търсене на жертва, тя го прави, за да съхрани цялата раса. Ние сме тези, които знаят до мозъка на костите си, че такава е целта на всяко наше движение. Да продължим вида.

Ета положи ръка на плоския си корем. Макар и облечена, пак можеше да усети малката издутинка на черепния талисман върху пръстена на пъпа ѝ. И той като фигурата на кораба беше издялан от магическо дърво. Не ѝ позволяваше да зачене. Носеше го от години, откакто бе станала курва по времето, когато бе била малко по-голяма от момиче. Досега трябваше да се е превърнал в част от нея. В последно време обаче бе започнал да я протрива и дразни, както физически, така и психически. Откакто бе намерила малката бебешка фигурка на Плажа на съкровищата, която без да иска бе отнесла със себе си, бе започнала да усеща повика на собственото си тяло за дете.

— Свали го — предложи Мълния.

Ета замръзна на мястото си.

— Откъде знаеш за него? — попита с мъртвешки тих глас.

Мълния дори не я погледна, а продължи да разглежда внимателно водната шир пред тях.

— О, моля ти се! Имам си нос. Мога да го помириша по теб. Свали го. Не носи никаква чест нито на този, от когото някога е бил част, нито на теб, затова, че го използваш по този начин.

Мисълта, че талисманът някога е бил част от дракон накара кожата ѝ да настръхне. Закопня да го свали, но…

— Първо трябва да го обсъдя с Кенит. Той ще ми каже, когато е готов да имаме дете.

— Никога — отвърна Мълния с равен тон.

— Какво?

— Никога не чакай на мъжкар за подобно решение. Ти си кралицата. Ти решаваш. Мъжете не са направени за подобни решения. Виждала съм го безброй пъти. Ще искат да чакаш да дойдат дни на слънце, богатство, изобилие. Но за един мъжкар достатъчното никога не е задоволително, а изобилието никога не е постигнато. Кралицата знае, че когато времената са най-тежки и дивечът е най-оскъден, тогава трябва да се тревожи най-много за продължаването на вида. Някои решения не принадлежат на мъжките. — Тя повдигна ръка и приглади косата си назад. Отправи към Ета поверителна усмивка, изведнъж изглеждаща изключително човешка. — Все още не съм свикнала с косата. Очарователна е.

Ета осъзна, че се усмихва въпреки себе си. Облегна се на перилата. Бе изминало дълго време, откакто бе имало жена, с която да си поприказва, да не говорим за жена, говореща толкова открито сякаш самата тя беше курва.

— Кенит не е като другите мъже — дръзна да каже.

— И двете знаем това. Избрала си си добър мъж. Но какво му е доброто, ако спре дотам? Свали го, Ета. Не чакай той да ти каже да го направиш. Огледай се. Да не би да казва на всеки мъж кога е най-подходящото време да изпълни задълженията си? Разбира се, че не. Ако трябваше да го прави, по-добре да свърши всичко сам. Той е мъж, който очаква другите да мислят сами. Ще си позволя един облог. Не ти ли е намеквал вече, че се нуждае от наследник?

Ета се замисли над думите му, след като му бе показала издяланото бебе.

— Така е — меко призна тя.

— Е, нима тогава ще го чакаш да ти заповяда? Срамота. Никоя женска не трябва да чака командата на мъжкия за това, което си е нейна работа. Ти трябва да си тази, която да му казва подобни неща. Свали го, кралице.

Кралица. Ета знаеше, че драцената имаше предвид просто женска. Женските дракони бяха кралици, като котките. И въпреки това, когато Мълния изрече думата, тя заплашваше да зароди идея, която Ета дори не смееше да обмисли. Ако Кенит щеше да бъде крал на Пиратските острови, какво значеше това за нея? Може би щеше просто да е неговата жена. Но ако му родеше дете, тогава със сигурност…

Макар че се скастри за подобни амбиции, ръката ѝ все пак се плъзна под копринената ѝ риза към топлата плът на корема ѝ. Малкият талисман от магическо дърво, оформен като човешки череп, беше окачен на тънка сребърна верижка. Беше закопчана с кукичка и клупче. Тя го притисна с пръсти и верижката се разкопча. Измъкна внимателно талисмана, особено около кукичката, и го задържа в дланта си. Черепът ѝ се усмихваше. Тя потрепери.

— Дай ми го — тихо каза Мълния.

Ета отказа да мисли за това. Протегна ръка и след като Мълния подаде своята, го пусна в широката длан на кораба. Той лежа там за момент, сребърната верижка проблясваше на слънцето. Тогава, като дете, налапващо сладка, Мълния надигна свитата си в шепа ръка към устата си. Смеейки се, тя показа на Ета празната си длан.

— Изчезна! — каза и от този момент решението беше необратимо.

— Какво ще кажа на Кенит? — почуди се гласно Ета.

— Абсолютно нищо — безгрижно ѝ отвърна корабът. — Абсолютно нищо.

Плетеницата бе растяла на брой, докато не бе станала най-голямата група от змии, предани на една-единствена змия, която Шривър бе виждала. Понякога се разделяха, за да търсят храна, но всяка вечер ги заварваше отново заедно. Идваха при Молкин във всякакви цветове, размери и състояния. Не всички помнеха как да говорят, а някои бяха по животински диви. Други носеха белези от злополуки или гнойни рани от срещи с враждебни кораби. Някои от дивите плашеха Шривър с възможността си да надскочат всички граници на цивилизованото поведение. Малка част от тях, като призрачно бялата змия, ѝ причиняваха болка с едва сдържаната агония, която ги обгръщаше. Белият, в частност, сякаш беше замръзнал в мълчание от гняв. И все пак всички следваха Молкин. Когато вечер се скупчваха заедно, те се закотвяха в поле от полюшващи се змии, които напомняха на Шривър за море от водорасли.

Числеността им, изглежда, подсилваше увереността им във водачеството на Молкин. Сега той почти блестеше, златните му очи отразяваха блясъка по цялото му тяло. Числеността им осигуряваше и това, което можеше да липсва на всеки поотделно. Носеха утеха един на друг чрез спомените, които всеки пазеше, и често дума или име от един предизвикваше припомняне у друг.

Въпреки количеството им обаче, не бяха по-близо до намирането на верния път за преселение. Споделената памет само правеше лутането им по-досадно. Тази вечер Шривър не можеше да стои спокойно. Тя се разплете от спящите си другари и се остави да се носи свободно, взирайки се надолу към живата гора от змии. Имаше нещо примамливо познато в това място, нещо точно на ръба на спомените ѝ. Беше ли идвала тук и преди?

Чувствителен към настроенията ѝ заради дългата им дружба, Сесурея се заизвива нагоре, за да се присъедини към нея. Той тихо се включи в наблюдението ѝ на морското дъно. Двамата отвориха очите си широко за бледата лунна светлина, която достигаше до тези дълбини. Шривър изучаваше разположението на земята под слабата луминесценция на двете змии и дребния морски живот. Нещо.

— Права си. — Това бяха първите думи на Сесурея. Той я остави и кротко се заизвива надолу към един конкретен неравен участък от морското дъно. Бавно завъртя глава назад и напред. Тогава, за неин ужас, внезапно сграбчи голямо листо на водорасло в челюстите си и го откъсна. Хвърли го настрана, захапа друго и се разправи с него по същия начин.

— Сесурея? — протръби въпросително, но той я пренебрегна. Туфа след туфа от водорасли беше откъсвана и захвърляна. Тогава, точно когато вече си мислеше, че е полудял, той се спусна на дъното и бясно замаха с опашка, разбутвайки десетилетната тиня.

Нейният зов и странното буйство на Сесурея бяха събудили някои от останалите. Те се присъединиха към нея, загледани надолу към него. Той изскуба още водорасли и отново замаха с опашка.

— Какво прави? — попита слаба синя змия.

— Не знам — отвърна печално.

Сесурея спря бесните си извивания толкова внезапно, колкото ги бе започнал. Той се стрелна бързо нагоре към тях. Приведе се в приличен вид, преди да се увие развълнувано около нея.

— Виж. Беше права. Е, изчакай малко, докато тинята се слегне. Ето. Виждаш ли?

За известно време тя виждаше единствено носеща се утайка. Сесурея се беше задъхал, хрилете му се задъхваха от вълнение. Миг по-късно синята змия до нея ненадейно затръби с все сила:

— Това е Пазител! Но не може да е тук в Обилието. Това не е както трябва!

Шривър се ококори объркано. Думите на синята бяха толкова извън контекст, че не можеше да намери смисъла им. Пазителите бяха дракони пазители. Нима на дъното на морето имаше мъртви дракони? Тогава, както се взираше, неясните форми сред носещата се утайка изведнъж започнаха да добиват друга форма. Тя видя. Беше Пазител, очевидно женски. Простираше се настрана, с едното ѝ крило повдигнато, а другото — все още в калта. От едната ѝ повдигната лапа бяха счупени три нокътя. Част от опашката ѝ стоеше непривично вдигната нагоре отстрани до нея. Статуята бе счупена при падане; това поне беше ясно. Но как се бе озовала тук, под морето? Беше стояла над градските порти в Ируран. Тогава очите на Шривър откриха паднала колона. А ето там, онова трябваше да е атриумът, който Десмоло Нетърпеливия бе построил, за да приюти всички екзотични растения, донесени му от драконовите му приятели от четирите края на света. А отвъд него беше потъналият купол на Храма на водата.

— Целият град е тук — тихо протръби тя.

Изведнъж сред тях се появи Молкин.

— Цяла провинция е тук — поправи я той. Всички погледи го последваха надолу към разкритите останки на света, който почти си спомняха. Той си проправи път през тях с извиване, като докосваше първо една, после друга от оголените забележителности. — Плуваме там, където някога сме летели. — Издигна се бавно към тях. Цялата плетеница вече беше будна и наблюдаваше нежните му вълнообразни движения. Те оформиха живо, движещо се кълбо, с Молкин в центъра. Тялото и думите му се преплитаха, докато говореше.

— Ние се опитваме да се завърнем у дома, в земите, където ловувахме и летяхме. Страхувам се, че пристигнахме. Предният път, когато намерихме статуя или арка, се престорих, че по случайност една или две крайбрежни сгради са се сринали във водата. Но Ируран беше навътре в сушата. Под нас се простират потъналите руини. — Той обгърна надеждите им с бавно отрицание. — Това не е бил дребен земетръс. Всички особености са се променили отвъд разпознаване. Търсим река, която да ни отведе у дома. Но се боя, че без водач от света над нас, никога няма да я намерим. Такъв водач не е идвал при нас. Бяхме и на север, и на юг, и все още не сме открили път, който да ни зове. Всичко е твърде различно; накъсаните спомени, които успяхме да съберем, не са достатъчни за тази задача. Изгубени сме. Единствената ни надежда е Помнещ. А дори и това може да се окаже недостатъчно.

Телур, слаба зелена змия, дръзна да протестира.

— Търсихме такъв, но без успех. Започваме да се изморяваме. Още колко дълго трябва да се лутаме и да копнеем, Молкин? Ти събра огромна плетеница и въпреки това сме малко в сравнение с онова, което бяхме някога. Нима всички са загинали? Другите плетеници, от които сега трябваше да гъмжи навсякъде? Ние ли сме всичко, което е останало от нашите хора? И ние ли трябва да умрем в лутане? Възможно ли е да няма река, да няма дом, в който да се върнем? — изпя той мъката и отчаянието си.

Молкин не ги излъга.

— Може би. Може би ще загинем и видът ни ще изчезне. Но няма да си идем без битка. За един последен път ще потърсим Помнещ, но този път ще вложим всичките си усилия в начинанието. Ще намерим водач или ще умрем, докато опитваме.

— Тогава ще умрем. — Гласът му беше мъртъв и студен, като дебел пропукващ лед. Бялата змия се запровира към центъра на кълбото и обидно се изви пред Молкин. Гривата на Шривър се изправи от ужас. Той провокираше Молкин да го убие. Наглите му пози приканваха смъртта. Всички изчакваха присъдата му.

Но Молкин се сдържа. Той самият заизвива тялото си в по-обширна последователност, която обхвана обидите на белия, забранявайки на другите да действат срещу него. Не каза нищо, макар че гривата му се надигна и започна да изпуска слаба диря от токсини във водата, докато плуваше. Тишината и отровите се превърнаха в мрежа около бялата змия. Движенията ѝ се забавиха; тя увисна толкова неподвижно, колко бе постижимо за змия. Молкин не беше отправил въпрос към белия, но той въпреки това заговори гневно:

— Защото аз говорих с Помнеща. Бях див и без разсъдък, звяр, колкото която и да е от онези змии, глупавите, които сега те следват. Но тя ме хвана и ме задържа, като насилваше спомените си в мен, докато не се задавих с тях. — Той се завъртя в бърз, яростен кръг сякаш щеше да атакува себе си. По-бързо и по-бързо. — Спомените ѝ бяха отрова! Отрова! По-токсични от всичко, изпускано някога от грива. Когато си припомням какви сме били, какво трябва да сме сега и го сравня с това, в което сме се превърнали… се давя. Бих отдал този нечестив живот, който продължаваме да прегръщаме!

Молкин не бе спрял безмълвния си, извиващ танц. Движенията му оформяха преграда между белия и заслушаните змии.

— Прекалено късно е. — Белият протръби всяка дума отчетливо. — Твърде много сезони минаха. Времето за промяна дойде и си отиде многократно. Спомените на Помнещата са от отдавна отишъл си свят! Дори да успеем да намерим реката, водеща към земите на пашкулите, няма кой да ни помогне с оформянето на обвивките. Всички са мъртви. — Той започна да говори по-бързо, думите му бликаха като бързотечаща река: — Няма родители, които да ни чакат, за да вложат спомените си в нашите обвивки. Ще излезем от метаморфозата си толкова невежи, колкото и когато сме я започнали. Тя ми даде спомените си и ви казвам, че те не бяха достатъчни! Разпознавам малко неща тук, а това, което наистина си спомням, е разположено погрешно. Ако сме обречени да изчезнем, нека изгубим гласовете и разсъдъка си, преди да умрем. Нейните спомени не си заслужават агонията, която нося. — Изправената му грива изведнъж изпусна облак от парализиращи токсини. Той зарови собственото си лице в него.

Молкин удари, бърз като че ли улавяше плячка. Златните му очи проблеснаха, докато увиваше белия и го откъсваше от собствената му отрова.

— Достатъчно! — изрева той. Думите му бяха гневни, но гласът му бе спокоен. Глупавата бяла змия се забори, но Молкин я стисна сякаш беше делфин.

— Ти си само един! Не можеш да решаваш за цялата плетеница, камо ли за целия вид. Имаш дълг и ще го изпълниш, преди да отнемеш собствения си, глупав, безсмислен живот. — Молкин изпусна собствено кълбо от токсини. Бясно въртящите се червени очи на белия се забавиха и станаха замъглено кафяви. Челюстта му висеше лениво отворена, докато токсините си вършеха работата. Молкин заговори меко:

— Ти ще ни направляваш до Помнещата. Вече сме поели някои от спомените на сребристите кърмители. Ако се налага, можем да поемем още. С това, което ще получим от Помнещата, може би ще е достатъчно. — И добави с неохота: — Имаме ли друг избор?

Кенит пазеше равновесие пред огледалото, като обръщаше лице ту на едната, ту на другата страна пред отражението си. Косата и подрязаната му брада лъщяха от лимоновото масло. Мустаците му бяха елегантно завити, но не чак претенциозни. Безупречна бяла дантела се спускаше надолу по гърдите и от маншетите на тъмносиния му жакет. Дори столчето на чашата му бе полирано до блясък. Сложи си големи сребърни обици. Изглеждаше като мъж, готов да се впусне в ухажване, разсъди той. И в известен смисъл си беше така.

Не беше спал добре след разговора си с кораба предната нощ. Проклетият талисман го бе държал буден, шепнещ и хихикащ, като го подканяше да приеме условията на дракона. Именно това подканяне тревожеше Кенит най-много. Смееше ли да има доверие на проклетото нещо? Смееше ли да го пренебрегне? Беше се въртял и мятал, а когато Ета се бе присъединила към него в леглото му, дори нейните нежни разтривки по врата и гърба му не бяха успели да го приспят. Едва когато изгревът бе прошарил небето, той най-сетне се бе унесъл. След като се събуди, откри тази решителност в себе си. Щеше да спечели кораба обратно, да започне отначало. Поне този път нямаше да се налага да се бори с привличането ѝ към Уинтроу.

Не знаеше много за драконите, затова се съсредоточи върху това, което знаеше. Тя беше женска. Затова той щеше да приглади четината си, да предлага подаръци и да види какво ще му донесе това. Доволен от външния си вид, Кенит се върна обратно до леглото и огледа находките. Колан от сребърни пръстени, украсени с лапис лазули, щеше да предложи като гривна. Ако ѝ харесаше, имаше и две сребърни гривни, които можеха да се преправят като обици. На Ета нямаше да ѝ липсват. Една тежка манерка съдържаше количество глициниево масло. Вероятно бе ограничено само до калсидските парфюмерии. Не знаеше какви други осезателни предмети можеха да я удовлетворят. Ако тези съкровища не я разчувстваха, щеше да прибегне до друга тактика. Но щеше да я спечели. Пусна даровете си в една кадифена чанта и я привърза за колана си. Най-добре се движеше, когато ръцете му бяха свободни. Не искаше да изглежда неумел пред нея.

В коридора пред каютата му се натъкна на Ета, ръцете ѝ бяха натежали от чисти чаршафи. Погледът ѝ така го обходи, че се почувства почти оскърбен от откритото ѝ преценяване. Одобрението, което блестеше в очите ѝ, обаче го увери, че подготовката му е била успешна.

— Леле! — отбеляза почти безочливо тя. По устните ѝ се появи лека усмивка.

— Отивам да говоря с кораба — дрезгаво отвърна той. — Никой да не ни безпокои.

— Ще предам вестта незабавно — съгласи се тя. Усмивката ѝ се разшири и добави: — Мъдро си постъпил да се явиш в този вид. Това ще ѝ се хареса.

— Какво знаеш ти за подобни неща? — каза той, докато куцукаше покрай нея.

— Поприказвахме си тази сутрин. Искаше да мине за любезна пред мен, затова говори открито относно възхищението си към теб. Нека види, че и ти ѝ се възхищаваш — това ще погъделичка суетността ѝ. Може да е дракон, но природата ѝ е достатъчно женска, че да се разбираме. — Тя замлъкна, но после добави: — Казва да я наричаме Мълния, от мълниеносен гръм. Името ѝ приляга много добре. Тя сияе от светлина и енергия.

Кенит спря. Обърна се да я погледне.

— Какво предизвика това ново съюзничество? — запита неспокойно.

Ета наклони глава и сякаш се замисли.

— Сега тя е различна. Това е всичко, което мога да кажа. — Неочаквано се усмихна. — Мисля, че ме харесва. Каза, че можем да бъдем като сестри.

Той се надяваше, че е прикрил изненадата си.

— Тя го е казала?

Курвата стоеше, притиснала чаршафите към пазвата си, и се усмихваше.

— Каза, че и двете ще сме ти нужни, за да постигнеш целите си.

— Аха — отвърна той, обърна се и се отдалечи тежко. Корабът я беше спечелил. Просто така, с няколко мили думи? Не му се струваше много вероятно. Ета не беше жена, на която да повлияеш лесно. Какво ѝ беше предложила драцената? Власт? Богатство? Но по-същественият въпрос беше защо. Защо искаше да се съюзи с курвата?

Усети, че се е забързал и нарочно забави ход. Нямаше да се срещне с драцената припрян. Успокой се. Ухажвай я бавно. Спечели я и тогава приятелството ѝ с Ета няма да е заплаха.

Веднага щом излезе на палубата, усети промяна. Сред въжетата горе, мъжете сменяха платната, като междувременно си подмятаха шеги. Джола изкрещя поредна заповед и мъжете скочиха да я изпълняват. Един от тях се подхлъзна, но се задържа с едната от яките си ръце. Засмя се гласно и се изтегли отново нагоре. Откъм фигурата се понесе възторжен вик заради ловкостта му. Кенит мигновено разбра, че морякът изобщо не се беше подхлъзнал. Фукаше се пред фигурата. Беше накарала целия екипаж да ѝ демонстрира мореплавателните си умения за нейно одобрение. Те се надпреварваха за вниманието ѝ като ученици.

— Какво си направила, че да им повлияе така? — поздрави я той.

Тя се изкиска топло и погледна назад към него през едното си голо рамо.

— Нужно е толкова малко, за да ги измамиш. Усмивка, дума, предизвикателство дали не биха могли да опънат платната по-бързо. Малко внимание, много малко внимание и те се съревновават за още.

— Изненадан съм, че въобще ги намираш достойни за вниманието ти. Снощи изглеждаше сякаш нямаш нужда от което и да е човешко същество.

Тя подмина думите му.

— Обещах им плячка преди утрешния залез. Но само ако уменията им отговарят на сетивата ми. Недалеч оттук има търговски съд. Пренася подправки от островите Мангардор. Скоро ще го настигнем, ако държат платната ми изпънати.

Изглежда, бе приела новото си тяло. Той реши да не го коментира.

— Можеш да видиш кораба отвъд хоризонта?

— Не ми е нужно. Вятърът ми донесе миризмата му. Карамфил и сандалово дърво, хесийски пипер и пръчки от кимори. Мирисът на самия остров Мангардор. Само кораб с богат товар би могъл да отнесе миризмите толкова далеч на север. Скоро ще го забележим.

— Наистина ли обонянието ти е толкова остро?

Усмивка на ловец изви устните ѝ.

— Плячката не е чак толкова далече. Тя подбира пътя си през тези острови. Ако зрението ти беше толкова зорко, колкото моето, щеше да я различиш. — Усмивката слезе от устните ѝ. — Познавам тези води като кораб. Като дракон обаче не е така. Всичко е изключително различно от последния път, когато летях. Познато и не съвсем. — Тя се намръщи. — Познаваш ли островите Мангардор?

Кенит сви рамене.

— Знам за скалите Мангардор. Опасност, скрита сред мъгла, която по време на някои приливи се показват достатъчно, за да разкъса дъното на всеки кораб, дръзнал да се доближи.

Думите му бяха последвани от продължителна, напрегната тишина.

— Значи — тихо каза накрая тя, — или нивото на световните океани се е покачило, или земите, които познавах, са потънали. Чудя се какво ли е останало от дома ми. — Замълча. — Въпреки това Островът на Чуждите, както го наричате, не изглежда да се е променил. Тогава част от моя свят е останал непроменен. Това е загадка за мен, загадка, която мога да разреша само когато се върна у дома.

— У дома? — Опита се въпросът му да прозвучи небрежно. — И къде е това?

— У дома е една възможност. Нищо, за което да има нужда да се тревожиш в момента — отвърна тя. Усмихна се, но гласът ѝ бе охладнял.

— Възможно ли е това да е нещото, което ще поискаш, когато го поискаш? — притисна я той.

— Може би. А може би не. Ще те уведомя. — Притихна за малко. — В крайна сметка още не съм те чула да се съгласяваш с условията ми.

Внимателно, внимателно.

— Не съм припрян човек. Все още бих искал да узная какви са те.

Тя се засмя на глас.

— Каква незначителна тема за обсъждане. Съгласен си. Защото имаш дори по-малко избор и от мен относно живота, който трябва да споделим. Какво друго ни остава, освен че имаме един друг? Донесъл си ми дарове, нали? Това е по-правилно, отколкото осъзнаваш. Но дори няма да чакам да ми ги покажеш, преди да ти разкрия, че аз съм далеч по-ценна находка, отколкото някога си си представял, че можеш да спечелиш. Мечтай по-смело, отколкото някога си мечтал, Кенит. Мечтай за кораб, който може да привиква змии от дълбините, за да ни помогнат. Те са под моя власт. Какво ще им заповядаш? Да спрат кораб и да го оплячкосат? Да придружат друг кораб, за да пристигне в безопасност, където пожелае? Да те насочват през мъгла? Да пазят пристанището на града ти от всеки, който може да го застраши? Мечтай по-смело и дори още по-смело, Кенит. И след това приеми каквито условия ти предложа.

Той прочисти гърло. Устата му беше пресъхнала.

— Предлагаш ми твърде много — дръзко каза той. — Какво искаш, какво бих могъл да ти дам, което да е достойно за предлаганото от теб?

Тя се изкикоти.

— Ще ти кажа, щом не можеш сам да го съзреш. Ти си дъхът на тялото ми, Кенит. Завися от теб и екипажа ти, за да се движа. Щом трябва да съм заклещена в този кораб, тогава ми трябва смел капитан, който да ми даде крила, пък дори да са само от платно. Нуждая се от капитан, който разбира насладата от лова и стремежа към власт. Имам нужда от теб, Кенит. Приеми. — Гласът ѝ стана по-тих и нежен. — Приеми.

Той пое дъх.

— Приемам.

Тя отметна глава назад и се засмя. Беше сякаш биеха камбани. Самият вятър като че задуха по-силно, развълнуван от звука.

Кенит се облегна на перилата ѝ. Обзе го радостна възбуда. Едва можеше да повярва, че всичките му мечти са достъпни за него. Затърси да каже нещо.

— Уинтроу ще бъде много разочарован. Горкото момче.

Корабът кимна с лека въздишка.

— Той заслужава малко щастие. Да го изпратим ли обратно в храма му?

— Мисля, че това ще бъде най-мъдро — потвърди Кенит. Той прикри изненадата си, че предложението дойде от нея. — И въпреки това ще ми е тежко да го видя как си отива. Сърцето ми се скъса да видя красотата му така унищожена. Беше много миловиден младеж.

— Сигурна съм, че ще бъде по-щастлив в храма си. Един монах няма нужда от гладка кожа. И все пак… да го излекуваме ли, ей така, като подарък на изпроводяк? Напомняне, което да носи винаги със себе си, за това как го оформихме? — Мълния се усмихна, разкривайки бели зъби.

Кенит не можеше да повярва.

— И това ли можеш да правиш?

Корабът се усмихна заговорнически.

— И това можеш ти да правиш. Много по-ефектно, не мислиш ли? Иди в каютата му. Постави ръцете си върху него и му пожелай всичко добро. Аз ще те насочвам за останалото.

Странна летаргия бе обгърнала Уинтроу. В опитите си да медитира, съзнанието му бе потъвало все по-дълбоко и по-дълбоко в някаква въображаема бездна. Захвърлен там, той отнесено се чудеше какво се случва с него. Беше ли успял най-накрая да овладее по-дълбоко ниво на съзнанието? Смътно усети как вратата се отваря.

Почувства ръцете на Кенит върху гърдите си. Направи усилие да отвори очи, но не можа. Не можеше да се събуди. Нещо го задържаше в унес като задушаваща ръка. Чу гласове, Кенит приказваше, а Ета му отговаряше. Ганкис каза нещо тихо. Уинтроу се забори да се събуди, но колкото повече се бореше, толкова повече светът му се изплъзваше. Той се зарея, изтощен. Пипалата на осъзнаването го достигнаха. От разстланите ръце на Кенит потече топлина. Тя обля кожата му, след което се просмука дълбоко в тялото му. Кенит говореше нежно, вдъхвайки му кураж. Пламъците на жизнената му сила неочаквано се разгоряха. За неговото съзнание беше като свещичка, внезапно пламнала със светлината и горещината на клада. Започна да се задъхва сякаш участваше в надбягване нагоре по хълм. Сърцето му се мъчеше да не изостава от забързаното му дишане. Спри, искаше да замоли Кенит, моля те, спри, но думите му убягваха. Изкрещя молбата си сред собствената си чернота.

Чуваше. Чуваше стъписаните въздишки и благоговейните викове на гледащите го отвън. Разпозна гласовете на другарите си от екипажа.

— Гледай, можеш да видиш как се променя!

— Дори косата му расте.

— Това е чудо. Капитанът го лекува.

Запасите на тялото му се изчерпваха бързо. Усети, че години от живота му бяха използвани за това действие, но не можа да му се противопостави. Възобновяващата се кожа сърбеше неимоверно, но той не можеше да помръдне и мускулче. Собственото му тяло беше извън неговия контрол. Успя да изхленчи, дълбоко навътре в гърлото си. Беше пренебрегнат. Лечението го поглъщаше отвътре навън. Убиваше го. Светът избледня. Той се носеше, дребен сред мрака.

След известно време осъзна, че ръцете на Кенит ги няма. Болезненото туптене на сърцето му утихна. Някой говореше от много далеч. В гласа на Кенит отекваха гордост и умора.

— Ето така. Сега го остави да почива. В следващите няколко дни вероятно ще се буди само за да яде и отново ще изпада в дълбок сън. Нека никой не се тревожи. Това е необходима част от възстановителния му процес. — Той чу дълбокото, накъсано дишане на пирата. — Това ме изцеди, но той го заслужава.

Кенит се събуди рано вечерта. За известно време лежа неподвижно, наслаждавайки се на еуфорията си. Сънят го бе възстановил напълно. Уинтроу бе излекуван. От неговите ръце. Никога досега не се беше чувствал толкова могъщ, както когато ръцете му бяха положени върху Уинтроу и волята му бе излекувала плътта на момчето. Тези от екипажа, които бяха станали свидетели на случката, го гледаха с дълбоко страхопочитание. Цялото крайбрежие на Прокълнатите брегове беше негово за плячкосване. Ета с право сияеше от любов и възхищение към него. Той отвори очи и загледа талисмана, вързан около китката му — дори малкото личице му се усмихваше хищно. За един перфектно балансиран момент всичко в света му беше наред.

— Щастлив съм — каза гласно Кенит. Ухили се, щом се чу да изрича така чужди за себе си думи.

Надигаше се вятър. Той се заслуша как свисти покрай платната на кораба и се зачуди. Не бе виждал признаци за задаваща се буря, нито пък корабът се клатеше като подхванат от вятъра. Нима драцената имаше влияние и над неща като зараждаща се буря?

Стана припряно, сграбчи патерицата и излезе на палубата. Вятърът, който развяваше косата му, бе благоприятен и спокоен. Не се виждаха буреносни облаци, а вълните бяха ритмични и равномерни. И въпреки това, дори докато стоеше и се оглеждаше, звукът от надигащ се вятър отново докосна слуха му. Той забърза към източника му.

За негово удивление, целият екипаж се бе събрал около бака. Сред изпълнено с възхищение мълчание, те му направиха път да мине. Той закуцука между тях и се насили да се качи по стълбата към бака. Докато стъпваше на крака, звукът от надигащия се вятър долетя отново. Този път видя източника му.

Мълния пееше. Не можеше да види лицето ѝ. Главата ѝ бе отметната назад, така че дългата коса се спускаше по раменете ѝ. Сребристото и лаписът от подаръците му блестяха на фона на вилнеещите черни къдрици. Тя пееше с гласа на извил се вятър, след което със звука на вълни, през които плющеше вятър. Гласът ѝ се простираше от дълбок прилив до високо свистене, които никое човешко гърло не би могло да възпроизведе. Това беше песента на вятъра, на която бе дадена гласност, и тя го вълнуваше както никоя човешка мелодия не бе могла. Говореше дълбоко в него, на езика на самото море, и Кенит разпозна майчиния си език.

Тогава друг глас се присъедини към нейния, виещ чисти ноти около и през морската песен на Мълния. Всички глави се извърнаха. Всеки човешки глас на кораба бе усмирен от пълна тишина. Почуда замени първоначалния миг на страх, сграбчил Кенит. Тя също бе красива като кораба му. Вече виждаше това. Зелено-златната змия се издигна с поклащане от дълбините, а челюстите ѝ бяха широко разтворени в песен.

Зима

Глава дванадесета

Съюзи

— Парагон, Парагон. Какво да правя с теб?

Дълбокият глас на Брашън беше много мек. Трополящият дъжд, който се сипеше върху палубата, бе по-шумен от капитанския му глас. Не изглеждаше да съдържа някакъв гняв, само тъга. Парагон не отвърна. Откакто Брашън бе забранил на другите да говорят с него, той самият бе пазил мълчание. Дори когато една нощ Лавой бе дошъл до перилата му и се бе опитал да го развесели, Парагон бе останал ням. Когато помощникът без пренасочил опитите си към симпатия, му бе било по-трудно да удържи решимостта си, но бе успял. Ако Лавой наистина смяташе, че Брашън е бил несправедлив, щеше да направи нещо по въпроса. Фактът, че не беше, доказваше, че в действителност е на страната на Брашън.

Брашън хвана парапета със студените си ръце и се облегна. Парагон почти трепна при досега с нещастието му. Брашън не беше наистина от неговото семейство, така че не можеше винаги да разчита емоциите му. Но в случаи като този, когато имаше контакт между плът и магическо дърво, Парагон го усещаше достатъчно добре.

— Не си го представях така, корабе — каза му Брашън. — Да бъдеш капитан на жив кораб. Искаш ли да знаеш за какво си мечтаех? Че по някакъв начин ще ме направиш истински и значителен. Не някакъв прост моряк, посрамил семейството си и завинаги изгубил мястото си в Бингтаун. Капитан Трел от живия кораб Парагон. Добре звучи, не мислиш ли? Мислех, че заедно ще изкупим греховете си, корабе. Представях си как се връщаме в Бингтаун тържествуващи, аз, командващ отличен екипаж, а ти, плаващ като сивокрила чайка. Хората щяха да ни гледат и да казват „Ето това се казва кораб, а и човекът, който го ръководи, знае какво прави.“ И семействата, които отхвърлиха и двама ни, може би щяха да се зачудят дали не са били глупаци да го сторят.

Брашън изсумтя леко с презрение към наивните си мечти.

— Но не мога да си представя, че баща ми някога ще ме приеме обратно. Дори не мога да си го представя да си размени две любезни думи с мен. Страхувам се, че ще остана завинаги сам, корабе, и че краят ще ме завари като стар, затъпял прокуденик, изхвърлен на някакъв незнаен бряг. Когато мислех, че имаме шанс, си казах, е, капитанският живот е самотен. Едва ли ще си намеря жена, която да ме търпи за повече от един сезон. Но мислех, че с жив кораб поне винаги ще имаме един друг. Наистина мислех, че мога да направя нещо добро за теб. Представях си, че някой ден ще легна и ще умра на твоята палуба със знанието, че част от мен ще продължи да съществува чрез теб. По едно време не изглеждаше като толкова лоша идея.

— Но погледни ни сега. Позволих ти да убиеш отново. Плаваме право към пиратски води с екипаж, който не може да прави друго, освен да си се пречка в краката. Нямам план или молитва, за да оцелее който и да е от нас, а с всяка вълна, която прорязваме, се приближаваме до Заграба. По-сам не съм бил през целия си живот.

Трябваше да наруши мълчанието си, за да го стори, но Парагон не можа да устои да не нанесе още един удар на мъжа.

— И Алтея ти е бясна. Гневът ѝ е толкова силен, че от горещ е станал студен.

Беше се надявал, че Брашън ще изпадне в ярост. С гнева можеше да се справи по-добре, отколкото с тази дълбока меланхолия. Всичко, което трябваше да направиш, за да се справиш с гнева, беше да крещиш по-силно от опонента си. Вместо това почувства ужасяващото прескачане на сърцето му.

— Това също — окаяно призна Брашън. — И дори не знам защо, а тя почти не си говори с мен.

— Говори ти — отвърна ядно Парагон. Студеното мълчание принадлежеше на него. Никой не беше толкова добър в това, колкото него, със сигурност не и Алтея.

— О, да, говори — съгласи се Брашън. — „Да, сър“, „Не, сър“. А тези нейни така черни очи остават безразлични и студени като мокра скала. Въобще не мога да достигна до нея. — Думите изведнъж се заизливаха от мъжа; думи, които — Парагон усети — Брашън би затаил в себе си, ако можеше: — А аз имам нужда от нея. За да ме подкрепя, ако не друго. Имам нужда от един човек сред този екипаж, за когото да знам, че няма да ми забие нож в гърба. Но тя просто си стои там и гледа покрай мен — или през мен — и аз се чувствам като нищожество. Никой друг не може да ме накара да се чувствам толкова зле. И това ме кара да искам просто…

Думите му заглъхнаха.

— Просто я хвърли по гръб и я вземи. Това ще те направи истински за нея — допълни Парагон вместо него. Със сигурност това щеше да предизвика някакво избухване от Брашън.

Думите му бяха последвани единствено от мълчаливото отвращение на Брашън. Никаква експлозия от ярост или погнуса.

— Къде се научи да си такъв? — след малко попита Брашън. — Познавам Лъдчънс. Трудни хора, зле с парите и безмилостни в пазаренето. Но бяха свестни. Тези, които познавах, не бяха склонни към изнасилване или убийство. Откъде идва у теб?

— Може би Лъдчънс, които аз познавах, не са били толкова придирчиви. Виждал съм купища изнасилвания и убийства, Брашън, точно там, където си застанал.

И може би не съм просто нещо, оформено от Лъдчънс. Може би съм имал форма и същина много преди някой Лъдчънс да е сложил ръка на руля ми.

Брашън мълчеше. Бурята се надигаше. Вятърът изплющя по мокрите платна на Парагон, като го принуди леко да се наклони. Двамата с кормчията го спряха, преди да стане по-сериозно. Той почувства как Брашън затяга хватката си върху парапета.

— Боиш ли се от мен? — попита го корабът.

— Трябва — простичко отвърна Брашън. — Имаше период, когато бяхме само приятели. Смятах, че те познавам добре. Знаех какво говореха хората за теб, но си мислех, че вероятно си бил докаран до това състояние. Когато уби онзи човек, Парагон… когато те видях как изтръскваш живота от него… нещо в сърцето ми се промени. Така че, да, боя се от теб. — С по-тих глас додаде: — И това не е добре за нито един от двама ни.

Той отмести ръце от перилата и тръгна да се отдалечава. Парагон облиза устните си. Сладководният порой на зимната буря се стичаше по нарязаното му лице. Брашън щеше да е подгизнал и измръзнал както само смъртните можеха да бъдат. Опита се да измисли думи, които да го накарат да се върне. Неочаквано не искаше да бъде сам, плаващ на сляпо сред тази буря, като се доверява единствено на кормчията, който мислеше за него като за „тази проклета лодка“.

— Брашън! — извика ненадейно.

Капитанът му спря несигурно. После се върна обратно по повдигащата и спускаща се палуба, за да застане отново до парапета.

— Парагон?

— Не мога да обещая, че няма да убия отново. Знаеш това. — Той се помъчи да открие оправдание. — Ти самият може да имаш нужда да убивам. Но, е, тогава аз ще съм обвързан с обещанието си…

— Знам. Опитах се да измисля какво да искам от теб. Да не убиваш. Винаги да се подчиняваш на заповедите ми. И знаех, че и двамата сме наясно, че никога не би могъл да обещаеш тези неща. — После добави с натежал глас: — Не искам да ми даваш такива обещания. Не искам да ме лъжеш.

Изведнъж изпита жал към Брашън. Мразеше, когато чувствата му превключваха така от едно на друго. Ала не можеше да ги контролира.

— Обещавам да не убивам теб, Брашън — импулсивно предложи той. — Това помага ли?

Почувства шокираното сътресение на Брашън от думите му. Парагон изведнъж осъзна, че Брашън никога не бе обмислял възможността, че корабът можеше да убие него. Фактът, че го обещаваше сега, го накара да осъзнае, че беше бил способен да го направи. И все още беше, ако решеше да наруши думата си.

— Разбира се, че помага — безжизнено отвърна Брашън след секунда. — Благодаря ти, Парагон.

Той отново се нагласи да си тръгне.

— Чакай! — повика го Парагон. — Сега ще позволиш ли на другите да говорят с мен?

Почти почувства въздишката на мъжа.

— Разбира се. Няма много смисъл да те лишавам от това.

В Парагон се надигна горчивина. Бе възнамерявал с обещанието си да утеши човека, но мъжът настояваше да бъде опечален от него. Човеци. Никога не бяха доволни, независимо какво жертваш за тях. Ако Брашън беше разочарован от него, вината си беше негова. Защо не бе осъзнал, че първите, които трябваше да убие, са тези най-близо до него, тези, които го познаваха най-добре? Това беше единственият начин да премахне заплахата за себе си. Какъв беше смисълът да убиеш непознат? Непознатите нямаха интерес да те наранят. Това винаги се правеше най-добре от собствените ти семейство и приятели.

Дъждът носеше целувката на зимата. Той се сипеше, досаден, но безобиден по разгърнатите криле на Тинтаглия. Те махаха неотклонно, докато тя летеше нагоре по течението на Дъждовната река. Скоро отново щеше да ѝ се наложи да убие и да яде, но дъждът бе прогонил всичката плячка към подслона на дърветата. Беше трудно да ловува сред блатистото крайбрежие по протежение на Дъждовната река. Дори в сух ден беше лесно да затънеш там. Нямаше да рискува.

Студеният сив ден подхождаше на настроението ѝ. Търсенето на морето се бе оказало по-лошо от безуспешно. На два пъти бе мернала змии. Но щом бе прелетяла ниско, тръбейки към тях за поздрав, те се бяха гмурнали в дълбините. На два пъти бе обикаляла и кръжала, и обикаляла, тръбейки и ревейки настоятелно да се върнат. Всичките ѝ усилия се бяха оказали напразни. Сякаш змиите не я разпознаваха. Плашеше я до дъното на душата ѝ, че расата ѝ бе оцеляла, но не искаше да я признае. Ужасно чувство за безполезност, примесващо се с натякващия глад до тлеещ гняв, се надигна в нея. Ловът по дължината на плажа беше слаб; миграционните морски бозайници, от които брегът трябваше да гъмжи, просто не бяха там. Не беше много учудващо, предвид че брегът, който тя помнеше, също не беше там.

Разузнаването ѝ бе отворило очите за това колко много се бе променил светът, откакто нейният вид се бе реял за последно в небето. Целите покрайнини на континента бяха потънали. Планинската верига, която някога се бе издигала над дългата плажна ивица на крайбрежието, сега се изразяваше единствено във върховете на дълга последователност от острови. Така плодородната континентална равнина, която някога бе изобилствала от стада с плячка — както дива, така и опитомена — сега беше необятно блато от дъждовна гора. Вътрешното, изпускащо изпарения море, което някога бе заобиколено от суша, сега се изливаше в океана през множество реки, провиращи се през обширна морава. Нищо не беше както трябва. Не трябваше да се изненадва, че собствените ѝ родственици не я познават.

Човеците се бяха размножили като мухи върху умиращ заек. Техните мръсни димящи селища покриваха света. Беше зърнала малките им островни селца и пристанищните им градове, докато беше търсила змии. Беше прелетяла високо над Бингтаун в една изпълнена със звезди нощ и го бе видяла като черно петно, изпъстрено със светлина. Трехог не беше нищо повече от съвкупност от катеричи хралупи, свързани с паяжини. Почувства неохотно възхищение към човешкото умение да си измайстори дом, където пожелае, макар да презираше съществата, безпомощни дотам, че да не могат да се справят с природната среда без изкуствено създадени постройки. Древните поне бяха строили с великолепие. Тя се замисли за грациозната им архитектура, за онези величествени, приветливи градове, които сега бяха сринати до отломки или се издигаха като ехтящи руини, и беше отвратена, че Древните са погинали и хората са наследили земята.

Беше оставила човешките коптори зад гърба си. Щом трябваше да живее сама, щеше да живее близо до Келсингра. Дивечът там беше богат, а земята — достатъчно стабилна за приземяване, без да затъне до колене. Ако пожелаеше закрила срещу елементите, старите конструкции на Древните щяха да ѝ я осигурят. Очакваха я дълги години живот. Най-малкото можеше да ги прекара на място, където имаше поне спомен за величие.

Докато летеше през неспирния порой, тя оглеждаше бреговете на реката за дивеч. Не таеше големи надежди да намери нещо живо. От последния трус насам реката течеше побеляла и киселинна, смъртоносна за всичко без люспи.

Далеч от Трехог, нагоре по реката забеляза борещата се змия. Първоначално реши, че е пън, който речното течение въртеше надолу по реката. Тя премигна и изтръска дъждовната вода от очите си, след което погледна отново. Улови змийската миризма и се спусна от висините надолу, за да потърси смисъл във видяното.

Реката беше плитка, стремително течаща млечнобяла вода, обливаща нащърбени скали. Това също се различаваше от спомените ѝ. Някога реката бе предлагала чудесен дълбок канал, който водеше навътре в сушата до градове като Келсингра и до земеделските общности и търговските градове отвъд. Не само змиите, но и големи кораби бяха плавали по него с лекота. Сега, пребитата синя змия немощно се бореше срещу течението на води, които дори не я покриваха.

Направи два кръга, преди да открие участък от реката, където можеше безопасно да се приземи. Загази надолу по реката, забързана към жалката картинка, която представляваше изпадналата в безпомощност змия. Отблизо, положението ѝ бе отчайващо. Беше стояла заклещена тук известно време. Слънцето бе изгорило гърба ѝ, а упорстването ѝ върху каменната повърхност бе направило кожата ѝ на парцали. След като защитната ѝ люспеста кожа бе разкъсана веднъж, речната вода бе разяла плътта надълбоко. Толкова бе наранена, че Тинтаглия не можеше дори да разбере пола ѝ. Напомняше ѝ на снесла яйцата си сьомга, изтощена и отнесена сред плитчините да умре.

— Добре дошла у дома — каза ѝ Тинтаглия без сарказъм или горчивина. Змията я погледна с едно око и изведнъж удвои усилията си да си пробие път нагоре по течението. Бягаше от нея. Паниката на съществото бе непогрешима, както и смрадта на смърт, която се носеше от него.

— Леко, леко, перкатото ми. Не съм дошла да те нараня, а да ти помогна, ако мога. Нека те избутам до по-дълбоки води. Кожата ти се нуждае от намокряне. — Тя говореше нежно, влагайки в думите си музика и добрина. Змията спря да се съпротивлява, ала повече от изтощение, отколкото от спокойствие. Очите ѝ все още шареха в търсене на път за бягство, което тялото ѝ бе твърде отмаляло да опита. Тинтаглия направи ново усилие. — Тук съм, за да те приветствам и да ти покажа пътя към дома. Можеш ли да говориш? Разбираш ли ме?

Вместо отговор, змията надигна главата си над водата. Направи немощен опит да наежи гривата си, но никаква отрова не се появи.

— Махай се — изсъска съществото. — Убия — заплаши.

— Не говориш смислено. Тук съм, за да ти помогна. Помниш ли? Когато дойдеш нагоре по реката, за да оформиш пашкула си, драконите те посрещат и ти помагат. Ще ти покажа най-добрия пясък, с който да направиш обвивката си. Слюнката ми в пашкула ти ще вложи спомените на вида ни. Не се страхувай от мен. Не е твърде късно. Зимата наближава, но аз ще те пазя добре през студените месеци. Дойде ли лятото, ще издраскам листата и калта, които ще са те покрили. Слънцето ще докосне пашкула ти и той ще се разтопи. Ще станеш чудесен дракон. Ще бъдеш Господар на Трите царства. Обещавам.

Съществото спусна клепки над очите си, след което отново ги отвори. Тя можеше да види как в тях се съревновават неверие и отчаяние.

— По-дълбока вода — примоли се змията.

— Да — съгласи се Тинтаглия. Тя повдигна глава и се огледа, но наоколо нямаше по-дълбока вода, освен ако не завлечеше горкото създание надолу по течението, където нямаше да намери нито храна, нито място да оформи пашкула си. Градът Трехог отбелязваше първия терен за пашкулите. Той беше погълнат от покачващото се ниво на реката. Беше имало и друг, не чак толкова нагоре по течението. Но реката се бе изместила в широкото си корито и течеше плитка и камениста покрай някога богатите на сребриста пясъчна кал брегове. Как можеше да помогне на змията да стигне до там? И след като вече беше там, как да събере на едно място кал, вода и змия, така че змията да погълне течната тиня и да си оформи пашкул?

Змията повдигна изнемощялата си глава и нададе слаб тръбеж на отчаяние. Тинтаглия почувства нуждата да действа. Бе повдигнала и пренесла двама души с лекота, но теглото на змията бе почти равно на нейното. Щом опита да я завлече в малко по-дълбок канал, близо до брега, ноктите ѝ одраскаха изнежената кожа и потънаха дълбоко в отворените рани. Съществото завика и бясно се замята. Плющящата му опашка цапардоса Тинтаглия и я накара да се олюлее. Тя запази равновесие като стъпи и на четирите си крака. В това време, опипващият ѝ слепешката крак намери нещо гладко, твърдо и обло на дъното на реката. То се извъртя и изхрущя под тежестта ѝ. Подчинявайки се на внезапен импулс, тя сви нокти около него и го извади на повърхността.

Череп. Змийски череп. Киселинната вода на реката бе разяла тежката кост дотам, че я бе направила крехка; тя се счупи между ноктите ѝ. Зарови в плитчините с угнетяваща увереност. Тук бяха три дебели гръбначни кости, все още висящи една от друга. Още един череп ето там. Разрови дъното и откри още ребра и челюстна кост, в различни фази на разлагане. Някои все още имаха парчета хрущяли, висящи от ставите им, а други бяха гладко излъскани или проядени. Костите на расата ѝ бяха тук. Тези, които бяха успели да си спомнят поне толкова от миграционния си път, се бяха сблъскали с това последно препятствие и бяха загинали.

Безпомощната змия лежеше на една страна и тежко вдишваше и издишваше болката си. Няколкото капки отрова, които бе успяла да изцеди, се стичаха от гривата в собствените ѝ очи. Тинтаглия закрачи към нея и се надвеси, загледана. Съществото спусна за кратко клепки над големите си очи. После издиша една-единствена дума:

— Моля.

Тинтаглия отметна главата си назад и нададе разтърсващ вик на гняв и омраза към настоящия момент. Позволи на гнева да се разбушува свободно в нея, позволи му да замъгли ума и очите ѝ в червена мъгла. Сетне удовлетвори молбата на създанието. Мощните ѝ челюсти сграбчиха врата на змията малко под сълзящата токсини грива. С единствено жестоко захапване тя прекъсна гръбначния ѝ стълб. Тялото се разтресе, върхът на опашката изплющя и изплиска във водата. Тинтаглия стоеше надвесена над създанието, докато то умираше. Очите му се завъртяха бавно за един последен път. Челюстите се отвориха и затвориха конвулсивно. Накрая застина.

Вкусът на змийската кръв беше трапчив и горчеше в устата ѝ. Немощните токсини жилеха езика ѝ. В този момент тя позна жизнения цикъл на съществото. Мигновено, тя беше него и трепереше от изтощение и болка. Над всичко бе обзелото я объркване. Докато се съвземаше, пълната безполезност на живота на змията я разтърси. Отново и отново тялото ѝ бе реагирало на сигналите, които ѝ казваха да мигрира и да се преобрази. Не можеше да каже колко често жалкото създание бе напускало богатите терени за хранене на юга и бе мигрирало на север.

Докато извиваше врат и поглъщаше плътта му, всичко ѝ се изясни. Съвкупността от спомените му се бе прибавила към нейната. Ако светът се бе въртял както трябва, тя щеше да предаде както своите, така и неговите спомени на потомството си. Все някой щеше да се е облагодетелствал от неговия пропилян живот. Създанието нямаше да е умряло напразно. Видя всичко, което и то беше видяло и бе било. Узна всичките му отчаяния и беше него, когато отчаянието бе дегенерирало до объркване и накрая до скотство. При всяка миграция змията бе търсила познати морски пейзажи и Помнеща. И всеки път бе оставала разочарована. Зимите я бяха подтиквали отново на юг, за да се храни и възобновява запасите на тялото си, докато завъртането на годините не я запратеше за пореден път на север. Знаеше това от драконовата си перспектива. Беше цяло чудо, че змията бе достигнала дотук само чрез спомените от змийските си минали животи. Тя погледна надолу към оголените кости и мръсотията на плътта в устата си. Дори да бе успяла да помогне на създанието да се добере до по-дълбоки води, то пак щеше да умре. Загадката на змиите, които бяха избягали от нея, бе разкрита. Тинтаглия изрови още кости и започна да ги изучава внимателно. Тук беше нейният народ; тук беше нейната раса. Тук беше бъдещето и тук беше миналото.

Обърна гръб на останките на змията. Нека реката ги унищожеше, както бе направила с толкова много други. Несъмнено ѝ предстоеше да унищожи още, докато не останеше никой. Тинтаглия беше безпомощна да промени това. Не можеше да принуди реката да стане по-дълбока, нито да промени курса си и отново да се приближи до бреговете на земите, прошарени в сребристо. Изсумтя. Господари на Трите царства. Владетели на Земята, Морето и Небето, и въпреки това повелители на никое от тях.

Реката я охлаждаше, а киселинната целувка на водите започваше да я дразни. Дори нейната кожа с гъстите си люспи не бе непроницаема за реката, когато течеше толкова буйно. Тя закрачи от крайбрежието към центъра на реката, където над нея се разкриваше небето, разпери криле и пренесе тежестта на задните си крайници. Скочи само за да се стовари отново тежко във водата. Пясъкът се бе изместил под ноктестите ѝ крака и попречи на тласъка ѝ. Беше изморена. За момент изпита копнеж по отъпканите терени за приземяване, които Древните с такава любов бяха предвидили за крилатите си гости. Ако Древните бяха оцелели, расата ѝ все още щеше да процъфтява, помисли си тя. Щяха да са оградили това плитко място в реката за доброто на драконовите си родственици. Но Древните бяха измрели и бяха оставили жалките човеци като свои наследници.

Бе приклекнала в опит за нов скок, когато мисълта потръпна в нея. Хората строяха неща. Можеха ли да разкопаят реката, да прокарат канал и да направляват течението на водата през този участък, така че да го направят достатъчно дълбок за змия? Можеха ли да отбият реката, така че отново да потече близо до сребристата земя, необходима за подобаващо опашкулване? Обмисли какво бе видяла от творенията им.

Можеха. Но щяха ли да го направят?

Изпълни я решителност. Скочи мощно, махащите ѝ криле удържаха теглото ѝ и я повдигнаха. Трябваше да убие отново, да промие мръсния вкус на развалената змийска плът от устата си. Щеше да го направи, но междувременно щеше да разсъждава. Принуда или подкуп? Пазарене или заплаха? Щеше да обмисли всяка възможност, преди да се върне в Трехог. Човеците можеха да ѝ послужат. Видът ѝ все още можеше да оцелее.

Почукването по вратата на каютата му бе съвсем леко по-силно. Брашън се изправи в стола си, стиснал зъби. Смъмри се да не прибързва със заключенията. Пое дълбоко дъх и каза тихо:

— Влез.

Лавой влезе и плътно затвори вратата. Вахтата му беше приключила току-що. Брезентовите му дрехи го бяха запазили сух, но когато свали кепето си, косата му бе толкова мокра, че бе прилепнала за скалпа. Бурята не беше свирепа, но постоянството на дъжда беше обезсърчително. Вледеняваше човека до мозъка на костите.

— Искали сте да ме видите — поздрави го Лавой.

Брашън отбеляза липсата на „сър“.

— Да, така е — съгласи се спокойно. — В бюфета има ром. Сгрей се. След това искам да ти дам някои инструкции.

Ромът беше учтивост към всеки другар по време на подобна студена буря. Брашън щеше да му я даде, въпреки че се готвеше да го мъмри.

— Благодаря ви, сър — отвърна Лавой. Брашън го наблюдаваше, докато си наливаше и обръщаше чашата. Това бе свалило гарда му. Държанието му не беше така грубо, когато се приближи към масата на Брашън и застана пред него. — Инструкции, сър?

Брашън подбра думите си внимателно.

— Искам да изясня предварително как да бъдат изпълнявани заповедите ми, особено що се отнася до теб.

Това отново вдърви мъжа.

— Сър? — попита студено.

Брашън се отпусна назад в стола си и задържа гласа си равен.

— Изпълнението на екипажа по време на нападението беше под всякаква критика. Бяха разединени и неорганизирани. Трябва да се научат да се бият заедно. Наредих ти да смесиш бившите роби с останалата част от екипажа. Това не бе направено достатъчно задоволително. Затова инструкциите ми към теб са да ги пренасочиш към вахтата на втория помощник и да оставиш на нея въпроса с интегрирането. И нека са наясно, че това не е поради някакво недоволство спрямо тяхното изпълнение. Не искам да си мислят, че биват наказвани.

Лавой си пое дъх.

— Най-вероятно ще го приемат точно така. Те са свикнали да работят за мен и може да са недоволни от промяната.

— Погрижи се да не бъдат — кратко заповяда Брашън. — Втората част от инструкциите ми касае разговарянето с фигурата. — Очите на Лавой се разшириха, съвсем за кратко, съвсем леко, но това бе достатъчно, за да увери Брашън. Лавой вече бе нарушил тази заповед. Сърцето му натежа още повече. Беше по-зле, отколкото се бе страхувал. Задържа гласа си равен и продължи:

— Ще отменя заповедта, забраняваща на екипажа да говори с Парагон. Искам обаче да е ясно, че на теб все още ти е забранено. Ще позволя ограничението да си остане само между мен и теб, поради причини, засягащи дисциплината и доверието на кораба. Но няма да търпя дори и намек за нарушението му. Няма да разговаряш с фигурата.

Ръцете на първия помощник се свиха в юмруци. Фасадата на уважение изтъня, докато изръмжаваше:

— И може ли да попитам защо, сър?

Брашън отвърна невъзмутимо:

— Не. Не е необходимо.

Лавой се опита да реагира като невинен човек. На лицето му се появи маска на мъченически протест.

— Не знам за какво се отнася това, сър, или кой е говорил против мен, но не съм направил нищо лошо. Как да изпълнявам задълженията си, след като заставате между мен и екипажа? Какво се предполага да направя, когато корабът ми говори? Да го игнорирам? Как мога…

На Брашън му се искаше да го стисне за гушата, но остана на мястото си и успя да продължи да се държи като капитан.

— Ако работата не е по силите ти, Лавой, кажи. Можеш да се оттеглиш. На борда има достатъчно способни хора.

— Което ще рече онази жена. Ще ме изтеглите от поста и ще позволите на нея да стане първи помощник. — Очите му потъмняха от ярост. — Е, ще ви кажа нещо — тя няма да оцелее през първата си вахта като помощник. Мъжете няма да я приемат. Вие двамата може да се преструвате, че притежава нужните умения, но не е така. Тя е…

— Достатъчно. Имаш заповедите си. Върви. — Това бе всичко, което Брашън успя да направи, за да остане на мястото си. Не искаше нещата да приключат с удари. Лавой не беше човек, който се учи от бой. Само щеше да таи злоба.

— Лавой, аз те взех, когато никой друг не те искаше. Това, което ти предложих, беше ясно: възможност да се докажеш. Все още я имаш. Стани първия помощник, който можеш да бъдеш. Но не се опитвай да бъдеш повече на този кораб. Приемай нарежданията ми и съблюдавай изпълнението им. Това е единственото ти задължение. Направи по-малко, и ще те отпратя от този кораб при първа възможност. Няма да те задържа като обикновен моряк. Ти не би позволил това да е от полза за когото и да е от нас. Помисли над нещата, които казах. Сега излез.

Мъжът се взираше в него с мрачно мълчание, след което се обърна и тръгна към вратата. Брашън проговори за последно:

— Все още съм склонен да оставим този разговор само между нас. Предлагам да сториш същото.

— Сър — отвърна Лавой. Не беше съгласие. Беше просто потвърждение, че Брашън е проговорил. Вратата се затвори след него.

Брашън се отпусна назад в стола си. Гръбнакът го болеше от напрежение. Не бе оправил нищо. Може би си беше осигурил още малко време. Намръщи се. С неговия късмет, щеше да задържи нещата, докато не стигнеха в Заграба, където всичко щеше да се сгромоляса.

Постоя така известно време, от страх да пристъпи към последната си задача за нощта. Бе говорил с Парагон и се бе опълчил на Лавой. Все още имаше да оправи нещата с Алтея, но си спомни заяждането на кораба: гневът ѝ е толкова силен, че от горещ е станал студен. Много добре знаеше какво имаше предвид корабът и не се съмняваше в истинността на думите му. Опита се да намери кураж да я повика, след което внезапно реши да почака до края на вахтата ѝ. Така щеше да е по-добре.

Отиде до леглото, събу ботушите и отхлаби ризата си, след което се изтегна по гръб. Не заспа. Опита се да се тревожи за Заграба и какво щеше да прави там. Призракът на студената ярост на Алтея пламтеше по-мрачно от сянката на който и да е пират. Срещата го плашеше не заради думите, които тя щеше да му отправи, а заради това колко силно желаеше да си намери извинение, за да бъде насаме с нея.

Дъждът беше отвратителен — студен и пронизващ, но навяващият го вятър беше стабилен. Тази вечер Алтея бе поставила Кипрос на руля. Задължението не изискваше нищо друго, освен да стоиш там и да го държиш стабилно. Джек беше на наблюдателен пост на бака. Пороят можеше да е повлякъл плаващи трупи от заобикалящите ги острови. Джек имаше зорко око за подобни опасности и щеше да предупреди кормчията предварително. Парагон предпочиташе Джек пред другите от вахтата ѝ. Макар Брашън да бе забранил на всички да говорят с фигурата, тя имаше благоразумието да направи тишината дружелюбна, а не обвинителна.

Докато обхождаше палубата, Алтея предъвкваше проблемите си. Брашън не беше сред тях, упорито си каза тя. Най-голямата ѝ грешка беше, че бе позволила един мъж да я разсее от целите ѝ. Сега, след като знаеше истинското му мнение за нея, можеше да го остави настрана и да съсредоточи усилията си върху това отново да поеме живота си в свои ръце. Веднъж щом спря да мисли за него, всичко се изясни.

От деня на битката Алтея бе повишила собствените си очаквания за себе си. Докато се придържаше към собствения си висок стандарт, нямаше значение, че Брашън я смята за неспособна и слаба. Бе съсредоточила живота си върху кораба и безпроблемното му плаване. Бе стегнала дисциплината на вахтата си, при това не с удари и крясъци, както правеше Лавой, а просто с настоятелност всяка задача да бъде изпълнявана точно както е наредила, и бе открила слабите и силните страни на моряците си. Симой не беше пъргав, но притежаваше богато познание за корабите. По време на първата част от това пътешествие бе страдал ужасно, тъй като не бе имал достъп до алкохол. Лавой го бе пратил в нейната вахта като безполезна досада с треперещи ръце, но след като отново бе стъпил на моряшките си крака, Симой бе показал, че знае изключително много трикове относно такелажа и платната. Лоп беше глупав и не се справяше с взимането на решения и стреса, но що се отнасяше до скучните, рутинни задължения по плаването на кораба, бе неуморим. Джек беше негова противоположност, пъргава и наслаждаваща се на предизвикателства, но бързо се отегчаваше — и ставаше небрежна — от рутинна работа. Алтея се ласкаеше, че вече всички задачи на вахтата ѝ бяха подходящо разпределени. Не ѝ се бе налагало да говори остро на никого от два дни.

Така че не бе имало причина Брашън да се появява на палубата по време на вахтата ѝ, когато всъщност трябваше да спи. Можеше да го пренебрегне, ако бурята изцеждаше силите на хората ѝ до последната капка, само че времето бе просто неприятно, не и опасно. Бе го срещнала два пъти по време на обиколките си на палубата. Първият път бе срещнал погледа ѝ и ѝ бе пожелал добър вечер. Тя мрачно бе отвърнала на любезността му и бе продължила по пътя си. Отбеляза си, че бе тръгнал към бака. Може би „наблюдаваше“ Джек по време на дежурството ѝ, бе разсъдила иронично.

Вторият път бе имал благоприличието да изглежда смутен. Спря пред нея и направи някакъв несъществен коментар относно бурята. Тя се съгласи, че е неприятна, и се опита да го подмине.

— Алтея. — Гласът му я спря и тя се извърна обратно към него.

— Сър? — попита изпълнително.

Той стоеше и се взираше в нея. Сенките по лицето му се меняха според поклащането на корабния фенер. Видя го как примигна, за да премахне студения дъжд от очите си. Така му се падаше. Нямаше реално поръчение, което да го доведе навън в това време. Наблюдаваше го, докато се мъчеше да си намери извинение. Той пое дъх.

— Исках да те уведомя, че в края на твоята вахта ще отменя забраната да не се говори с кораба. — Въздъхна. — Не съм сигурен, че имаше някакъв ефект върху него. Понякога се боя, че изолацията само ще го подтикне към още по-голямо неподчинение. Затова ще отменя нареждането.

Тя кимна.

— Казахте го вече. Разбрах, сър.

Той се задържа още малко сякаш очакваше тя да каже още нещо. Вторият помощник обаче нямаше какво друго да каже на капитана относно това съобщение. Той щеше да промени нареждане; тя щеше да се увери, че хората ѝ ще се подчинят. Продължи да го гледа очаквателно, докато той не кимна леко и не се отдалечи от нея. След това се върна към работата си.

Значи щеше да им е позволено отново да говорят с Парагон. Не знаеше дали изпитва облекчение или не. Това вероятно щеше да разведри Янтар. Дърводелката бе мрачно замислена, откакто Парагон беше убил. Когато говореха за това, тя винаги обвиняваше Лавой, като настояваше, че помощникът го бе подбудил. Самата Алтея не можеше да се съгласи, но и един втори помощник не можеше да се съгласи с такова твърдение. Затова бе сдържала езика си, което единствено бе вбесило Янтар.

Чудеше се какво ли щеше да е първото, което жената щеше да каже на Парагон. Щеше ли да го смъмри, или щеше да настоява да ѝ даде обяснение? Алтея знаеше какво самата тя би направила — щеше да се отнесе към това, както се бе отнасяла към всички прегрешения на Парагон досега. Щеше да го игнорира. Нямаше да говори по този въпрос с кораба, не и повече, отколкото някога бе говорила за двата пъти, в които се бе преобърнал и бе убил целия си екипаж. Някои действия бяха твърде чудовищни, за да бъдат потвърдени с думи. Парагон знаеше мнението ѝ спрямо деянията му. Той беше стар жив кораб, построен с голямо количество магическо дърво по протежение на цялата си конструкция. Не можеше да докосне никое място, без да му предаде ужаса и удивлението си. За съжаление, всичко, което усещаше от него като отговор, бе непокорство и гняв. Той чувстваше, че стореното от него е оправдано и се ядосваше, че никой друг не споделя тази емоция. Тя добави това към безкрайния си списък от загадки, свързани с Парагон.

Направи още една бавна обиколка на палубата, но не откри нищо нередно. Щеше да е облекчение да намери някаква проста задачка. Вместо това усети как мислите ѝ се насочиха към Вивачия. С всеки изминал ден надеждите ѝ да си върне кораба намаляваха. Болката от раздялата им вече беше стара болка. Тя крещеше дълбоко в нея, като нараняване, което не искаше да се изцели. Понякога, като сега, Алтея я проучваше като че разклащаше болен зъб. Подхващаше болката и подклаждаше нови пламъци само за да докаже, че душата ѝ е още жива. Казваше си, че само да си върнеше кораба, и всичко щеше да се нареди. Ако под краката си имаше палубите на Вивачия, никоя от останалите ѝ тревоги нямаше да има значение. Можеше да забрави Брашън. Тази вечер мечтата да си върне кораба изглеждаше безнадеждна. От казаното от онова момче, преди Парагон да го убие, се разбираше, че Кенит нямаше да бъде склонен на откуп, със сигурност не и на толкова скромен. Това оставяше единствено сила или измама. Защитата на екипажа по време на нападението не я караше да изпитва голяма увереност в уменията им да принудят когото и да било да стори нещо.

Оставаше измамата. И все пак идеята да се преструват на бегълци, избягали от Бингтаун с надеждата да станат пирати, ѝ се струваше по-подходяща за представление на сцена, отколкото за план за действие. В крайна сметка можеше да се окаже нещо по-лошо от нелеп или безполезен. Можеше да се окаже подходящ за интересите на Лавой. Очевидно той и татуираният му екипаж одобряваха идеята. Наистина ли се надяваше тя да го доближи до това да превземе Парагон и наистина да го използва като пиратски кораб? Ако разиграеха ситуацията, беше неизбежно идеята да достигне до съзнанието на всеки моряк. Бингтаунските палубни стъргалки, които бяха взели за екипаж, нямаше да окажат силна морална съпротива на подобна промяна в професионалното развитие и целите. Що се отнасяше до самия кораб, вече не знаеше. Цялото това приключение бе разкрило аспекти на Парагон, за които не бе и подозирала. Нуждаеше се от време — време, през което да състави по-добър план; време, през което да разбере този тъжен, побъркан кораб. Но времето се изплъзваше през ръцете ѝ като побесняло въже. Всяка вахта ги приближаваше до Заграба, укреплението на Кенит.

Дъждът понамаля с идването на утрото. Вахтата ѝ бе към края си, когато слънцето проби облачното було и запрати обширни лъчи светлина да докоснат водата и осеялите я острови. Вятърът забушува и започна да мени посоката си. Тя нареди на хората си да се съберат, за да чуят промяната в заповедта на Брашън, докато мъжете на Лавой излизаха на палубата. Той я погледна, докато я подминаваше, но враждебността му вече не я изненадваше. Беше част от работата ѝ.

След като всички се струпаха на палубата, Брашън изнесе речта си. Тя слушаше невъзмутимо как вдига забраната си относно говоренето с фигурата. Както бе и очаквала, лицето на Янтар изразяваше облекчение. Брашън продължи, за да смени част от хората ѝ с тези от бившите роби, и тя успя да запази самообладание. Без дори да се посъветва с нея, той бе разрушил всичките ѝ внимателни усилия да направи вахтата си максимално ефективна. Сега, докато с всеки изминал ден навлизаха все по-дълбоко в пиратска територия, той я бе направил отговорна за мъже, които почти не познаваше, мъже, които Лавой най-вероятно бе подтиквал към метеж. Чудесна добавка към вахтата ѝ. Отвътре ѝ кипеше, но с нищо не издаде възмущението си.

Щом приключи, Брашън освободи моряците ѝ да отидат да се нахранят и поспят или каквото друго развлечение можеха да намерят. Гневът бе убил апетита ѝ. Тя тръгна към каютата си, като ѝ се искаше да бе изцяло нейна, а не да се налага да дели тясното пространство с други две жени. Като никога, беше празна. Джек щеше да се храни, а Янтар вероятно вече беше при Парагон. За миг почувства вина, че бе отбягнала фигурата. После обаче се концентрира върху гнева си и реши, че е било за добро. Беше премахнала не само Брашън от по-нежните си вълнения, а и кораба, и Янтар. Така беше по-просто, по-добре. Щеше да действа най-добре като помощник, ако между нея и задълженията ѝ не се намесваха лични съображения.

Реши, че сънят е нещото, от което се нуждае. Беше извадила подгизналата си от дъжда риза от панталоните и бе започнала да я съблича през глава, когато чу почукване на вратата. Тя изсвистя раздразнено.

— Какво има? — запита през дървото. Гласът на Клеф каза нещо тихо от другата страна на вратата. Тя навлече отново ризата си, отвори рязко вратата и настоя:

— Какво?

Клеф отстъпи две крачки.

— Капитанът иска да ви види — избълва той. Стъписаното му лице беше като кофа студена вода, върнала я в реалността. Тя пое дъх и чертите ѝ омекнаха.

— Благодаря — отвърна кратко и затвори вратата. Защо Брашън не се бе погрижил за каквото и да ставаше дума, когато беше на палубата, заедно с всички останали? Защо трябваше да се прекъсва малкото усамотение и сън, които можеше да намери? Затъкна отново ризата в панталоните си и затръшна вратата на излизане.

— Влез! — отвърна на чукането на вратата Брашън. Вдигна поглед от картите си в очакване да види Лавой или някой от моряците с важни новини. Вместо това в стаята влезе Алтея и закрачи през нея, за да застане пред него.

— Изпратили сте Клеф да ме повика, сър.

Сърцето му се сви.

— Така е — потвърди и не можа да каже нищо повече. — Седни — покани я след миг, но тя се доближи до стола сковано, сякаш ѝ беше наредил. Седна и срещна погледа му с нетрепващ поглед. Капитан Ефрън Вестрит винаги бе успявал да го победи в това съревнование по взиране.

— Когато баща ти се взираше така в мен, знаех, че ме чака мъмрене, от което да ми запищят ушите.

При вида на стъписаното ѝ лице, осъзна, че го е казал на глас. Макар че беше ужасѐн, с усилие потисна порива да се засмее на изражението ѝ. Облегна се назад и успя да запази лицето си сдържано, както и да добави със спокоен глас:

— Защо просто не го кажеш и да приключим с това?

Тя го изгледа. Можеше да забележи трупащото се в нея напрежение. Не можеше да устои на поканата му. Той се стегна, щом тя си пое дълбоко дъх сякаш щеше да му крещи. После обаче изненадващо го издиша. С тих, овладян глас, който все още леко потреперваше, каза:

— Не ми влиза в работата, сър.

— Сър. — Придържаше се към официалния тон и въпреки това напрежението ѝ вибрираше по него. Той нарочно му даде тласък, решен да изчисти нещата между тях.

— Вярвам, че току-що ти дадох разрешение. Нещо те притеснява. Какво? — Тя продължи да мълчи и той усети, че неговият гняв започва да нараства. — Говори! — сопна ѝ се той.

— Много добре, сър. — Тя изплю думите, а черните ѝ очи проблеснаха. — Намирам за трудно да изпълнявам задълженията си, когато капитанът ми очевидно няма никакво уважение към мен. Ти ме унизи пред екипажа, а после очакваш да следя за реда по време на вахтата си. Не е правилно и не е честно.

— Какво? — възмутено настоя той. Как можеше да говори подобни неща, след като я беше взел за помощник, бе ѝ доверил личните си планове, дори се бе посъветвал с нея за това какво беше най-добро за кораба? — Кога съм те „унизил пред екипажа“?

— По време на битката — каза през зъби тя. — Правех всичко по силите си да отблъсна качващите се на борда. Ти не само че се намеси и пое моята задача, но и ми каза „Назад. Пази се.“ — С разгарянето на гнева ѝ гласът ѝ се извисяваше. — Сякаш бях дете, което трябваше да предпазиш. Сякаш бях по-некомпетентна и от Клеф, когото държеше до себе си.

— Не е вярно! — защити се той, след което се спря, видял пристъпа на ярост, изписан на лицето ѝ. — Вярно ли е?

— Вярно е — отвърна му студено тя. — Попитай Клеф. Сигурна съм, че си спомня.

Той мълчеше. Не можеше да си спомни да е изричал подобни думи, но си спомняше как сърцето му се бе изпълнило със страх, когато бе видял Алтея насред битката. Беше ли казал подобно нещо? Сърцето му се сви от вина. В разгара на битката и хладния допир на страха… вероятно го беше казал. Представи си публичното оскърбление върху гордостта и увереността ѝ. Как бе могъл да ѝ каже подобно нещо по време на битка и да очаква от нея да опази самоуважението си? Заслужаваше гнева ѝ. Навлажни устни.

— Предполагам, че съм. Щом казваш, че съм, значи съм. Не беше правилно. Извинявай.

Той вдига очи към нея. Извинението му я беше шокирало. Очите ѝ бяха ококорени. Можеше да пропадне в дълбините им. Поклати леко глава и сви рамене. Тя продължаваше просто да го гледа в мълчание. Непринудената искреност на извинението му бе пропукала сдържаността му към нея. Той отчаяно се помъчи да запази контрола си.

— Силно вярвам в теб, Алтея. Ти си била до мен и заедно сме се изправяли пред вербовчици и змии… Заедно върнахме този проклет кораб във водата. Но по време на битката аз просто… — Гърлото го стегна. — Не мога да правя това — каза внезапно. — Не мога да продължавам повече така.

— Какво? — отвърна бавно тя сякаш не го беше чула правилно.

Той скочи на крака и се приведе над масата.

— Не мога да продължавам да се преструвам, че не те обичам. Не мога да се преструвам, че да те видя в опасност, не ме плаши до смърт.

Тя скочи на крака сякаш я беше заплашил. Извърна се от него, но две крачки го отведоха между нея и вратата. Тя стоеше като сърна, хваната на мушка.

— Поне ме изслушай — примоли се той. Думите се заизливаха от него. Не се замисляше колко глупаво щяха да ѝ прозвучат или че нямаше да може да си ги върне обратно. — Казваш, че не можеш да изпълняваш задълженията си без уважението ми. Не знаеш ли, че същото важи и за мен? По дяволите, един мъж трябва да вижда отражението си някъде, за да е сигурен, че е истински. Аз виждам себе си в твоето лице, в това как очите ти ме следват, когато съм се справил добре с нещо, в това как ми се подсмихваш, щом направя нещо глупаво, но накрая успея да го оправя, така че всичко да завърши добре. Когато ми отнемеш това, когато…

Тя просто стоеше там, стъписана и гледаща. Сърцето му се сви. Думите му излязоха като молба.

— Алтея, толкова съм самотен. Най-лошото е да знам, че независимо дали се провалим, или успеем, аз пак ще те загубя. Да знам, че всеки ден си тук, на същия кораб като мен, и да не мога да споделя дори една вечеря с теб, камо ли да докосна ръката ти, е достатъчно мъчение. Когато не искаш да ме погледнеш или да говориш с мен… Не мога да продължа с тази студенина между нас. Не мога.

Страните на Алтея бяха поруменели. Подгизналата ѝ от дъжда коса тъкмо бе започнала да съхне, като се измъкваше от опашката ѝ на къдрави кичури, които ограждаха лицето ѝ. За момент трябваше да затвори очи, за да преодолее сладката болка от копнежа си по нея. Думите ѝ успяха да достигнат до него.

— Един от нас трябва да е разумен. — Гласът ѝ беше скован. Стоеше точно пред него, нямаше дори ръка разстояние помежду им. Тя уви плътно ръце около себе си сякаш се страхуваше, че ще се разпадне. — Пусни ме да мина, Брашън. — Гласът ѝ беше спаднал до шепот.

Не можеше.

— Просто… остави ме да те прегърна. Само за момент и после ще те пусна — примоли се той, като напълно осъзнаваше, че лъже.

Той лъжеше, и двамата го знаеха. Само за момент нямаше да е достатъчно за никого от тях. Алтея дишаше тежко и щом мазолестата му длан докосна челюстта ѝ, тя се замая. Опря длан на гърдите му, колкото да се уравновеси, дори може би да го отблъсне, нищо повече. Не беше толкова глупава, че да допусне това, но кожата му беше топла под ризата и тя можеше да усети туптенето на сърцето му. Предателската ѝ ръка се вкопчи в плата и го придърпа по-близо. Той залитна напред, след което ръцете му се увиха около нея и я задържаха толкова здраво, че едва си поемаше дъх. Известно време не помръднаха. Тогава той въздъхна сякаш някаква болка в него се бе успокоила. Заговори нежно:

— О, Алтея. Защо всичко с нас трябва да е толкова сложно?

Дъхът му беше топъл върху главата ѝ, докато целуваше нежно косата ѝ. Изведнъж всичко ѝ се стори много просто. Той се приведе да целуне ухото и врата ѝ, но тя се извърна, за да пресрещне устните му със своите, и затвори очи. Нека се случи тогава.

Усети как извади ризата от панталоните ѝ. Кожата на ръцете му беше груба, но допирът му беше нежен, докато ръцете му се плъзгаха под ризата. Едната му ръка обгърна гърдата ѝ и се заигра с изпъкналото ѝ зърно. Тя не можеше да помръдне, а после можеше. Ръцете ѝ откриха ханша му и го притиснаха до нея.

Той прекрати целувката.

— Чакай — предупреди я. Пое си дъх. — Спри.

Беше се вразумил. Тя се олюля от разочарование, когато той се отдръпна от нея. Отиде до вратата. С треперещи ръце, той заключи. Върна се и хвана ръката ѝ. Целуна дланта ѝ, след което я пусна и застана мълчаливо, загледан надолу в нея. Чакаше. Тя реши. Взе ръцете му в своите и нежно го придърпа към леглото.

Янтар говореше унило и бавно.

— Не мисля, че разбираш напълно какво направи. Затова мога да ти простя. Но само този път. Парагон, трябва да научиш какво означава за един мъж да умре. Не мисля, че разбираш окончателността на постъпката си.

Бурният вятър биеше в нея, но тя стискаше перилата му и чакаше отговор. Той се опита да измисли нещо, което да я зарадва. Не искаше да е тъжна заради него. Мъката ѝ, когато го оставеше да я почувства, бе по-горестна от тази на всеки човек. Беше почти толкова нетърпима, колкото и неговата.

Парагон насочи всичките си сетива навътре, в търсене. Нещо се случваше. Нещо опасно, нещо плашещо. Беше го преживявал и преди и се стегна за сгърчващата агония и срама. Когато човеците се събираха по този начин, това винаги означаваше болка за по-слабия. Защо Брашън ѝ беше толкова ядосан? Защо тя го позволяваше, защо не се бореше? Нима беше толкова уплашена от него, че не можеше да се съпротивлява?

— Парагон. Слушаш ли ме?

— Не. — Той пое лек дъх през отворената си уста. Не разбираше. Мислеше си, че знае какво означава това. Ако Брашън не се опитваше да я накаже, ако не се опитваше да я подчини чрез болка, тогава защо го правеше? Защо Алтея го допускаше?

— Парагон?

— Шшт. — Стисна ръцете си в юмруци и ги притисна към гърдите си. Нямаше да крещи. Нямаше. Янтар му говореше, но той заглуши слуха си и включи останалите си сетива. Това не беше каквото си мислеше. Мислеше, че разбира хората и начините, по които се нараняваха, но това беше различно. Това беше нещо друго. Нещо, което почти можеше да си спомни. Плахо, той затвори очите, които вече не притежаваше. Остави мислите си да се носят и почувства в него да се реят древни спомени.

Алтея притискаше Брашън в обятията си и почувства как сърцето му бие в гърдите. Той дишаше тежко и облъхваше шията ѝ. Косата му се пилееше по лицето ѝ. Пръстите ѝ проследиха нежно дългия прорез на едва зарасналата рана върху ребрата му. Постави дланта си отгоре ѝ сякаш можеше да я изцели само с докосване. Въздъхна. Той миришеше добре — като морето и кораба, и като себе си. Докато го държеше в прегръдките си, държеше и всички тези неща вътре в себе си.

— Почти — прошепна тя. — Почти помислих, че летим.

Глава тринадесета

Оцеляване

— Мамо? Пристанището на Бингтаун вече се вижда.

Кефрия повдигна туптящата си глава от възглавницата. Силдин стоеше в рамката на вратата на малката каюта, която споделяха на Кендри. Не беше наистина заспала. Просто се бе свила около мъката си в опит да открие как да живее с нея. Погледна към сина си. Устните му бяха напукани, бузите и челото — зачервени и ожулени от вятъра. В очите му, от премеждията му в затрупания град насам, се бе появил отнесен поглед сякаш го бе изгубила, въпреки че стоеше пред нея. Силдин беше последното ѝ живо дете. Това трябваше да я е накарало отчаяно да иска да го обгрижва. Трябваше да желае да е до нея във всеки един миг. Вместо това то само бе принудило сърцето ѝ да изстине за него. По-добре да не го обича прекалено. Можеше да ѝ бъде отнет по всяко време, също като другите.

— Идваш ли да видиш? Изглежда много странно. — Силдин замлъкна. — Някои от хората на палубата плачат.

— Идвам — отвърна уморено. Беше време да се изправи пред реалността. През целия път дотук бе избягвала да говори със Силдин за това какво можеха да заварят. Измъкна краката си от леглото. Заоправя косата си, но после се отказа. Един шал щеше да я покрие. Намери един, все още мокър от последното ѝ излизане на палубата, заметна го около себе си и последва Силдин навън.

Денят беше сив, а дъждът непрестанен. Почувства, че така е правилно. Присъедини се към другите пътници, гледащи към Бингтаун. Никой не приказваше или сочеше — стояха загледани в мълчание. По лицата на някои се стичаха сълзи.

Пристанището на Бингтаун беше гробище. Мачтите на разрушените съдове се подаваха от водата. Кендри внимателно се придвижваше покрай потъналите кораби, насочил се не към обичайния док за живи кораби, а към друг, наскоро поправен. Чистата жълтеникава дървесина контрастираше непривично със сивото и черното от похабеността и обгарянето на останалите. На дока ги очакваха мъже, за да ги посрещнат. Поне се надяваше, че беше, за да ги посрещнат.

Силдин се облегна на нея. Тя разсеяно повдигна ръка и я сложи на рамото му. Цели участъци от града представляваха черни руини, а изгорелите скелети на сградите лъщяха под падащия дъжд. Момчето се притисна по-близо до нея.

— Баба добре ли е? — попита с приглушен глас.

— Не зная — изтощено отвърна тя. Толкова ѝ беше писнало да му казва, че не знае. Не знаеше дали баща му е жив. Не знаеше дали брат му е жив. Не знаеше какво се е случило с Малта. Кендри бе търсил надолу по Дъждовната река до устието и не бе открил нищо. Заради неистовото настояване на Рейн бяха обърнали и бяха търсили и нагоре по реката чак до Трехог. Не бяха открили никаква следа от малката лодка, която Рейн твърдеше, че е видял. Кефрия не го бе изричала гласно, но се чудеше дали Рейн не си я е въобразил. Може би толкова силно бе искал Малта да е жива, че беше заблудил сам себе си. Кефрия бе добре запозната с това.

В Трехог, на борда на Кендри се бе качила Яни Купрус. Преди да напуснат Дъждовния град, бяха изпратили птица до Бингтаун, която уведомяваше Съвета, че не са открили сатрапа, но продължават търсенето. Беше лъжлива надежда, но нито Кефрия, нито Рейн бяха готови да я загърбят.

По време на това последно пътуване надолу по Дъждовната река, Кефрия бе прекарала всяка вечер на палубата, взираща се сред падащия здрач. Всеки път се кълнеше, че е зърнала малка гребна лодка в реката. Веднъж бе видяла Малта да стои изправена в лодката, повдигнала едната си ръка в зов за помощ, но се бе оказало само дънер, откъснал се от крайбрежието, чиито корени се протягаха отчаяно нагоре, докато той отплаваше покрай тях.

Беше продължила с нощните си бдения на палубата дори след като Кендри бе оставил реката зад гърба си. Не можеше да разчита, че наблюдателят ще следи с майчин поглед. Снощи, през смразяващия пороен дъжд бе мернала калсидски кораб, който Кендри бе изпреварил с лекота. Плавателният калсидски съд беше сам, но по време на пътешествието им, наблюдателят беше забелязал и други — галери в групи от по две или три и два по-големи калсидски платнохода. Всички или бяха пренебрегнали Кендри, или го бяха подгонили чисто символично. Капитанът се бе почудил какво ли чакат. Към устието на реката ли напредваха? Или към Бингтаун? Бяха ли част от флота, който щеше да превземе Прокълнатите брегове? Рейн и Яни се бяха присъединили към безплодните дебати на капитана, но Кефрия не виждаше смисъл в предполагането.

Малта я нямаше. Кефрия не знаеше дали е умряла в погребания град, или е загинала в реката. Това, че никога нямаше да узнае, я разяждаше като язва. Щеше ли някога да разбере какво се е случило с Уинтроу и Кайл? Опита се да затаи надежда, че все още са живи, но не можа. Надеждата беше като планина с прекалено стръмни склонове, та да може да ги изкачи. Боеше се, че веднъж щом надеждата се окажеше напразна, тя щеше просто да пропадне в бездна от отчаяние. Вместо това живееше в изолация от всякакво чувство. Настоящето бе всичко, което имаше значение.

Рейн Купрус стоеше до майка си. Дъждът напояваше воала му. Понякога вятърът го подхващаше и той леко пошляпваше лицето му. Пред тях беше Бингтаун и беше понесъл точно толкова щети, колкото си бе представял от съобщенията, които вестоносните птици бяха донесли в Трехог. Опита се да открие чувство, което да подхожда на гледката, но нищо подобно не бе останало в него.

— По-лошо е, отколкото се страхувах — промълви майка му до него. — Как бих могла да искам помощ от бингтаунския Съвет, когато собственият им град е в хаос, а пристанището им е заплашвано от калсидски кораби?

Това се предполагаше да е част от мисията им тук. Яни Купрус често бе представлявала Дъждовните Търговци пред бингтаунските им родственици, но рядко по такъв жизненоважен повод. След като официално се извинеше на Съвета за злощастната загуба на сатрап Косго и съветничката му, щеше да помоли за съдействие на Дъждовните Търговци от Трехог. Разрушението на Стария град беше почти пълно. С много внимателна работа части от града можеха евентуално да бъдат отворени отново. Междувременно, Търговските семейства, които бяха разчитали на странните, чудни предмети, които изкопаваха от града, за търговията си, бяха оставени да мизерстват. Тези семейства бяха гръбнакът на Трехог. Без града на Древните, който да оплячкосват, нямаше друга икономическа причина, поради която Трехог да съществува. Макар че хората му събираха някои хранителни продукти от Дъждовната гора, те нямаха ниви, на които да отглеждат зърно, или пасбища за добитък. Винаги бяха търгували за храна, като се запасяваха с необходимото чрез Бингтаун. Спирането на търговията заради калсидците вече се усещаше в Трехог. А предвид наближаващата зима, ситуацията скоро щеше да стане отчайваща.

Рейн знаеше от какво майка му се боеше най-много. Тя вярваше, че тази най-скорошна катастрофа може да унищожи Дъждовния народ. Популацията им бе намаляла за последните две поколения. Дъждовните деца често бяха мъртвородени или умираха през първите няколко месеца. Дори оцелелите нямаха дълголетието на обикновените хора. Самият Рейн не очакваше да живее много след тридесетата си година. Това бе една от причините Дъждовните Търговци да търсеха толкова често спътници сред бингтаунските си роднини. Подобни бракове имаха по-голяма възможност да се окажат плодовити, а децата от тях — по-силни. През последните две поколения обаче роднините им от Бингтаун бяха станали по-малко склонни да идват в Дъждовните земи. Подаръците за семейството на бъдещия съпруг или съпруга бяха нараснали по големина, ценност и количество. Собственото му семейство беше доказателство с това, че бе готово да опрости дълга за един жив кораб само за да осигури булка за Рейн. След като Малта бе изгубена, Яни знаеше, че Рейн никога няма да се ожени, нито да осигури деца за семейство Купрус. Брачните подаръци щяха да са отишли на вятъра. В просешкото положение, в което бе изпаднал Трехог, другите Дъждовни семейства щяха да изнемогват да изхранват децата си, камо ли да преговарят за съпрузи. Дъждовният народ можеше да изчезне завинаги.

Затова Яни бе дошла в Бингтаун — за да обясни загубата на сатрапа и да помоли за помощ. Комбинацията от двете нанасяше дълбоко оскърбление върху гордостта ѝ. Рейн изпита съжаление към майка си, но приглушено от собствената му мъка. Загубата на сатрапа щеше да предизвика война, която можеше да доведе до пълното унищожение на Бингтаун. Старият град, който обичаше, беше разрушен. Но тези трагедии бледнееха пред агонията, причинена му от загубата на Малта.

Той беше предизвикал смъртта ѝ. Беше я довел в града си и така я бе поставил на пътя на смъртта ѝ. Единственото същество, което обвиняваше повече от себе си, беше Тинтаглия, драцената. Презираше се заради романтичния начин, по който бе гледал на нея. Беше вярвал, че притежава благородство и мъдрост, беше я удостоил със специални грижи и внимание, тъй като бе последната от вида си. В действителност тя беше неблагодарен, тесногръд и егоистичен звяр. Със сигурност щеше да успее да спаси Малта, ако си го беше поставила за цел.

За доброто на майка си, се опита да каже нещо позитивно.

— Като че ли някои от хората са започнали да строят отново — отбеляза.

— Да. Барикади — изтъкна тя, докато корабът наближаваше кея. Беше права. С натежало сърце Рейн забеляза, че мъжете на дока бяха добре въоръжени. Бяха Търговци, тъй като разпозна някои измежду тях, а и капитанът на Кендри вече крещеше поздрави насреща им.

Някой прочисти гърло. Той се обърна и видя увитата с шал Кефрия Вестрит до себе си. Очите ѝ шаваха между майка му и него.

— Не знам какво ще открия у дома — каза тихо, — но гостоприемството на дома Вестрит е на ваше разположение. — Усмихна се измъчено. — При условие че е все още там.

— Не бихме искали да се натрапваме — нежно я увери Яни. — Не се притеснявай за нас. Все някъде в Бингтаун трябва да е останала някоя странноприемница.

— Няма да е никакво натрапване — настоя Кефрия. — Сигурна съм, че със Силдин ще се радваме на компанията ви.

Рейн изведнъж разбра, че зад тази покана може би се криеше нещо повече от обикновено гостоприемство. Оповести го гласно.

— Може да не е безопасно да се върнете в дома си сами. Моля ви. Нека с майка ми уредим нещата си, след което ще ви придружим, за да се настаните.

— Всъщност ще съм ви много благодарна за това — смирено призна Кефрия.

След миг тишина, майката на Рейн въздъхна.

— Умът ми беше толкова зает със собствените ми тревоги, че не се спрях да се замисля какво ще означава това завръщане за вас… Знаех, че ще има тъга, но не обмислих опасността. Много нехайно от моя страна.

— Ти си имаш твои грижи — каза ѝ Кефрия.

— И все пак — тъжно отвърна Яни. — Честността трябва да замени всички учтивости за известно време. И не само между теб и мен. Всички Търговци трябва да бъдат открити, ако искаме изобщо някой да преживее ставащото. О, Са, погледнете пазара. Половината го няма!

Докато екипажът подготвяше кораба за акостиране, погледът на Рейн обходи събралите се да го посрещнат мъже и забеляза Граг Тенира. Не го беше виждал от нощта на летния бал. Силата на смесените чувства, които се надигнаха в него, го хвана неподготвен. Граг беше приятел, но ето че сега го свързваше със смъртта на Малта. Щеше ли смъртта ѝ да обгърне всеки ден от живота му в болка? Изглежда, беше така.

Корабът бе прихванат към дока и се свързваше с него чрез подвижно мостче. Веднага щом достъпът до кораба бе подсигурен, тълпата се втурна нагоре и хората започнаха да крещят въпросите си към капитана и екипажа. Рейн си проби път през напиращите хора. Майка му, Кефрия и Силдин го последваха. В мига, в който кракът му докосна кея, Граг пристъпи пред него.

— Рейн? — попита с нисък глас.

— Да — потвърди Рейн. Протегна ръката си, облечена в ръкавица, към Граг и той я пое, но я използва, за да го придърпа по-близо. Приближи глава до неговата и попита тревожно:

— Успяхте ли да намерите сатрапа?

Рейн успя да поклати глава. Граг се намръщи и заговори припряно.

— Елате с мен, всички. Очаква ме фургон. Бях изпратил едно момче да следи от носа за Кендри през последните три дни. Побързайте. Напоследък из Бингтаун се носят разни безумни слухове. Това място не е подходящо за никого от вас. — Той извади изпод наметалото си друго, само че работно и дрипаво. — Покрий Дъждовните си одеяния.

За момент Рейн замлъкна стъписан. След това разгърна наметалото и го заметна върху майка си, преди да я предаде на Граг. Хвана ръката на Кефрия, без да се церемони.

— Елате с нас бързо и тихо — прошепна ѝ. Видя как Кефрия стисна ръката на Силдин по-здраво. Момчето усети, че нещо не беше наред. Очите му се опулиха и то забърза заедно с тях. Всичкият им багаж бе оставен на кораба. Беше неизбежно.

Фургонът на Граг беше отворена каруца, по-подходяща за извозване на товар, отколкото на пътници. От нея се носеше една определена миризма на риба. Двама мускулести млади мъже се бяха излегнали отзад. Носеха работните дрехи на рибарите от Трите кораба. Рейн помогна на жените да се качат, а Граг скочи на седалката и пое юздите.

— Някъде там отзад има брезент. Ако го разгърнете над вас, донякъде ще ви предпази от дъжда.

— И ще ни прикрие — кисело отбеляза Яни, но помогна на Рейн да го развие и разстеле. Те се сгушиха под него. Придружителите им седяха на края на каруцата и полюшваха крака, докато Граг направляваше престарелия кон.

— Защо пристанището е толкова празно? — попита Рейн един от рибарите. — Къде са корабите на Бингтаун?

— На дъното или в преследване на калсидците. Вчера ни предизвикаха. Два кораба приближиха пристанището с три други, задържащи се недалеч от сушата. Офелия пое след тях, а другите ни кораби я последваха. Са, как побягнаха! Но не се съмнявам, че корабите ни са ги настигнали. Все още ги чакаме да се върнат.

Това се стори нередно на Рейн, но не можа да определи какво точно го смущаваше. Конят теглеше каруцата през Бингтаун и той успя да зърне града на пресекулки изпод плющящото платно. Имаше някаква търговия, но из града се носеше смутно усещане. Хората бързаха по задачите си или подозрително наблюдаваха преминаващата каруца. Вятърът довя прилепващата смрад на отлива и изгорени къщи. На Рейн му се стори, че са поели по заобиколен път към владението Тенира. На портала, въоръжени мъже махнаха на Граг да влезе, след което затвориха крилата зад каруцата. Докато Граг спираше коня, вратата се отвори широко. Нария Тенира и две от сестрите на Граг бяха сред изсипалите се от къщата посрещачи. Лицата им бяха разтревожени.

— Намери ли ги? Добре ли са? — настоя майката на Граг, докато Рейн отмяташе платното, което ги покриваше.

Тогава Силдин задрапа да излезе от каруцата, като крещеше:

— Бабо, бабо!

На стълбището пред имението Тенира Роника Вестрит разтвори широко обятия, за да посрещне внука си.

Сатрап Косго, наследникът на Перления трон и Повелителят на справедливостта, чоплеше гърдите си и издърпа дълъг, подобен на хартия тънък пласт белеща се кожа. Малта погледна встрани, за да се въздържи от гримасничене.

— Това е непоносимо! — за пореден път се оплака сатрапът. — Кожата ми е съсипана. Какво отвратително розово се показва отдолу! Външният ми вид никога няма да е така хубав като преди. — Той я погледна обвинително. — Поетът Манке веднъж сравни кожата на челото ми с белотата на перла. А сега съм обезобразен!

Малта усети как коляното на Кеки побутна кръста ѝ. Самата Кеки лежеше на сламеника си до леглото на сатрапа, а Малта бе клекнала на пода до нея. Това беше мястото ѝ в малката стая. Тя трепна при побутването по болящия я кръст, но разбра намека. Зарови из ума си, след което излъга.

— В Бингтаун има поверие, че ако жената си мие лицето веднъж годишно с вода от Дъждовната река, никога няма да остарее. Процедурата е неприятна, но се казва, че придава на кожата младоликост и красота.

Кеки въздъхна одобрително. Малта се беше справила добре. Косго веднага се ободри.

— Красотата си има цена, но аз никога не съм трепвал пред малко неудобство. Все пак се чудя какво се случи с кораба, към който трябваше да се присъединим при устието на реката. Уморих се от това поклащане насам-натам. Кораб с такива размери не е подходящ да плава в открити води.

Малта сведе поглед и запази мнението си относно невежеството му за себе си. Калсидците пътуваха с месеци в галерите си. Способността им да устоят на оскъдните дажби и да издържат трудностите на живота на борда на открит съд беше легендарна; на това се дължеше и репутацията им на моряци и мародери.

Преди няколко дни бяха напуснали устието на реката. Сатрапът беше ядосан, че главният кораб на калсидците не беше там, за да го качи на борда си. Малта бе изпитала горчиво разочарование, че устието не се пазеше от живи кораби. Крепеше я представата, че бингтаунски живи кораби щяха да спрат галерата и да я спасят. Отчаянието, което я заля, щом галерата продължи да плава свободно напред, бе непоносимо. Беше глупачка да мечтае за спасение. Подобни мисли само я правеха по-слаба. Тя гневно пречисти сърцето си от тях: никакъв жив кораб на пост, никакъв Рейн, който да я търси, въобще — никакви мечти. Никой нямаше да се появи като на магия и да я спаси. Предполагаше, че оцеляването ѝ е в нейните ръце. Предполагаше много неща, които не споделяше със сатрапа и Кеки. Едно от тях беше, че галерата беше в беда. Наистина се поклащаше и изхвърляше много повече вода, отколкото трябваше. Несъмнено Дъждовната река бе нанесла щети по катранените му прослойки и вероятно по дъските. След като напуснаха реката, капитанът ги бе насочил на север, към Калсид. Галерата се придържаше към крайбрежието. Ако се разпаднеше, поне щяха да имат възможността да достигнат брега живи. Тя отсъди, че капитанът бягаше към дома, и заложи, че ще пристигне там с непокътнат кораб и непредвиден товар.

— Вода — изграчи Кеки. Напоследък говореше рядко и въобще не се изправяше. Малта я поддържаше чиста, доколкото можеше, и уморено я чакаше да умре. Устата на съветничката бе осеяна с рани, които се пропукваха и кървяха, докато Малта придържаше чашата към устните ѝ. Кеки успя да преглътне. Малта попи оцветените в розово струйки, стекли се от ъгълчетата на устата ѝ. Беше изпила твърде много речна вода, за да оживее, но не достатъчно, че да я убие бързо. Вътрешностите на Кеки вероятно бяха разранени също като устата ѝ. Мисълта накара Малта да се присвие.

Въпреки болката и отпадналостта, съветничката бе удържала на думата си. Малта я бе поддържала жива и ги бяха спасили, така че сега Кеки правеше всичко по силите си да научи Малта как да оцелява. Вече говореше съвсем малко, но с побутвания и кратки звуци ѝ напомняше за по-ранния си съвет. Малта трябваше винаги да отвръща на оплакванията на сатрапа или като изтъква позитивната им страна, или с комплимент за това колко е смел, мъдър и силен да търпи подобни неща. Първоначално думите почти я бяха задавили, но наистина го отклоняваха от мрънкането. Щом трябваше да е затворена с него, беше най-добре да го държи благосклонен. Ценеше часовете след вечерята му, когато пушенето с капитана го караше да придремва и само да кима.

Други от нещата, които Кеки ѝ бе казала, бяха по-важни. Първият път, в който Малта отнесе кофата им за изпразване, моряците я освиркаха и затракаха със зъби към нея. На връщане един от мъжете ѝ препречи пътя. Тя сведе поглед и се опита да го заобиколи. С мазна усмивка обаче той се измести, за да ѝ попречи да избяга. Сърцето ѝ блъскаше в гърдите. Тя погледна встрани и отново се опита да го подмине, но той се протегна иззад нея, сграбчи и стисна грубо едната ѝ гърда.

Тя извика от болка и безпокойство. Той се изсмя и я дръпна към себе си, като я притисна толкова здраво, че тя едва дишаше. Свободната му ръка се провря под блузата ѝ и хвана другата ѝ гърда. Мазолести пръсти погалиха грубо голата ѝ кожа. Тя замръзна и замлъкна шокирано. Той намести тялото си по задните ѝ части. Другите мъже го гледаха с искрящи очи и знаещи усмивки. Когато той се протегна, за да повдигне полите ѝ, тя изведнъж успя да овладее мускулите си. Тежката дървена кофа бе все още в ръката ѝ. Тя се обърна, завъртя я с все сила и го удари по рамото. Останалите по дъното отпадъци изпръскаха лицето му. Той извика от отвращение и я пусна, въпреки подигравателното насърчаване от страна на другарите му. Тя се втурна към платнения им подслон и се хвърли вътре.

Сатрапът не беше там. Беше отишъл да вечеря с капитана. Унизена и ужасена, тя се сви на пода до спящата Кеки. Всяка преминаваща стъпка можеше да е на моряка, който идваше за нея. Тя се разтресе така силно, че чак зъбите ѝ затракаха. Кеки се събуди, видя треперещата в ъгъла Малта, стиснала кофа за вода като единственото си оръжие, и измъкна случилото се от нея. Докато ѝ разказваше задъхано, Кеки слушаше сериозно, след което поклати глава. Говореше с кратки фрази, за да пази устата и гърлото си.

— Това е лошо… за всички ни. Трябва да се боят… да те докоснат… без позволението на Косго. Но те не се боят. — Тя спря замислено. После пое дъх, събрала сили. — Не бива да те изнасилват. Ако го сторят… и Косго не ги предизвика… ще изгубят всякакво уважение… към всички ни.

— Не казвай на Косго. Ще го използва… за да те накара да се подчиняваш. Да те заплашва. — Тя вдиша болезнено. — Или ще те даде на тях… в замяна на услуга. Като Серила. — Нов дъх. — Трябва да те защитим… за да защитим всички нас. — Кеки заопипва на сляпо около себе си, след което взе един от парцалите, с които Малта почистваше кръвта от устата ѝ. — Вземи. Носи това… между краката си. Винаги. Ако някой мъж те докосне, кажи Фа-шеви кол. Означава „кървя“. Той ще спре… щом го чуе… или види това.

Кеки поиска вода и пи. Въздъхна и отново събра сили да говори.

— Калсидските мъже се боят от женското време на кървене. Казват… — Кеки пое дъх и успя да се усмихне с розовозъба усмивка, — че тогава женските части са им ядосани. И могат да поразят мъжките.

Малта бе удивена, че някой може да вярва подобно нещо. Погледна към нашарения с кръв парцал.

— Това са глупости.

Кеки сви болезнено рамене.

— Радвай се, че са глупави — посъветва я тя. — Запази думите. Те знаят, че не може винаги да кървиш. — Лицето и очите ѝ помръкнаха. — Ако не спре… не се бори. Само ще те нарани повече. — Изхриптя с нов дъх. — Ще те нараняват… докато не спреш да се бориш. За да те научат къде е мястото на една жена.

Този разговор се бе случил преди дни. Това бе последният път, в който Кеки ѝ бе проговорила повече от няколко думи. Жената отслабваше с всеки ден, а миризмата от раните ставаше все по-силна. Нямаше да живее още дълго. За нейно добро Малта се надяваше смъртта да дойде скоро, макар за собственото ѝ добро смъртта на Кеки да бе плашеща. Щом съветничката умреше, щеше да загуби единствения си съюзник.

На Малта ѝ беше дошло до гуша да живее в страх, но нямаше голям избор. Всяко решение, което вземеше, го вземаше в страх. В центъра на живота ѝ бе страхът ѝ. Вече не напускаше помещението им, освен ако Косго не ѝ наредеше пряко. Тогава отиваше припряно, връщаше се бързо и се опитваше да не среща ничий поглед. Мъжете все още свиркаха и тракаха със зъби, но не я притесняваха, докато изпразваше кофата за отпадъци.

— Ти глупава ли си, или просто мързелива? — високо настоя сатрапът.

Малта вдигна стреснато поглед към него. Мислите ѝ я бяха отнесли.

— Съжалявам — каза тя и се опита да придаде искреност на гласа си.

— Казах, че съм отегчен. Дори храната не е интересна. Няма вино. Няма нищо за пушене, освен когато съм на масата на капитана. Можеш ли да четеш? — Тя кимна учудено, при което той изкомандва: — Иди виж дали капитанът има някакви книги. Може да ми почетеш.

Устата ѝ пресъхна.

— Не мога да чета калсидски.

— Твърде невежа си за думи. Аз мога. Иди заеми една книга за мен.

Тя се опита да не допусне страх в гласа си.

— Но аз не говоря калсидски. Как да помоля за книга?

Той изсумтя с погнуса.

— Как е възможно родителите да оставят децата си да растат толкова невежи! Бингтаун не граничи ли с Калсид? Някой би си помислил, че поне ще знаеш езика на съседите си. Колко ужасно провинциално. Нищо чудно, че Бингтаун не се разбира с тях. — Той въздъхна тежко, като онеправдан човек. — Е, не мога сам да си я взема, предвид как се бели кожата ми. Можеш ли да запомниш няколко думи? Почукай на вратата, коленичи и се унижи, след което кажи Ла-ний-ра-ке-же-лой-ен.

Той избълва сричките на един дъх. Малта не можеше дори да каже къде свършва една дума и започва друга.

— Ла-ний-ра-ке-ен — опита тя.

— Не, глупачке. Ла-ний-ра-ке-же-лой-ен. А, и добави ре-кал накрая, за да не си помисли, че се държиш грубо. Бързичко сега, преди да го забравиш.

Тя го погледна. Ако се примолеше да не ходи, щеше да разбере, че я е страх, и да иска да узнае защо. Тя нямаше да му даде в ръцете оръжието, с което да я тормози. Събра кураж. Може би моряците нямаше да я закачат, щом очевидно се бе насочила към капитанската каюта. На обратния път щеше да носи книга. Може би това щеше да я предпази; те нямаше да искат да повредят собствеността на капитана си. Докато напускаше стаята, замърмори сричките, като си създаде песничка.

Трябваше да извърви цялата дължина на галерата между и над пейките на гребците. Свиркането и тракането на зъби я ужасяваха; тя знаеше, че изплашеното ѝ изражение само ги насърчаваше. Принуди се да продължи да повтаря сричките. Достигна вратата на капитана, без никой да ѝ посегне, почука и отчаяно се занадява да не го е направила твърде силно.

Отвърна ѝ мъжки глас, изпълнен с досада. Тя се примоли да ѝ беше позволил да влезе, отвори вратата и плахо надникна. Капитанът се беше изтегнал на койката си. Той се надигна на лакът и я загледа гневно.

— Ла-ний-ра-ке-же-лой-ен! — избълва тя. После, внезапно спомнила си инструкциите на сатрапа, падна на колене и сведе ниско глава. — Ре-кал — добави със закъснение.

Той ѝ отвърна нещо. Тя дръзна да вдигне поглед към него. Не беше мръднал от мястото си. Взираше се в нея, след което повтори същите думи по-силно. Тя погледна към пода и поклати глава, като се замоли той да осъзнае, че не разбира. Той стъпи на крака и тя се стегна. Осмели се да погледне към него. Той посочи вратата. Малта пристъпи към нея, излезе, изправи се на крака, поклони се ниско и я затвори.

Веднага щом се озова извън каютата, дюдюканията и потракването на зъби се поднови. Другият край на съда изглеждаше невъзможно далеч. Никога нямаше да стигне безопасно дотам. Обвила плътно ръце около себе си, Малта се затича. Почти бе стигнала края на гребните пейки, когато някой се протегна и сграбчи глезена ѝ. Тя падна тежко, като удари челото, лактите и коленете си в грубите дъски. Остана слисана за миг. Замаяно се извъртя по гръб и погледна нагоре към смеещия се млад мъж, който стоеше над нея. Беше красив, висок и рус като баща ѝ, с честни сини очи и отзивчива усмивка. Той наклони глава и ѝ каза нещо. Въпрос?

— Добре съм — отвърна тя. Той ѝ се усмихна. Облекчението ѝ беше толкова голямо, че тя почти му се усмихна в отговор. После той се наведе и повдигна полите ѝ отпред. Смъкна се на едно коляно, а ръцете му се заеха с колана му.

— Не! — извика бясно тя. Опита се да издрапа надалеч, но той сграбчи глезена ѝ и нехайно я дръпна обратно. Другите мъже се заизправяха, за да виждат по-добре. Мъжът се разголи пред Малта и думите на Кеки достигнаха отново до нея.

— Фа-шеви кол! — изтърси тя. — Фа-шеви кол! — Той изглеждаше стъписан. Тя приглади косата назад от лицето си. Изведнъж той се отдръпна ужасено и изрази удивено отвращение. Не я интересуваше. Беше проработило. Отдръпна се рязко от него, успя да се изправи и пробяга последните няколко крачки до подслона, хвърли се през платнената врата и се свлече на пода. Поемаше дъх през хлипове, лактите я щипеха. Примигна, за да отмести нещо влажно от окото си, след което го избърса. Кръв. Падането отново бе отворило раната ѝ.

Сатрапът дори не вдигна глава от възглавницата си.

— Къде ми е книгата? — настоя той.

Малта пое дъх.

— Не мисля, че има такива — успя да промълви. Спокойни думи. Стабилен глас. Не му позволявай да разбере колко си изплашена. — Изрекох думите, които ми каза. Той просто ми посочи вратата.

— Колко досадно. Боя се, че ще умра от скука на този кораб. Ела и ми разтрий краката. Може би ще се унеса. Със сигурност няма какво друго да се прави.

Нямам избор, каза си Малта. Сърцето ѝ все още биеше бясно в гърдите, устата ѝ беше толкова пресъхнала, че едва дишаше през нея. Нямаше друг избор, освен болезнена смърт. Лактите и коленете я щипеха, беше ги ожулила. Измъкна от дланта си една треска, след което прекоси малката стая, за да седне на пода до краката му. Той я погледна и дръпна краката си от допира ѝ.

— Какво ти има? Какво е това? — Той се взря в челото ѝ.

— Паднах и раната ми се отвори отново — отвърна просто. Повдигна ръка и предпазливо я докосна. Пръстите ѝ станаха лепкави от кръв и гъста бяла гной. Малта се взря в нея с ужас. Взе един от парцалите на Кеки и забърса чело. Не болеше много, но голяма част от течността напои парцала. Малта започна да се тресе, докато го оглеждаше. Какво беше това, какво означаваше?

Нямаше огледало, в което да се погледне. Беше избягвала да докосва белега на челото си. Не искаше да си напомня, че е там. Сега позволи на пръстите си да го проследят. Болеше, но не толкова, колкото предполагаше всичката кръв и гной. Накара се да го изследва. Беше дълъг като показалеца ѝ и изпъкваше в дебела подутина, широка колкото два от пръстите ѝ. Беше неравен, набразден и жилав, като края на пилешки кокал. По тялото ѝ премина тръпка. Искаше ѝ се да повърне. Повдигна лице към сатрапа.

— Как изглежда? — запита тихо.

Той като че ли не я чу.

— Не ме докосвай. Иди се почисти и превържи с нещо това. Пфу! Не мога да го гледам. Махни се.

Тя се извърна от него, сгъна наново парцала и го задържа върху челото си. Той стана тежък и влажен. По китката ѝ капеше розова течност надолу към лакътя. Не спираше. Премести се да седне до Кеки в търсене на някаква компания. Беше твърде изплашена, за да плаче.

— Ами ако умирам от това? — промълви тя. Кеки не отговори. Малта погледна към нея и остана загледана.

Съветничката беше мъртва.

На палубата отвън някакъв моряк извика нещо развълнувано. Други подеха вика му. Сатрапът внезапно се изправи в сламеника си.

— Кораба! Те приветстват кораба! Вероятно сега вече ще има прилична храна и вино. Малта, донеси ми… ох, сега пък какво ти е? — Той я погледна раздразнено, след което проследи погледа ѝ към трупа на Кеки. Въздъхна.

— Мъртва е, нали? — поклати тъжно глава. — Колко досадно.

Серила бе наредила да поднесат обяда в библиотеката. Тя седеше в нетърпеливо очакване, което нямаше нищо общо с глада. Татуираната прислужница, която постави обяда пред нея, се движеше със сдържана учтивост, която лазеше по нервите на Серила.

— Остави това — почти остро ѝ каза тя, когато жената започна да ѝ налива чай. — С останалото ще се справя и сама. Свободна си. Моля те запомни, че не бива да ме притесняват.

— Да, госпожо. — Търпеливата жена кимна с глава и се оттегли към вратата.

Серила се насили да стои мирно на масата, докато не чу как вратата се затваря плътно след нея. После стана бързо, прокрадна се през стаята и спусна резето. Някоя прислужница бе разтворила завесите към мокрия зимен ден отвън. Серила ги затвори и крадешком провери дали краищата се застъпват. След като се увери, че никой не може да влезе в стаята или да я шпионира, се върна на масата. Пренебрегна храната, взе салфетката и я разтръска с надежда.

Нищо не изпадна от нея.

Разочарованието я стегна в хватката си. Последният път бележката бе дискретно сгъната в салфетката. Нямаше представа как Мингсли е успял, но тя се надяваше, че отново ще се свърже с нея. Беше отговорила на предисловието му със собствена бележка, която — по негово предложение — бе оставила под една саксия в занемарената градина зад къщата. Бе проверила малко по-късно и бележката я нямаше. Досега трябваше да е изпратил отговор.

Освен ако не беше някакъв номер и бележката беше изпитание, измислено от Род. Той подозираше всичко и всички. Беше открил силата на жестокостта, която бързо го покваряваше. Не можеше да пази тайна и все пак обвиняваше всички около себе си, че са източникът на слуховете, които заразяваха и тормозеха Бингтаун. Хвалеше се пред нея какво се случваше с онези, които говореха срещу него, но никога не признаваше да има пряка връзка с това.

— Дуикър изяде боя заради наглостта си. Бе въздадена справедливост.

Може би смяташе, че подобни приказки ще я държат вързана за него. Само че имаше обратен ефект. Бе почувствала такъв хлад и отвращение, че сега бе готова да рискува всичко, за да се освободи от него.

Когато бе пристигнала първата бележка от Мингсли, предлагащ съюзничество, тя се беше шокирала от дързостта му. Бележката бе изпаднала от салфетката в скута ѝ, докато вечеряше с представителите на бингтаунския Съвет, но ако някой от тях бе спомогнал за предаването ѝ, Серила не забеляза никакъв признак за това. Трябваше да е някой от прислугата. Те бяха лесно подкупни за подобни задачи.

Беше се измъчвала дали да отговори. Цял ден ѝ бе необходим, докато се реши, и щом най-накрая седна да състави писмото си, се зачуди дали не беше твърде късно. Знаеше, че е било взето. Защо той не отговаряше?

Беше ли твърде консервативна в писмото си? Мингсли не беше. Уговорката, която така безцеремонно бе предложил, така я беше втрещила, че до края на вечерта едва бе могла да разговаря. Най-напред Мингсли обявяваше лоялността си към нея и сатрапа, когото тя представляваше. След това се впускаше в обвинения срещу онези, които не бяха толкова лоялни. Не пести думи в разкритието, че „Нови Търговци изменници“ бяха възнамерявали да отвлекат сатрапа от къщата на Давад и дори че бяха получили парична подкрепа от джамаилските благородници и калсидските наемници. Но планът се провалил. Калсидците, които нападнали Бингтаун, предали съюза в името на бързата печалба. Джамаилските благородници, които ги подкрепили, се бяха хвърлили в собствени граждански размирици.

Някои предателски глупаци твърдели, че заговорниците от Джамаилия ще вдигнат флота на помощ и отново ще наложат контрола си над Бингтаун. Мингсли смяташе това за малко вероятно. Традиционалистите в град Джамаилия били по-силни, отколкото заговорниците предполагали. Заговорът се провалил с гръм и трясък и в Бингтаун, и в Джамаилия, благодарение на нейната намеса. Всички чули как тя смело бе измъкнала сатрапа. Слуховете предполагали, че сатрапът се намира в безопасност, под закрилата на семейство Вестрит.

Във фино, сбито написано послание Мингсли продължаваше да твърди, че той и другите честни Нови Търговци са изключително нетърпеливи да изчистят имената си и да спасят инвестициите си в Бингтаун. Смелото ѝ обявление, че Давад Рестарт не е предател на сатрапство Джамаилия, ги разчувствало. Простата логика показвала, че ако Давад е бил невинен, то това се отнасяло и за бившите му търговски партньори. Тези честни, но недооценени Нови Търговци били нетърпеливи да преговарят за мир с бингтаунските Търговци и да заявят ясно верността си към сатрапството.

След това започна да преговаря. „Лоялните“ Нови Търговци искаха Серила да се застъпи за тях пред бингтаунския Съвет, като най-напред се отърве от „буйния, изцапал ръцете си с кръв“ Род Каерн. Само тогава щели да работят с нея. В замяна на тази жертва, Мингсли и другите лоялни търговци щели да я снабдят със списък на тези от Новите Търговци, които бяха заговорничели срещу сатрапа. Списъкът съдържал имената на високопоставени джамаилски заговорници, както и на замесените калсидски лордове. Подобен списък, бе отбелязал вече не така предпазливо, би струвал една немалка сума пари. Жена, разполагаща с такава информация, можело да живее добре и самостоятелно до края на живота си, независимо дали останеше в Бингтаун, или се върнеше в Джамаилия.

Някой бе информирал Мингсли много добре за нея.

Когато най-накрая отговори на писмото му, ответът ѝ беше сдържан. Не вмъкна никакъв поздрав, който да го споменава по име, нито се подписа със собственото си име. Равният лист хартия лаконично отбелязваше, че смята предложението за интересно и примамливо. Бе намекнала, че измежду „настоящите ѝ съюзници“ ще се намерят и други благоразположени към подобни преговори. Дали би желал да избере време и място за срещата?

Докато съставяше писмото, си бе наложила да мисли хладнокръвно. В този тип политика нямаше никаква истина и почти липсваше морал. Имаше само позьорство. Старият сатрап я бе научил на това. Сега тя се опитваше да приложи ясните му възгледи към тази ситуация. Мингсли беше замесен в заговора за отвличането на сатрапа. Твърде обстойните му познания го издаваха. Но нещата се бяха обърнали срещу него и сега той желаеше да смени позицията си. Ако можеше, щеше да му помогне. Това само щеше да ѝ е от полза, особено предвид че тя се опитваше да стори същото. Щеше да използва съдействието му като средство да си осигури правдоподобност пред Роника Вестрит и другите членове на Съвета, които мислеха като нея. Искаше ѝ се старицата все още да бе в къщата. Не че съжаляваше за предупреждението, което ѝ бе отправила и което ѝ бе позволило да избяга: като осуети плана на Род, най-накрая успя да събере малкото необходим ѝ кураж, за да вземе живота си отново в ръце. Щом настъпеше подходящият момент, можеше да уведоми Роника кой ѝ е помогнал. Серила се усмихна унило. Ако избереше, можеше да е като Мингсли — да пренареди всичко, което бе направила, за да се постави в по-добра светлина.

Точно сега Търговката щеше да ѝ е от полза. Оплетените нишки на обвинения и подозрения бяха трудни за проследяване. Толкова много се основаваше на това какво знае или подозира Мингсли. Роника бе имала дарба в разплитането на подобни неща.

И дарба да я накара да мисли. Думите ѝ продължаваха да се връщат при съветничката. Миналото ѝ можеше да я изгражда като характер, без да я държи в плен. Имаше време, в което възприемаше тези думи само по отношение на изнасилването си. Сега се облегна назад в стола си и отвори съзнанието си за по-широко тълкувание. Съветничка на сатрапа. Трябваше ли това да определя бъдещето ѝ? Или можеше да го остави настрана и да стане жена от Бингтаун, живееща самостоятелно?

— Не искам да те пришпорвам — извини се Граг, докато влизаше в стаята на Рейн с куп дрехи. Затвори вратата зад себе си с ритник. — Другите обаче са се събрали и ни чакат. Някои от тях са тук от рано сутринта. Колкото повече чакат, толкова по-нетърпеливи започват да стават. Донесох сухи дрехи. Някои от тях трябва да са ти по мярка. Твоите дрехи ми пасваха достатъчно добре, когато бях Дъждовник на бала. — Вероятно бе забелязал трепването на Рейн, защото незабавно добави: — Съжалявам. Така и нямах възможност да ти го кажа. Съжалявам за случилото се с каретата и съжалявам, че Малта беше ранена.

— Да. Е. Предполагам, че това вече е без значение за нея. — Рейн чу колко грубо прозвучаха думите му. — Съжалявам. Не мога… Не мога да говоря за това. — Опита се да се занимае с дрехите. Взе една риза с дълъг ръкав. Нямаше ръкавици; щеше да се наложи да използва мокрите. И мокрия воал също. Нямаше значение, нищо нямаше значение.

— Боя се, че ще трябва да говориш за това. — В гласа на Граг имаше искрено съжаление. — Връзките ти с Малта ти навлякоха всичко това на главата. Слухът, който се носи из града, е или че тя е отвлякла сатрапа от мястото, на което са го държали Дъждовните Търговци, или че е подпомогнала бягството му. Род Каерн разправя наляво и надясно, че вероятно го е предала на калсидците, предвид че тя самата е калсидка и…

— Млъкни! — Рейн пое дълбоко дъх. — Извини ме за момент — каза пресипнало. Въпреки воала, се извърна с гръб към Граг. Приведе глава и стисна юмруци в желание да задържи сълзите и гърлото му да не се стяга и да го задавя.

— Съжалявам — извини се отново Граг.

Рейн въздъхна.

— Не. Аз трябва да се извиня. Ти не знаеш, няма откъде да знаеш всичко, което преживях. Изненадан съм, че изобщо си чул нещо. Слушай. Малта е мъртва, сатрапът е мъртъв. — В него се надигна странен пристъп на смях. — Аз трябва да съм мъртъв. Чувствам се сякаш съм умрял. Но… не. Слушай. Малта влезе в затрупания град заради мен. Там имаше дракон. Драконът… се намираше в състояние между два живота. В ковчег или в нещо прилично на пашкул… Не знам как да го нарека. Драконът ме измъчваше, нахлуваше в сънищата ми, объркваше мислите ми. Малта знаеше. Искаше да го накара да спре.

— Дракон? — Тонът на Граг поставяше под въпрос както думата, така и здравия разум на Рейн.

— Знам, че звучи като измислица! — Рейн реагира на прекъсването с диво отрицание. — Не ми задавай въпроси и не бъди скептичен. Просто слушай. — Той набързо разказа всичко случило се онзи ден. В края на разказа си повдигна воала от очите си, за да се противопостави на удивения поглед на Граг. — Ако не ми вярваш, попитай Кендри. Корабът също видя дракона. Той… го промени. Оттогава е все мрачен, все търсещ одобрението и близостта на капитана си. Бяхме се притеснили за него.

Рейн продължи с по-мек глас.

— Повече не видях Малта. Мъртви са, Граг. Нямаше никакъв заговор да отвлекат сатрапа от Трехог. Само едно момиче, което се опитваше да преживее земетресението. Не успя. Претърсихме реката по цялата ѝ дължина, два пъти. Нямаше и следа от тях. Реката е разяла лодката и те са загинали във водата. Това е ужасяващ начин да се удавиш.

— В името на Са — потрепери Граг. — Прав си, Рейн, не знаех. Всичко, което сме чували в Бингтаун, са само слухове. Чухме, че сатрапът е изчезнал или е умрял по време на труса. После плъзна слух, че семейство Вестрит са го отвлекли, за да го продадат на калсидците или за да го оставят на Новите Търговци да го убият. Роника Вестрит се крие тук при нас. Каерн е оповестил, че трябва да бъде заловена и задържана. По всяко друго време щяхме да поощрим Роника да излезе пред Съвета и да настоява да я изслушат. Но напоследък бяха взети някои наказателни мерки спрямо хора, които Род Каерн обвини за предатели. Не знам защо съветничката му вярва толкова много. Това разединява бингтаунския Съвет, тъй като някои твърдят, че трябва да слушаме нея — като представител на сатрапа, докато с баща ми смятаме, че е време Бингтаун да вземе нещата в свои ръце.

Той пое дъх. Тихо, сякаш се боеше, че думите му ще наранят Рейн, добави:

— Род твърди, че Вестрит са заговорничили с калсидците. Казва, че може би живият им кораб никога не е бил пленяван от пирати и намеква, че Кайл Хейвън е бил част от „заговора“ и е отвел Вивачия нагоре по Дъждовната река, за да прибере сатрапа и Малта. Но тъй като много от нас разпознават лъжата в това, той запя друга песен и сега казва, че не е нужно да е жив кораб, може да е и калсидски.

— Род е глупак — намеси се Рейн. — Не знае за какво говори. Имало е кораби — и калсидски, и други, които са се опитвали да се качат нагоре по реката. Тя ги разяжда. Опитват всички трикове, които ние вече знаем, че не действат: мажат корпусите си с грес или с катран. Един от корабите дори беше покрит с плочки от печена глина. — Рейн поклати забулената си глава. — Всички погиват, някои бързо, други бавно. Още повече че, откакто всичко това започна, в устието на Дъждовната река патрулират живи кораби. Щяха да ги забележат.

Граг трепна.

— Имаш повече вяра в патрулите ни, отколкото аз. Имаше нападения на калсидски кораби. Ние ги прогонваме от пристанището и докато ни няма, идва нова вълна. Изненадан съм, че сте преминали покрай тях толкова безпроблемно.

Рейн сви рамене.

— Предполагам, че си прав. Когато Кендри напусна устието на реката, наоколо нямаше други живи кораби. Забелязахме обаче няколко калсидски съда по пътя си насам. Повечето стояха на значително разстояние — благодарение на твоята Офелия на живите кораби вече им се носи славата. Един калсидски кораб като че ли се поинтересува от нас снощи, но Кендри бързо го остави зад гърба си.

Между тях настъпи тишина. Рейн обърна гръб на Граг и свали мократа си риза. Докато навличаше сухата, Граг каза:

— Толкова много неща се случват, че не мога да осмисля всичко. Дракон? Някак ми е по-лесно да повярвам в него, отколкото, че Малта е мъртва. Когато си помисля за нея, я виждам така, както изглеждаше онази нощ на дансинга в прегръдките ти.

Рейн затвори очи. Малко, бяло, извърнато нагоре лице се взираше в него от малка лодка, носеща се надолу по реката.

— Завиждам ти — отвърна тихо.

— Ти си Търговката на Вестрит. Ти решаваш от името на семейството. Ако не желаеш да се замесваш в това, ще те разбера. Но що се отнася до мен, аз оставам тук. — Роника пое дъх. — Тук стоя единствено като себе си. Но знай, че ако решиш да се изправиш пред Съвета на Бингтаун, там също ще стоя до теб, Кефрия. Там ти ще трябва да представиш възгледите ни. Съветът няма да ми позволи да говоря относно смъртта на Давад. Със сигурност ще откажат да ме изслушат по този въпрос. Но ще стоя до теб, докато ти говориш. И ще приема последствията.

— И какво да кажа? — изморено настоя Кефрия. — Ако им кажа, че не знам какво се е случило с Малта, да не говорим за сатрапа, ще прозвучи като измама.

— Имаш и друга възможност. Двамата със Силдин можете да избягате от Бингтаун. Може би в Ингълби ще ви оставят за известно време на мира. Освен ако някой не реши да си спечели услуга от Серила и Каерн, като ви проследи дотам.

Кефрия подпря чело на ръцете си. Без да се тревожи как може да изглежда в очите на другите, тя опря лактите си на масата.

— В Бингтаун не е така. Няма да се стигне до това. — Изчака някой да се съгласи, но никой не продума. Повдигна глава и огледа мрачните лица, които стояха пред нея.

Твърде много се случваше твърде бързо. Бяха ѝ дали време да се изкъпе и сега бе облечена в чиста рокля, принадлежала на някоя от жените на семейство Тенира. Беше вечеряла скромно в стаята си, след което я бяха повикали долу на тази среща. Не бе имала много време с майка си.

— Малта е мъртва — беше ѝ казала, докато тя я прегръщаше за поздрав. Роника се бе стегнала в ръцете ѝ и бе затворила очи, а след като ги отвори отново, Кефрия бе видяла мъката в очите ѝ заради смъртта на своенравната ѝ внучка. Тя блестеше като лед, студена и неизменна, твърде силна за сълзи. Споделиха тъгата си за кратко и — странно, но това запълни голяма част от пропастта помежду им.

Но докато Кефрия искаше да се свие някъде, докато невероятната болка отминеше, майка ѝ настояваше да продължат да живеят. За нея това означаваше също да се бори — да се бори за Бингтаун и за бъдещето на Силдин. Роника я бе придружила до стаята ѝ и ѝ бе помогнала да се преоблече в сухи дрехи. През това време разказваше припряно за Бингтаун. Думите се бяха изнизали и минали покрай ушите на Кефрия: бингтаунският Съвет бе изгубил способността си да управлява. Род Каерн и шепа млади Търговци тероризирали семействата, които не били съгласни с идеите им. Имало нужда да се създаде нов управляващ организъм на Бингтаун, който да включва всички хора, живеещи тук. Последното, което Кефрия искаше или от което се нуждаеше в момента, беше урок по политика. Беше кимала вдървено, продължително, докато Роника не бе напуснала, за да се посъветва с Яни Купрус. Бе минало известно време в тишина и спокойствие. После Кефрия бе слязла, заедно със Силдин, за да намери тази смесена компания от хора в голямата зала на имението Тенира.

Беше странна среща около голямата маса на Нария Тенира. Семейство Тенира заемаше една част от столовете. До тях, в редица, бяха представителите на поне шест Търговски семейства. Кефрия позна Девуше и Риш; останалите не познаваше по име. Запознанството се бе изплъзнало от изморения ѝ ум. Две жени и един мъж с татуирани лица запълваха следващите столове, а до тях седяха четирима души, които, според облеклото им, бяха имигранти от Трите кораба. Рейн и Яни Купрус бяха следващите, а тримата останали Вестрит завършваха кръга. Кефрия беше от лявата страна на Нария Тенира. Търговката бе настояла Силдин да седне на масата и настоятелно го беше посъветвала да следи всичко внимателно.

— Решава се бъдещето ти, момче. Имаш право да бъдеш свидетел на това, което го определя.

Първоначално, Кефрия бе помислила, че Нария просто се опитва да го приобщи и да го увери, че все още е важен. Откакто напуснаха Трехог, Силдин бе станал отнесен и не се отделяше от нея. Изглеждаше много по-малък от момчето, привикнало толкова бързо към дървесния град. Сега се питаше дали думите на Търговката Тенира не бяха пророчески. Силдин седеше заслушан във всичко с необичайно съсредоточение. Кефрия погледна малкия си син, когато заключи:

— Твърде изморена съм, за да бягам повече. Трябва да посрещнем онова, което се задава.

— Трябва да направиш много повече от това да го посрещнеш — поправи я Нария. — Трябва да се изправиш срещу него. Половин Бингтаун е толкова зает да се гуши в руините, че не осъзнава до каква власт са се домогнали Серила и подлизуркото ѝ Каерн. Отбелязахме добро начало с възвръщането на реда. После обаче започнаха да се случват неща. Търговецът Дуикър свика среща. Чул слух, че Серила преговаря с Новите Търговци за мир, като напълно заобиколила Съвета на Бингтаун. Целият Съвет осъждаше това. Каерн отрече от името на Серила. Тогава разбрахме колко близки са станали. — Тя спря и си пое дъх. — По-късно Дуикър бе намерен така жестоко пребит, че не проговори нито веднъж, преди да умре. На друг представител на Съвета бе подпалена плевнята. И двата пъти бяха обвинени Нови Търговци или роби, но из града се носят други, по-мрачни слухове.

Заговори една робиня.

— Чувате как са засегнати бингтаунски Търговци. На семействата на Татуираните се случват още по-лоши неща — каза мрачно тя. — Хора биват пребивани само защото са излезли навън да обменят стока или да си купят храна. Семейства биват изгаряни. Обвинявани сме за всяко престъпление в Бингтаун, а не ни е позволено да докажем невинността си. Всички познават и се боят от Каерн и шайката му. Семействата на Новите Търговци, които не могат да се защитят, са нападани в домовете си. През нощта се палят пожари, а бягащите хора, дори децата, биват нападани от засада. Страхлив и подъл начин за водене на война. Не таим големи симпатии към Новите Търговци, които ни поробиха, но и не искаме да участваме в избиването на деца. — Тя срещна погледа на седящите около масата Търговци. — Ако Бингтаун не успее да спре Каерн и бандитите му скоро, ще изгубите всякаква възможност за съюз с Татуираните. Чуваме слухове, че бингтаунският Съвет подкрепя Каерн; че щом бингтаунските Търговци поемат отново пълната власт над града, ще бъдем извозени заедно с Новите Търговци, прогонени от Бингтаун обратно към робството.

Роника поклати глава.

— Превърнали сме се в призрачен град, контролиран от слухове. Последният е, че Серила е назначила Род за глава на нова бингтаунска Стража и че той е свикал тайна среща с останалите представители на Съвета. Довечера. Ако днес постигнем съгласие, всички ще присъстваме на нея, за да сложим край на тези глупости и да спрем жестокостите на Каерн. Кога тайните срещи са били част от управлението на Бингтаун?

Мъжът с рижавата брада от Трите кораба заговори:

— Всички действия на бингтаунския съвет са били тайна за нас.

Кефрия го погледна озадачено.

— Винаги е било така. Търговските работи са за Търговците — обясни тя просто.

Червендалестото му лице стана по-ярко.

— Но вие твърдите, че управлението на целия град е работа на Търговците. Именно това изтласква хората от Трите кораба към периферията и ни задържа там. — Той поклати глава. — Ако ни искате на ваша страна, тогава трябва да ни приемете сред вас. Не отвъд стена или на каишка.

Тя се взираше неразбиращо в него. Дълбоко безпокойство се надигаше в нея. Бингтаун, който познаваше, се рушеше и изглежда, присъстващите в стаята бяха решени да забързат процеса. Да не би майка ѝ и Яни Купрус да се бяха побъркали? Нима щяха да спасят Бингтаун, като го разрушат? Наистина ли обмисляха да поделят властта с бивши роби и рибари?

Яни Купрус заговори тихо.

— Знам, че приятелката ми Роника Вестрит споделя чувствата ви. Тя ми каза, че хората в Бингтаун, които имат сходни цели, трябва да се съюзят, независимо дали са Търговци, или не. — Тя спря и завъртя забуленото си лице, така че да огледа всички присъстващи на масата. — С голямо уважение към тук присъстващите и към възгледите на скъпи приятели, но не зная дали подобно нещо е възможно. Връзките между бингтаунските и Дъждовните Търговци са стари и подсигурени с кръв. — Нова пауза. Раменете ѝ се повдигнаха и смъкнаха в красноречиво свиване. — Как бихме могли да предложим тази преданост на други? Бихме ли могли да настояваме за такава в замяна? Вашите групи склонни ли са да изковат толкова здрава връзка и да се придържат към нея както ние досега, и не само да обвържат себе си, но и децата на децата на децата си?

— Зависи. — Спарс Келтър, сети се изведнъж Кефрия, бе името на брадатия мъж. Той погледна към робите на масата сякаш вече бяха обсъждали този въпрос. — Ние също ще отправим искания в замяна на нашата преданост. Ще взема направо да ги изложа. Те са прости и можете да кажете да или не. Ако отговорът ви е не, няма смисъл да хабя риболовния прилив тук.

Кефрия изведнъж си спомни собствения си баща и нежеланието му да хаби време с префърцунени думи.

Келтър почака и след като никой не му възрази, заговори:

— Земя за всички. Човек трябва да притежава земята, на която е домът му, и не говоря за парче от плажа, едва отбягващо досега на прилива. Народът на Трите кораба е морски народ. Не искаме нищо повече от място, достатъчно за прилична къща, малко земя, където някоя кокошка да има да дращи, да расте зеленина и да поправяме мрежите си. Но онези, които имат предпочитания към земеделие или животни, ще имат нужда от повече.

Погледът му продължаваше да обхожда събралите се, за да види как ще се възприеме казаното, когато една Татуирана жена проговори:

— Без робство — каза дрезгаво. — Нека Бингтаун се превърне в място, където робите могат да избягат, без да се боят, че ще бъдат върнати на господарите си. Без робство и земя за тези, които вече сме тук. — Жената се поколеба, след което продължи решително: — И всяко семейство получава право на глас в бингтаунския Съвет.

— Гласовете в Съвета винаги са вървели с притежанието на земя — отбеляза Нария Тенира.

— И докъде ни доведе това? Дотук, до тази каша. Когато Новите Търговци предявиха претенции към гласовете, защото притежаваха земя, закупена от финансово нестабилни Търговци, бяхме достатъчно глупави да им ги дадем. Ако не беше Съветът на Търговците, досега да управляват цял Бингтаун. — Тихият глас на Девуше някак успя да предотврати думите му да прозвучат обидно.

— И преди сме водили Съвета на Търговците отделно — предложи Кефрия. Тези хора я разколебаваха, но тя чувстваше, че трябва да запази нещо за Силдин. Не можеше просто да седи и да остави положението на бингтаунски Търговец да остане празна титла. — Не можем ли да го направим отново? Да имаме един Съвет, където да гласуват всички земевладелци, и отделен съвет, където да гласуват само бингтаунските Търговци?

Спарс Келтър скръсти ръце пред гърдите си. Жената до него така приличаше на него, че вероятно му беше роднина, реши Кефрия.

— Ако го направите, всички знаем у кого ще остане властта в действителност — каза тихо. — Без каишки. Справедливо вземане на решения в Бингтаун.

— Чухме исканията ви, но не и какво предлагате в замяна — рече друг Търговец. Кефрия се възхити на начина, по който избегна наблюдението на Келтър, макар в същото време да се зачуди какво всъщност правеха. Какъв беше смисълът да задават който и да е от тези въпроси? Никой тук нямаше властта да вземе обвързващо решение.

Отново заговори Спарс Келтър.

— Предлагаме честни ръце, здрави гърбове и познание, и искаме същото в замяна. Позволете ни да застанем рамо до рамо с вас, за да споделим работата по възстановяването на Бингтаун. Предлагаме помощта си в защитата му не само от пирати и калсидци, но и от самата Джамаилия, ако се наложи. Или мислите, че Перленият трон ще ви позволи да се изплъзнете от хватката му и няма да обели и дума, за да ви порицае?

Пълната картина на обсъжданото осени Кефрия.

— Говорим да отделим Бингтаун напълно от Джамаилия? Да станем самостоятелни, сами, между Джамаилия и Калсид?

— Защо не? — настоя Девуше. — Идеята е обсъждана и преди, Търговке Вестрит. Вашият баща често говореше поверително за нея. Няма да имаме по-добра възможност от тази. За добро или лошо, сатрапът е загинал. Перленият трон е празен. Птиците, които дойдоха от Джамаилия, донесоха вести за граждански размирици, бунтове сред джамаилската войска заради неплатени дългове, въстания на робите и дори Осъждане на държавата от страна на Храма на Са в Джамаилия. Сатрапството е прогнило. Открият ли, че сатрапът е мъртъв, тамошните благородници ще са твърде заети да се боричкат за власт в Джамаилия, за да ни обърнат някакво внимание. Никога не са се отнасяли с нас като с равни. Защо да не се откопчим сега и да направим от Бингтаун място, където всеки мъж да може да започне на чисто и всеки да е равен на другия?

— И всяка жена също. — Трябваше да е дъщеря на Спарс, помисли си Кефрия. Дори гласът ѝ наподобяваше неговия.

Девуше я погледна с изненада.

— Просто така се изразих, Еке — меко отвърна той.

— Както говориш, така започваш и да мислиш. — Тя повдигна брадичка. — Не съм тук просто като дъщеря на Спарс Келтър. Имам собствена лодка и мрежи. Ако този съюз се осъществи, ще искам земя за себе си. Хората на Трите кораба знаят, че е по-важно какво имаш в главата, отколкото между краката. Жените ни няма да се откажат от мястото си до мъжете само за да кажат, че са част от Бингтаун. Това също трябва да бъде ясно.

— Разбира се — ловко се застъпи за нея Граг Тенира. Той се усмихна топло към жената от Трите кораба и добави: — Огледай се наоколо и виж кой говори. Бингтаун има дългогодишна традиция от силни жени. Някои от най-силните седят тук днес. Тази традиция няма да се промени.

Еке Келтър се облегна назад в стола си. С лекота отвърна на усмивката на Граг.

— Просто исках да го чуя изречено на глас тук — потвърди тя. После кимна към Граг и Кефрия се запита дали двамата не се бяха уговорили. Дали Еке не бе изказала мнението си със знанието, че Граг Тенира ще застане на нейна страна? Броеше ли Граг и нея, Кефрия, като една от тези силни жени? Но макар това бързо да бе възбудило интереса ѝ, тя се поколеба. Пое дъх и огласи мислите си.

— Какво правим тук? Говорим за съглашения, но никой от нас няма властта да ги наложи на цял Бингтаун.

Собствената ѝ майка я опроверга.

— Имаме толкова власт, колкото и всеки друг в Бингтаун напоследък. Повече от Съвета на Търговците, тъй като ние не се боим да я използваме. Те не смеят да се срещнат без позволението на Серила. А тя не смее да го даде, без да се допита до Каерн. — Жената се усмихна мрачно на дъщеря си. — Ние сме повече от тези, които виждаш, Кефрия. Голяма част не могат да се съберат, защото се страхуват да не привлекат внимание. Един от представителите на Съвета е на наша страна; той ни каза за тайната среща. След тази вечер няма да се боим да се събираме открито. Силата ни идва от нашето разнообразие. Тези от нас, които са били направени роби, имат вътрешен поглед над Новите Търговци и техните притежания. Новите Търговци се надяват да отбраняват придобитото чрез хората, които са татуирали. Но дали Татуираните ще се бият за господарите си, след като бъдат освободени? Съмнявам се. Когато Новите Търговци бъдат лишени от робите си, числеността им ще намалее драстично. А и те не защитават дом и семейство като нас — техните домове и законните им семейства са в Джамаилия. На Прокълнатите брегове, да споделят рисковете на тукашния живот са довели своите любовници и копелета, а не законните си наследници. Предвид че в Джамаилия бушува гражданско недоволство, Новите Търговци няма да получат помощ оттам. Много от тях ще се втурнат обратно към Джамаилия, за да защитават тамошните си наследствени притежания.

— Пиратите също трябва да се вземат предвид. В крайна сметка Джамаилия може да изпрати армия срещу нас, за да ни подчини отново, само че първо ще трябва да си проправи път през Пиратските острови. От собствения си горчив опит знам колко мъчно е това пътуване в последно време.

— Да не би да казваш, че Новите Търговци не са заплаха за Бингтаун? — невярващо попита Яни Купрус.

Роника се усмихна горчиво.

— По-малка, отколкото някои биха искали да вярваме. Първата опасност идва от тези хора в града ни, които искат да покварят Търговците и начина ни на живот. Тази вечер ще ги надвием. След това истинската опасност ще дойде от обичайното място — Калсид. Докато Джамаилия води вътрешните си битки, а ние се гоним един друг по улиците с мечове, Калсид има възможността да нахлуе и да покори Бингтаун. — Погледът ѝ отново обгърна хората, седнали около масата. — Но ако се обединим, ще можем да ги отблъснем. Имаме търговски кораби, живи кораби и работещите съдове на семействата от Трите кораба. Познаваме нашите води по-добре от всеки друг.

— И все пак говориш за един град държава срещу цял Калсид. Вероятно и Джамаилия — каза друг от бингтаунските Търговци. — Може и да ги удържим за известно време, но в дългосрочен план могат да ни уморят от глад. Никога не сме си били напълно самодостатъчни. И трябва да разполагаме с пазари за обмен на стоките си. — Той поклати глава. — Трябва да запазим връзката си с Джамаилия дори това да означава да стигнем до компромис с Новите Търговци.

— Трябва да се направят някои компромиси с Новите Търговци, така е — съгласи се Роника. — Не всички биха си тръгнали просто така. Компромисите трябва да включват търговските спогодби с Джамаилия относно честен и свободен обмен на стоки. Но тези компромиси трябва да са по нашите условия, а не по техните. Никакви бирници. Никакви тарифи. — Погледът ѝ обходи масата в търсене на подкрепа.

— Да не се правят компромиси с Новите Търговци. Да се съюзим с тях. — Към Кефрия се насочиха учудени погледи. Едва можеше да повярва, че именно тя говори, но знаеше, че в думите ѝ има смисъл. — Трябва да ги поканим да застанат до нас довечера, когато нахълтаме на тайната среща на Серила и представителите на Съвета. — Пое си дъх и премина границата. — Помолете ги, смело, да прекъснат връзките си с Джамаилия, да застанат рамо до рамо с нас и да приемат начина ни на живот. Щом Бингтаун трябва да е единен, то трябва да е единен днес. Сега. Трябва да изпратим вест до приятеля на Давад… как му беше името? Мингсли. Изглеждаше, че има влияние сред тяхната общност. — Тя стегна гласа си. — Един обединен Бингтаун е единственият ни шанс срещу Калсид и Джамаилия. Други съюзници нямаме.

Мрачна тишина последва думите ѝ.

— Може би драцената ще ни помогне. — Пискливият тенор на Силдин беше стряскащ.

Всички очи се обърнаха към сина ѝ, който седеше изключително изправен на стола си. Очите му бяха широко отворени, но не гледаха към никого.

— Драцената може да ни предпази от Джамаилия и Калсид.

Настъпи смутена тишина. Най-накрая Рейн проговори с натежал от чувства глас:

— Драцената не я е грижа за нас, Силдин. Тя ни го показа, когато остави Малта да загине. Забрави я. Или по-скоро я помни с презрение.

— Какви са тези приказки за някакъв дракон? — настоя Спарс Келтър.

Нария отбеляза нежно:

— Младият Силдин е преживял много в последно време.

Момчето стегна челюсти.

— Не се съмнявайте в мен. Не се съмнявайте в нея. Бях носен в ноктите ѝ и гледах надолу към нашия свят. Знаете ли колко сме малки всъщност, колко са жалки дори най-големите ни сгради? Почувствах как бие сърцето ѝ. Когато ме докосна, осъзнах, че може да има и нещо отвъд доброто и злото. Тя… е над всичко. — Той се взираше невиждащо. — В сънищата ми летя с нея.

Тишина последва думите му. Възрастните размениха погледи, някои развеселени, някои изпълнени със съжаление, някои раздразнени от подобно прекъсване на делата им. Кефрия почувства жегване, че се отнасяха така към сина ѝ. Не беше ли преживял достатъчно?

— Драконът е истински — заяви тя. — Всички го видяхме. И съм съгласна със Силдин. Той може да промени всичко. — Думите ѝ ги шокираха, но си заслужаваше заради погледа, който ѝ отправи Силдин. Не можеше да си спомни кога за последно синът ѝ я бе гледал с така искрящи очи.

— Не се съмнявам, че драконът е истински — бързо се намеси Спарс. — Самият аз видях няколко преди няколко години, когато плавах далеч на север. Те прелетяха над нас, блестящи като бижута на слънцето. Бъкип ги събра срещу чуждоземците.

— Пак старата песен — промърмори някой и Спарс се намръщи към него.

— Този дракон е последният от вида си. Тя се излюпи в разпадащите се руини на Стария град точно преди блатото да ни залее — оповести Рейн. — Но тя не е наш съюзник. Тя е вероломно и егоистично създание.

Кефрия огледа кръга от лица. Неверието пламтеше ярко. С поруменяло лице, Еке Келтър предложи:

— Може би трябва да се върнем на темата за Новите Търговци.

Баща ѝ плесна по масата с разтворена длан.

— Не. Сега разбирам, че трябва да чуя цялата история за случилото се в Дъждовните земи. Твърде дълго ни държаха в неведение относно случващото се нагоре по тази река. Нека това бъде първият знак на откритост от страна на бингтаунските Търговци към новите им съюзници. Искам подробно описание на тази драконова история и това как са загинали Малта Вестрит и сатрапът.

Настъпи тягостна тишина. Единствено извръщането на забулените глави издаваше, че Рейн и майка му се съветваха. Всички други Търговци на масата запазиха мълчанието на предците си. Кефрия знаеше, че това е грешка. Но не можеше да го промени. Дъждовните земи трябваше да решат дали да се разкрият, или да останат скрити. Рейн се облегна назад. Скръсти ръце пред гърдите си.

— Добре тогава — тежко заяви Спарс Келтър. Постави широките си, почервенели от работа ръце на масата и избута стола си, за да стане.

Силдин погледна към Кефрия, стисна я кратко за ръката и ненадейно се изправи до стола си. Това не го направи много по-висок, но изражението на лицето му настояваше за признание.

— Всичко започна — изписка детският глас на Силдин, — когато казах на Малта, че знам таен вход към Стария град.

Всички погледи се извърнаха към момчето. То срещна удивения поглед на Спарс Келтър.

— Историята е моя, колкото и на всеки друг. Бингтаунските и Дъждовните Търговци са роднини. А и аз бях там. — С погледа, който хвърли на Рейн, той му се опълчваше. — Тя е толкова мой дракон, колко и твой. Ти може и да си ѝ обърнал гръб, но аз не съм. Тя спаси живота ни. — Той си пое дъх. — Време е да споделим тайните си, за да можем всички да оцелеем. — Погледът на момчето обходи събраните около масата.

С внезапно движение Рейн отметна воала си. Свали и качулката, като разтърси свободно тъмната си къдрава коса. Погледна с блестящите си медни очи всяко лице на масата, като ги предизвикваше да се взрат в люспите, които очертаваха устните и веждите му, както и изпъкналата нацепена кожа, очертаваща челото му. Когато очите му достигнаха Силдин, в тях се четеше уважение.

— Започна много преди спомена на младия ми родственик — каза тихо. — Предполагам, че съм бил някъде на половината на годините на Силдин, когато баща ми за първи път ме заведе в стаята на драцената, дълбоко под земята.

Глава четиринадесета

Заграба

— Просто не съм сигурен. — Брашън стоеше на бака до нея. Мъглата на късната вечер навлажняваше косата му, като я накъдряше, и проблясваше на сребристи мъниста върху палтото му. — Сега всичко изглежда различно. Не е само мъглата, а и нивото на водата, растителността, крайбрежната линия. Всичко е различно от онова, което помня. — Ръцете му бяха подпрени на парапета, на един дъх от нейните. Алтея се гордееше, че може да устои на изкушението да го докосне.

— Можем просто да изчакаме тук. — Тя говореше тихо, но гласът ѝ се носеше непривично сред мъглата. — Да изчакаме друг кораб да влезе или да излезе.

Брашън поклати бавно глава.

— Не искам да ни предизвикат или да ни вземат на абордаж. Това така или иначе може да ни се случи, щом стигнем Заграба, но не искам да изглежда сякаш се размотавам наоколо. Ще влезем наперени и все едно всичко ни е познато, ще отплаваме дотам и ще пуснем котва в Заграба, убедени, че ни очаква топло посрещане. Ако им заприличам леко на самохвалко и глупак, ще свалят гарда си по-бързо. — Усмихна ѝ се накриво сред падащия мрак. — Не би трябвало да ми коства големи усилия да оставя подобно впечатление у тях.

Бяха закотвени край бреговата линия, формирана от блато и дървета. Зимните дъждове бяха напълнили реките и потоците на региона до преливане. При прилив солената и речната вода се смесваха във възсолените тресавища. На фона на здрача и живите, и мъртвите дървета надзъртаха от плавно диплещата се мъгла. От време на време в нея се появяваха пролуки, които разкриваха плътни стени от дървета, овързани с висящи увивни растения и покрити със завеса от мъх. Дъждовната гора се спускаше до самата водна граница. След усърдно наблюдение, Брашън и Алтея бяха забелязали няколко възможни отвора, всеки от които можеше да бъде тясното устие на виещата се река, водеща към бавнотечащата лагуна, която гледаше към Заграба.

За пореден път Брашън примижа към одрипавелия къс платно в ръката си. Той представляваше оригиналната му скица, съставена набързо, докато беше помощник на Пролетна вечер.

— Мисля, че това е било предназначено да обозначи група водорасли, които по време на отлив се показват над водата. — Той отново огледа заобикалящата го среда. — Просто не знам — призна тихо.

— Избери някой — предложи Алтея. — Най-лошото, което може да стане, е да загубим време.

— Най-доброто, което може да стане, е да загубим време — поправи я Брашън. — Най-лошото е значително по-лошо. Може да затънем в тинестото дъно на някой тесен пролив и течението да ни приклещи там. — Пое си дълбоко дъх. — Но предполагам, че ще избера нещо и ще поемем риска.

Корабът беше много тих. По заповед на Брашън екипажът ходеше внимателно и разговаряше само чрез шептене. Не бяха окачени никакви светлини. Дори корабът се опитваше да приглуши малките шумове на дъсченото си тяло. Всички платна бяха събрани и подсигурени. Звукът се носеше твърде свободно сред тази мъгла. Искаше му се да може да чуе, ако от нея ги приближеше друг кораб. Янтар се промъкна горе, за да застане тихо до тях.

— Ако имаме късмет, част от мъглата ще се разсее на сутринта — отбеляза с надежда Алтея.

— Със същия успех може и да ни обгърне по-плътно — отвърна Брашън. — Но ще изчакаме да видим какво ще ни предложи дневната светлина, преди да опитаме. Ето там. — Той посочи и Алтея последва посоката на ръката му. — Мисля, че това е пролуката. Ще я пробваме по изгрев.

— Не си сигурен? — прошепна с тих ужас Янтар.

— Ако Заграба беше лесна за откриване, нямаше да оцелява като пиратско укрепление през всички тези години — изтъкна Брашън. — Цялата уловка на мястото е, че ако не знаеш, че е там, никога няма да се сетиш да го потърсиш.

— Може би — колебливо поде Янтар. — Може би някой от бившите роби може да помогне. Те дойдоха от Пиратските острови…

Брашън поклати глава.

— Питах. Всички заявиха, че са в пълно неведение относно Заграба и отрекоха някога да са пиратствали. Питай който и да е от тях. Били синове на избягали роби, които се установили на Пиратските острови, за да започнат нов живот. Калсидски или джамаилски похитители на роби ги заловили и те били татуирани и продадени в Джамаилия. Оттам били отведени в Бингтаун.

— Толкова ли е трудно за вярване? — попита го Янтар.

— Не — с лекота отвърна Брашън. — Но едно момче почти винаги добива основно познание за града, в който е израснало. Тези мъже проповядват твърде голямо невежество относно всичко, за да вярвам в историите им.

— Те са добри моряци — добави Алтея. — Очаквах неприятности, когато бяха преместени в моята вахта, но нямаше такива. Те предпочитаха да се държат настрана, но аз не го позволих и те не възразиха. Залавят се усърдно за работа точно както когато се качиха за първи път на борда, за да работят тайно. Мисля, че Харг негодува заради загубата на част от властта си над останалите. Под мое командване всички са просто моряци наравно с останалите. Но са добри моряци… твърде добри, за да се вярва, че това е първото им плаване.

Янтар въздъхна.

— Признавам, че когато предложих да ги вземем на борда и да им позволим да заменят труда си за възможността да се върнат по домовете си, не предполагах, че може да имат противоречия относно верността си. Сега изглежда очевидно.

— Заслепена от възможността да направиш добро на някого — усмихна се Алтея и приятелски побутна Янтар. Жената ѝ отвърна със знаеща усмивка. Алтея почувства моментно неудобство.

— Смея ли да попитам дали Лавой би могъл да ни помогне с това? — меко продължи Янтар.

Брашън не отговори и Алтея поклати глава.

— Картите на Брашън са всичко, с което разполагаме. Предвид смяната на сезоните и постоянните промени в самите острови, става малко сложно.

— Понякога се чудя дали изобщо гледам правилния отрязък блато — кисело се намеси Брашън. — Може въобще да не е тази река.

— Правилният отрязък е. — Дълбокият глас на Парагон беше много тих и звучеше по-скоро като музика, отколкото като говорене. — Дори устието на реката е правилното. Което можех да ви кажа преди часове, ако някой си беше направил труда да ме попита.

Тримата човеци стояха напълно неподвижно сякаш ако мръднеха или проговореха, щяха да развалят някаква магия. В ума на Алтея проблесна подозрение, което винаги бе таяла в себе си.

— Права си, Алтея — отговори корабът на негласните ѝ мисли. — Бил съм тук и преди. Влизал съм и съм излизал достатъчно често от Заграба, за да мога да доплавам дотам и в най-тъмната нощ, при всякакво течение. — Дълбокият му смях завибрира по целия бак. — Тъй като загубих очите си много преди да се придвижа нагоре по реката, няма значение какво виждам или не виждам.

Янтар се осмели да заговори на глас.

— Откъде знаеш къде сме? Винаги си казвал, че се боиш да плаваш в открито море на сляпо. Защо сега си толкова безстрашен?

Той се изкиска доволно.

— Има голяма разлика между необятното открито море и устието на река. Има много други сетива, освен зрението. Не можете ли да помиришете смрадта на Заграба? Дървените им огнища, външните им клозети, костната яма, където изгарят мъртвите си? Онова, което не достига до мен по въздуха, ми го носи реката. Горчивият вкус на Заграба се носи по нея. С всяка фибра на дъските си вкусвам водата от лагуната — гъста и зелена. Така и не я забравих. Мазна е точно толкова, колкото и когато там управляваше Игрот.

— Можеш да ни отведеш до там, дори и в най-тъмната нощ? — предпазливо попита Брашън.

— Това казах. Да.

Алтея чакаше. Да се довери на Парагон или да се страхува от него. Да постави живота на всички им под негова грижа или да изчакат изгрева и да си проправят път нагоре по обгърнатата в мъгла река… Усети, че в думите на кораба се крие изпитание. Изведнъж се почувства доволна, че Брашън беше капитанът. Това не беше решение, което би искала да вземе.

Вече беше толкова тъмно, че едва различаваше профила на Брашън. Видя как раменете му се повдигнаха, щом си пое дъх.

— Ще ни отведеш ли там, Парагон?

— Да.

Работеха на тъмно, без фенери, опъваха платната и вдигаха котвата му. Доставяше му удоволствие да си ги представя как се щурат в мрака, невиждащи като него. Работеха с брашпила, без да говорят, като единствените звуци идваха от въртенето на механизма и подрънкването на веригата. Той разтвори сетивата си за нощта.

— Дясно на борд. Съвсем леко — каза тихо, когато вдигнаха платната му и вятърът го побутна. Чу как командата се предава с шепот по протежението на палубата му.

Брашън беше на руля. Беше добре да разполага със стабилните му ръце. Още по-добре беше той да е този, който решава как да плава, и да усеща как моряците скачат да изпълнят заповедите му. Нека разберат какво е да оставиш живота си в ръцете на този, от когото се боиш. А те всички се бояха от него, дори Лавой. Помощникът говореше с красиви думи за приятелства, простиращи се отвъд времето и вида, но в действителност се боеше от кораба много повече от всеки друг на борда.

И трябваше да се боят, помисли си Парагон със задоволство. Ако познаваха истинската му природа, щяха да се напикаят от страх. Щяха да се хвърлят с писъци в дълбините и да сметнат това за милостива смърт. Парагон повдигна високо ръце и разпери пръстите си. Беше жалко подобие как този влажен вятър прелиташе покрай ръцете му, докато платната му го тласкаха към устието на реката, но беше достатъчно, за да може душата му да издържи. Нямаше очи, нямаше крила, но душата му все още си беше душа на дракон.

— Красива е — каза му Янтар.

Той се стъписа. Макар да беше от дълго време на борда, понякога все още беше прозрачна за него. Тя бе единствената, чийто страх към него не можеше да усети. Понякога улавяше емоциите ѝ, но никога мислите, а когато доловеше оттенък от чувствата ѝ, подозираше, че е защото тя му бе позволила. В резултат на това, думите ѝ го объркваха повече от тези на другите. Тя бе единствената, която можеше да го излъже. Сега лъжеше ли?

— Коя е красива? — запита тихо. Тя не отговори. Парагон насочи вниманието си към належащата задача. Брашън искаше от него да ги заведе нагоре по реката колкото се може по-безшумно. Искаше Заграба да се събуди с гледката на акостиралия в пристанището кораб. Идеята му харесваше. Нека се пулят и крещят, щом видят, че се е завърнал от света на мъртвите. Ако сред тях въобще имаше такива, които да си го спомнят.

— Нощта е красива — каза най-сетне Янтар. — И ние сме красиви в нощта. Някъде над нас има луна. Тя кара мъглата да свети в сребристо. Тук-таме очите ми откриват късчета от теб. Редица сребърни капчици, които висят от здраво опънато въже. Или мъглата се отдръпва за миг и луната огрява пътя ни нагоре по реката. Движиш се толкова леко и плавно. Слушай. Това е водата, която се удря в носа ти — мърка като котка, а вятърът ни изпровожда с шепот. Реката е толкова тясна тук. Сякаш прорязваме пътя си през гората, разделяме дърветата, за да ни позволят да преминем. Вятърът, който ни тласка напред, раздвижва и листата на дърветата. Мина толкова време, откакто за последно чух вятъра сред дърветата и долавях мириса на земята. То е като да си в сребърен сън на магически кораб.

Парагон установи, че се усмихва.

— Аз съм магически кораб.

— Знам. О, знам чудесно какво чудо си ти. В нощ като тази, движещ се пъргаво и тихо в мрака, почти усещам сякаш можеш да разгърнеш криле и да ни понесеш в самите небеса. Не го ли усещаш, Парагон?

Разбира се, че усещаше. Притеснителната част беше, че тя също го усеща и го облече в думи. Той не говореше за това.

— Това, което усещам, е, че проливът е по-дълбок отдясно. Насочете ме плавно натам, съвсем леко. Ще ви кажа кога.

Лавой се качи на палубата. Парагон усети, че крачи назад, към мястото, където Брашън държеше руля. В походката му личаха гняв и агресия. Тази нощ ли щеше да се случи? Парагон се зачуди и почувства как го обхваща вълнение. Може би тази вечер двамата мъжкари щяха да се предизвикат, щяха да се обикалят и след това да нападнат, разменяйки си удари, докато един от тях не бъдеше повален и не прокървеше. Той се насили да чуе какво ще каже Лавой.

Но Брашън заговори пръв. Тихият му, дълбок глас се понесе студен през дървото на Парагон.

— Какво те води на палубата, Лавой?

Парагон почувства колебанието на Лавой. Страх, несигурност или просто стратегия. Не можеше да определи ясно.

— Очаквах, че цяла нощ ще сме закотвени. Движението ме събуди.

— И сега, след като видя какво става?

— Това е лудост. Можем да попаднем на суша всеки момент и тогава ще сме лесна плячка за всеки, който се натъкне на нас. Трябва да пуснем котва сега, ако можем да го направим безопасно, и да изчакаме сутринта.

В гласа на Брашън се прокрадна нотка на веселие.

— Нямаш ли вяра в кораба ни и неговите насоки, Лавой?

Помощникът снижи дълбокия си глас до шепот и изсъска в отговор. Парагон почувства тръпка на гняв. Лавой не шепнеше за доброто на Брашън. Шепнеше, защото не искаше Парагон да научи истинското му мнение.

За разлика от него, Брашън говореше отчетливо. Знаеше ли, че Парагон ще чуе всяка дума?

— Не съм съгласен, Лавой. Да, вярвам му с цената на живота си. Както правя всеки ден, откакто пътешествието ни започна. Някои приятелства се простират отвъд лудостта или здравия разум. Сега, след като изрази мнението си относно преценката на капитана си и надеждността на кораба си, предлагам да се върнеш в койката си, докато не дойде реда на твоята вахта. Имам някои специални задължения за теб утре. Може да се окажат доста изморителни. Лека нощ.

Лавой се застоя за още пет вдишвания. Парагон можеше да си представи как стояха, оголили зъби, с леко повдигнати криле, дългите, мощни вратове извити за удар. Но този път предизвикващият извърна очи, наведе глава и сниши криле. Той бавно се отдалечи, с което изразяваше — но без особено желание, раболепието си. Доминиращият мъжкар наблюдаваше оттеглянето му. Дали очите на Брашън искряха и се въртяха в тържество? И знаеше ли, че предизвикателството не беше уредено, а само отложено?

Пуснаха котва много преди изгрев. Дрънченето на веригата бе най-силният шум, който бяха издали, откакто напуснаха устието на реката. Бяха навлезли плавно в стоянката на пристанището, не твърде близо до трите кораба, които бяха закотвени там. На борда на другите съдове цареше тишина. Горко им на онези, които бяха оставени да наблюдават — утре със сигурност щяха да бъдат наказани. Брашън бе изпратил екипажа долу, с изключение на внимателно подбрана котвена вахта. След това бе наредил на втория си помощник да се присъедини към него на задната палуба.

Брашън стоеше край перилата и гледаше към светлините на Заграба. Те блещукаха като жълти очи през мъглата, намигащи и проблясващи през нейните разместващи се дипли. Една го озадачаваше — единствена светлина, по-ярка и много по-нависоко от останалите. Да не би някой да беше забравил горящ фенер на върха на някое дърво? В това нямаше смисъл, затова той го пропъди от съзнанието си. Най-вероятно мистерията щеше да се разреши под светлината на изгрева. Останалите разпръснати светлини не съвпадаха съвсем точно със спомените му от града, но несъмнено мъглата имаше нещо общо с това. Заграба, отново. Шумният малък град никога не спеше. Мъглата донасяше странни откъслеци от изопачени звуци до ушите му. Весели крясъци, част от пиянска песен, кучешки лай. Брашън се прозя. Зачуди се дали смее да пробва да поспи няколко часа, преди изгревът да разкрие Парагон и екипажа му на Заграба.

Зад него леко затупаха боси крака.

— Няма я — разочаровано прошепна Алтея. — Поне не я забелязах никъде на пристанището…

— Не. Не мисля, че Вивачия е закотвена тук тази вечер. Това би означавало да си насилваме късмета. Но беше тук последният път, когато и аз бях, така че мисля, че е твърде възможно отново да дойде. Търпение. — Той се обърна към нея. Осмели се да хване ръката ѝ сред прикритието на мъглата и да я придърпа към себе си. — Ти как си го представяше? Че ще я намерим тук, тази вечер и някак ще успеем да я отмъкнем без бой?

— Детски мечти — призна Алтея. Тя опря за миг чело в рамото му. Така силно му се искаше да я вземе в обятията си и да я задържи там…

— Наречи ме дете тогава, защото аз имах същите празни надежди. Че въобще нещо може да е лесно и просто за нас.

Тя се изправи с въздишка и се отдръпна от него. Влажната вечер сякаш стана по-студена.

Обхвана го копнеж.

— Алтея? Мислиш ли, че някога ще има време и място, където всичко ще е лесно и просто за нас? Време, когато ще мога да се разхождам по улицата с теб под ръка на дневна светлина?

Тя отвърна бавно.

— Не съм си позволявала да мисля толкова напред в бъдещето.

— Аз съм — непринудено каза Брашън. — Мислил съм занапред — как ти ръководиш Вивачия, а аз продължавам да съм капитан на Парагон. Това е най-щастливото развитие, което можем да очакваме от тази мисия. Но после се питам докъде ще ни отведе това? Кога и къде най-сетне ще можем да си направим собствен дом?

— Понякога и двамата ще сме в пристанището по едно и също време.

Той поклати глава.

— Това не ми е достатъчно. Искам те през цялото време, да си винаги до мен.

— Брашън — тихо отвърна тя. — Точно сега не мога да си позволя да мисля за това. Боя се, че всичките ми бъдни планове трябва да започват със семейния ми кораб.

— А аз се боя, че винаги ще е така. Че всичките ти планове винаги ще започват с кораба ти. — Неочаквано осъзна, че звучи като ревнив любовник.

Изглежда, Алтея също го беше усетила.

— Брашън, трябва ли да говорим за тези неща сега? Не можем ли за момента да се задоволим с това, което имаме, без да мислим за утрешния ден?

— Мислех, че аз трябва да съм този, който да говори подобни неща — отвърна след малко, навъсено. — И все пак знам, че засега трябва да съм доволен от това, което имам. Откраднати мигове, тайни целувки. — Той се усмихна унило. — Когато бях на седемнайсет, си мислех, че това е въплъщението на романтиката: потайна страст на борда на кораб. Прикрити целувки на задната палуба в мъглива нощ. — Пристъпи напред, взе я в обятията си и я целуна страстно. Не я беше изненадал. Беше ли чакала да го направи? Тя не се сдържаше — тялото ѝ пасна чудесно до неговото. Непринуденият ѝ отклик разбуди нещо дълбоко в него и той изръмжа от копнеж. Неохотно отдели тялото си от нейното.

Успя да си поеме дъх.

— Но вече не съм момче. Сега това просто ме вбесява. Искам повече, Алтея. Не искам напрегнатост, кавги и ревност. Не искам да се промъквам наоколо и да крия чувствата си. Искам удовлетвореността от знанието, че си моя, и гордостта от признанието на всички останали за това. Искам те всяка вечер до мен в леглото ми и всяка сутрин на масата срещу мен. Искам да знам, че след години, ако стоя някъде на някоя друга палуба, в някоя друга нощ, ти пак ще си до мен.

Тя се извърна, за да погледне невярващо нагоре към него. Едва различаваше чертите му. Шегуваше ли се? Гласът му звучеше сериозно.

— Брашън Трел, да не би да ми предлагаш брак?

— Не — каза припряно. Настъпи продължителна, неловка тишина. После той се засмя тихо. — Да. Предполагам, че е така. Брак или нещо близо до него.

Алтея вдиша дълбоко и се облегна назад на парапета.

— Никога не спираш да ме изненадваш — разтреперано отбеляза тя. — Аз… нямам отговор за теб.

Неговият глас също трепереше, макар тя да знаеше, че се опитва да звучи лекомислено.

— Предполагам, че няма проблем, предвид че в действителност все още не съм задал въпроса. Но щом всичко това приключи, ще го направя.

— Щом всичко това приключи, ще имам отговор за теб — обеща тя, с пълното съзнание, че нямаше представа какъв ще е той. Трескаво избута тази тревога към дълбините на съзнанието си. Други неща, каза си тя, имаше други, по-належащи неща, с които трябваше да се занимае, макар тези други неща да не караха сърцето ѝ да трепка по същия начин. Опита се да успокои забързаното си дишане и да потисне стремежите на плътта си.

— Какво ни предстои? — попита и посочи към приглушените светлини.

Той контрира въпроса ѝ с друг въпрос.

— От всички на борда, на кого вярваш най-много? Дай ми две имена.

Това беше лесно.

— Янтар и Клеф.

Краткият му смях беше печален.

— Моят отговор е същият. На кого вярваш най-малко?

Отново нямаше нужда да се замисля.

— Лавой и Арту.

— Тогава те отпадат от списъка с хората, които ще вземем на брега. Няма да носим проблемите си с нас, нито да ги оставим безнадзорно на кораба.

Ние. Харесваше ѝ как звучи.

— Кого ще вземем тогава?

Той не се поколеба.

— Джек. Кипрос и Керт. Бих искал да взема и двама от твоите бивши роби, за да създадем впечатлението, че сме смесен екипаж. Ще трябва да ги избереш. — Той се спря замислено. — Ще оставя Лоп с Янтар. Ще уведомя Хаф, че трябва да я подкрепя, ако го помоли. Ще ѝ дам правото да издаде нареждането Лоп да закара Клеф на брега, за да ни намери, ако възникне някакъв проблем, независимо вътре или вън от кораба.

— Очакваш неприятности от Лавой?

Той издаде пренебрежителен звук.

— Не очаквам. Предвиждам всякакви възможности.

Тя сниши гласа си.

— Не може да продължава така. Какво ще правиш с него?

— Ще го оставя да действа пръв — бавно отвърна той. — А после, когато всичко приключи, ще видя какво е останало. Може би ще успея да направя от него полезен моряк.

Изгревът настъпи сред разочарование. Високото жълто слънце разкъсваше мъглата на блуждаещи призраци. Довяха се облаци, покрили слънцето, и надолу се стрелна нерадостен, хладен дъжд. Брашън нареди да се подготви корабната лодка, а през това време той се взираше към Заграба. Едва можеше да разпознае града. Издигнатата светлина от предната нощ се оказа наблюдателна кула. Кейовете бяха преместени, опрели гърбове в складове, построени с пресен дървен материал. В покрайнините на града стояха кухите останки от изгорели постройки, сякаш разгърнал се пожар бе сътворил изградения наново град. Съмняваше се, че е било злополука. Наблюдателницата говореше за хора, решени да не допуснат да бъдат изненадани отново.

Той се усмихна хищнически. Вероятно щяха да се разстроят, след като забележеха странния съд в пристанището си. Обмисли възможността да изчака на борда човека, когото щяха да изпратят да го разпита, но се отказа. Щеше да бъде самоуверен и дързък като името си[3]. Щеше да се престори, че очаква радушно посрещане, и да види докъде ще го отведе.

Вдиша дълбоко. Усмивката му го изненада — трябваше да е изтощен. Беше стоял буден почти цялата нощ и бе станал отново преди изгрев само заради удоволствието да изкара Лавой от леглото му. Беше дал нарежданията си на първия помощник. Трябваше да поддържа реда на борда и да не позволява на екипажа да напуска или да разговаря с когото и да е от хората, приближили се до кораба. Преди всичко трябваше да цари спокойствие. Клеф и другата гребна лодка на кораба бяха на разположението на Янтар. Преди Лавой да посмее да попита защо, Брашън бе добавил, че тя има отделни заповеди, на които Лавой не биваше да пречи. Междувременно искаше цялото спално бельо на екипажа да се изнесе на палубата, за да се проветри, в спалните помещения да се пусне дим, за да прогонят въшките и други вредители, и да се удари едно усърдно търкане на камбуза. Работата беше добре преценена, така че да държи и помощника, и мъжете заети — и двамата бяха наясно с това. Брашън се взираше в Лавой, докато първият помощник не прие заповедите му, макар и без особено желание. После се обърна да си ходи.

Най-трудните задачи бе дал на Янтар и Парагон. Корабът трябваше да стои неподвижно и тихо, като се преструва на нормален дървен плавателен съд. Янтар трябваше да му помага в тази хитрина с каквото може. Разчиташе тя да схване истинското значение на думите му: да не допусне нищо да разстройва кораба. Да не позволява на никого да го провокира.

Брашън размърда рамене в опит да намери още място в жакета си. За ролята си беше облечен в изисканите одежди на търговски капитан — дрехи, които не бе носил, откакто привидно се беше сбогувал с Бингтаун. Около главата си бе завързал кърпа, стъкмена от жълтата му риза, и бе оставил сегашната си риза отворена при гърлото. Не искаше да изглежда твърде уравновесен. Зачуди се какво би си помислил капитан Ефрън Вестрит, ако можеше да види с какви цели се използваха шитото по поръчка синьо палто и фината му бяла риза. Надяваше се, че възрастният мъж щеше да разбере и да му пожелае да му донесат късмет.

— Лодката е готова, сър — ухили му се очаквателно Клеф.

— Благодаря. Имаш заповедите си. Погрижи се да ги изпълниш.

Клеф завъртя очи, но отвърна без следа от недоволство:

— Да, сър.

Момчето се въртеше около Брашън, докато той се отправяше към корабната лодка.

Докато лодката им напускаше сянката на Парагон, Брашън забеляза три други малки съда, които се придвижваха към тях, за да ги пресрещнат.

— По греблата — нареди с тих глас. — Впрегнете и гърбовете си. Искам да се отдалечим достатъчно от Парагон, преди да могат да ни препречат пътя.

Екипажът се подчини, а Брашън погледна назад към кораба си. Фигурата, тиха и неподвижна, бе скръстила ръце на гърдите си. Янтар се бе облегнала на перилата зад нея. Тя повдигна ръка за довиждане и Брашън ѝ кимна отсечено. Погледна към гребците.

— Помнете заповедите. Приятелски настроени сме. Не се колебайте да харчите монетите, които ви бяха дадени. Без свади. Не искам някой да се напие дотам, че да не може да сдържа езика си. Ако ни позволят свободен достъп до града, се разпръснете. Задавайте въпроси. Искам всяко късче информация за Кенит и Вивачия, което можем да съберем, но не бъдете твърде настоятелни в питанията си. Накарайте ги да говорят, след което просто слушайте. Бъдете любопитни, но не прекалено. Ще се срещнем отново на кейовете по здрач.

Бяха преполовили пътя до доковете, когато трите лодки ги наобиколиха. По сигнал на Брашън екипажът му остави греблата.

— Кажете по каква работа сте тук! — заповяда кльощав сивобрадко от едната от лодките. Дъждът беше прилепил безформената му шапка към главата. Стара робска татуировка се забелязваше единствено над брадата му.

Брашън се засмя с глас.

— Работата ми в Заграба? В Заграба има само една работа и бих се обзаложил, че моята е същата като твоята, старче. Името ми е Брашън Трел и преди да кажа каквото и да е, искам да знам на кого го казвам. — Той му се ухили непринудено. Джек се беше увесила на греблата си и се усмихваше широко. Усмивката на Алтея изглеждаше малко по-принудена, докато останалите очевидно не се интересуваха от процедурата.

Старчето се вземаше много на сериозно.

— Аз съм Мейстър Кръп и съм пристанищният отговорник. Самият капитан Кенит ме назначи и имам право да питам всеки, що иде насам, какви са му работите.

— Кенит! — Брашън се изправи. — Това е името, сър, името, което ме води насам. Бил съм тук и преди, знаете ли, на борда на Пролетна вечер, макар че това беше кратка визита и не бих обвинил никого, ако не си ме спомня. Но историите, които тогава чух за капитан Кенит, ме доведоха обратно тук, мен и добрите ми кораб и екипаж. Бихме искали да сберем наш’та компания с неговата, така да се каже. Как мислиш, ще ни приеме ли днес?

Мейстър го огледа цинично. Облиза устни, с което разкри, че повечето от оставащите му зъби са жълти.

— Може. Ако беше тук, ама не е. Щом знаеш за Кенит, как може да не знаеш, че има жив кораб? Не си видял никакъв жив кораб в пристанището ни, нали?

— Чувал съм, че Кенит е мъж с много кораби. Освен това съм чувал, че най-голямата грешка, която един мъж може да направи спрямо него, е да предположи каквото и да е за него. Хитър като лисица е той, това се казва, и проницателен като око на орел. Но това е мразовито и неприятно място за обсъждане на подобни неща. Заграба се е променила бая, откакто я видях за последно, но със сигурност все още има кръчма, където мъжете да говорят на спокойствие?

— Има. Когато решим, че някой мъж е добре дошъл в Заграба.

Брашън повдигна рамо.

— Може би ще е по-добре това да се реши пред чаша бренди. А после ще ми кажеш дали останалата част от екипажа ми ще е добре дошла на брега. Дълго време бяхме в морето. Гърлата им са сухи и разполагат с монетите, за да ги навлажнят. Съгласиха се, че Заграба е чудесно място, където плячката ни да бъде „разграбена“. — Той се усмихна подкупващо и потупа дебелата кесия на колана си. Монетите вътре потракваха по гвоздеите и по нарязаната лъжица, с която бе подплатил торбичката. Носеше достатъчно, за да издържи една-две врътки с пиене, както и да купи някои дребни припаси за кораба. Подбраният му екипаж също имаше достатъчно монети за едно добро представление. Бяха преуспели пирати с пари за харчене.

Усмивката на Брашън бе започнала да се вдървява под хладния зимен дъжд, когато Мейстър неохотно му кимна.

— Да. Предполагам, че можем да говорим в кръчмата. Но мъжете ти… екипажът ти ще дойде с нас, а онези на кораба засега ще останат там. В Заграба не сме много отворени към чужденци. Не и от кораби, които се промъкват в мрака на нощта.

Това го озадачаваше, нали? Е, нека старчето се съсредоточеше върху него.

— Към кръчмата тогава! — радушно се съгласи Брашън. Той седна обратно в задната част на лодката и доплава в града като крал, придружен от охраната на Заграба. На кея се бяха събрали половин дузина любопитни зяпачи, присвили рамене под студения дъжд. Мейстър се качи преди Брашън по стълбата. Докато се изкачи догоре, мъжът вече беше в центъра на порой от въпроси. Брашън насочи вниманието на всички към себе си, като обяви:

— Господа! Няма ли някой да ни насочи към кръчмата? — Той засия насреща им. С крайчеца на окото си забеляза преценяващата усмивка на Джек спрямо мъжете. Подхилванията, които получаваше в отговор, нямаше да навредят на каузата му. Екипажът му се присъедини към него на кея и зяпачите се отпуснаха. Това не бяха нашественици, а честни моряци като тях.

— Кръчмата е насам — кисело му каза Мейстър.

Може би завиждаше на важното му положение. Брашън веднага го набеляза.

— Моля, води — каза му. Докато го следваха, Брашън забеляза, че последователите им бяха намалели. Това идеално го устройваше. Искаше да събере информация, а не да омайва целия град. Отбеляза си, че Алтея беше застанала от лявата му страна, една крачка зад него. Беше хубаво да знае, че ако жителите на Заграба решаха да се обърнат срещу него, има кой да му пази гърба. Кипрос и Керт бяха точно зад него. Зад тях вървяха Харг и Китл — двамата татуирани, които бе избрала Алтея. Джек бе изостанала в тила на групата им и вече беше завързала разговор с красив млад мъж. Брашън долови две-три думи от разговора им: тя го питаше дали мисли, че ще им позволят да се движат из града и ако е така, какви забавления щеше да препоръча за един самотен моряк през първата ѝ нощ в пристанището. Брашън стисна зъби, както се усмихваше. Е, беше я помолил да се държи дружелюбно и да събере информация.

Вътрешността на кръчмата беше задимена. По-голямата част от топлината идваше от телата на присъстващите, а не от пламтящия в огнището огън. Из въздуха се носеше мирисът на влажна вълна, пот, дим и готвено. Алтея разкопча палтото си, но не го свали. Не искаше да го оставя, ако им се наложеше да напуснат бързо. Огледа се любопитно наоколо.

Сградата беше сравнително нова, макар стените да бяха започнали да се обезцветяват от дима. Имаше дъсчен под, посипан с пясък за по-лесно почистване вечер. В единия край имаше прозорец, който гледаше към морето. Брашън ги поведе към онази част на откритата стая, в която се намираше огнището. Дървени маси и дълги пейки приютяваха съвкупност от ядачи, пиячи и приказливци. Наближаващата буря очевидно държеше хората на закрито днес. Бяха посрещнати с различни степени на любопитство, но не и с открита враждебност. Брашън можеше и да успее да премине с танцова стъпка през заблудата, без да излезе от ритъм.

Докато се настаняваха на масата, Брашън потупа дружески Мейстър по рамото и преди мъжът да е успял да каже и дума, се провикна да поръча по едно бренди за пристанищния отговорник и себе си, и ейл за всички от екипажа си. Бързо им бе донесена отворена бутилка и на масата бяха поставени две малки глинени чашки. Докато кръчмарското момче зареждаше един поднос с пенещи се халби, Брашън се обърна към Мейстър.

— Като гледам, доста неща са се променили в Заграба. Новите сгради и посрещане за кораба ми са най-малкото. Никога не съм виждал пристанището толкова пусто. Разкажи ми. Какво е сполетяло това място от последния път, когато бях тук?

За момент старецът изглеждаше объркан. Алтея се почуди дали въобще си спомня, че той е този, който трябва да задава въпросите. Брашън обаче добре беше разпознал бъбривия му нрав. Вероятно не му се отдаваше често възможността да се представя като експерт за толкова дълго. Брашън се превърна в най-внимателната и ласкава публика, докато Мейстър разказваше с ужасяващи подробности за нападението на поробителите, което бе променило завинаги не само облика, но и самата същина на Заграба. Докато той продължаваше да говори надълго и нашироко, Алтея започна да разбира, че този Кенит не беше обикновен пират. Мейстър говореше за него с възхищение и гордост. Други добавиха собствените си истории за нещата, които Кенит бе казал или направил, или предизвикал да бъдат направени. Единият от говорещите очевидно беше образован човек. Татуировката на бузата му се набръчкваше, докато смръщено си припомняше дните си в трюма на робския кораб, преди Кенит да го освободи. Говореха за него като за герой, с безпокойство осъзна Алтея. Историите я караха неохотно да се възхищава на пирата, въпреки че караха сърцето ѝ да изстива. Мъж като него — смел, умен, и благороден, нямаше да се лиши така лесно от кораб като Вивачия. И ако дори половината от приказките за него бяха верни, твърде вероятно беше корабът да му е отдал сърцето си. И тогава какво?

Алтея с усилие задържа усмивката на лицето си и продължи да кима на думите на Мейстър, докато ги обмисляше. Беше мислила за Вивачия като за открадната семейна ценност или като за отвлечено дете. Ами ако беше повече като твърдоглаво момиче, избягало с любовта на живота си? Останалите се смееха на някакво остроумие. Алтея чинно се изкиска. Имаше ли право да отнеме Вивачия от Кенит, ако корабът наистина се бе привързал към него? Какъв беше дългът ѝ към семейството, към кораба?

Брашън се пресегна да вземе бутилката бренди. Беше претекст да докосне с крак нейния. Тя почувства стабилния, топъл натиск на коляното му върху своето и осъзна, че е забелязал колебанието ѝ. Краткият му поглед издаваше много. Притеснявай се по-късно. Сега трябваше да стои нащрек, а после щяха да обсъдят всички последствия от чутото. Тя изпразни халбата си с ейл и я подаде напред, за да ѝ налеят отново. Очите ѝ срещнаха тези на непознатия от другата страна на масата. Той я наблюдаваше съсредоточено. Алтея се надяваше, че по-раншната ѝ замисленост не е разпалила любопитството му твърде силно. В далечния край на масата, Джек мереше мускули с мъжа, когото си бе набелязала по-рано. Алтея отсъди, че го оставяше да спечели. Мъжът срещу нея проследи погледа ѝ, след което очите му се върнаха на нея. В тях танцуваше веселие. Беше спокоен мъж, чийто външен вид се разваляше единствено от последователността татуировки на бузата му. В едно затишие между обясненията на Мейстър, тя го попита:

— Защо пристанището е толкова пусто? Видях не повече от три кораба, а поне няколко дузини биха могли да пуснат котва без проблем.

Очите му светнаха при въпроса ѝ и той се ухили по-широко. Приведе се напред през масата, за да отговори по-поверително.

— Значи си нова в този занаят — каза ѝ. — Не знаеш ли, че сега на Пиратските острови е сезонът на жътвата? Всички кораби са навън, за да ожънат средствата ни за препитание. Времето е наш съюзник, тъй като един джамаилски кораб може да е плавал три дни в буря, с уморен и непредпазлив екипаж, когато пристъпим от прага си, за да го спрем. Оставяме на зимата да ги изтормози вместо нас. По това време на годината товарите са по-тлъсти, тъй като сега плодовете на реколтата минават транзит.

Усмивката му помръкна, когато добави:

— Също така е най-лошият период за онези, отвлечени от робските кораби. Времето е сурово, а моретата студени. Горките нещастници са оковани долу, във влажния трюм, в толкова студени вериги, че направо ти свалят плътта от костите. По това време на годината робските кораби не са нищо повече от плаващи гробища.

Той отново се ухили, но сега лицето му бе озарено от свирепост.

— Но тази година има и забавление. Вътрешният проход гъмжи от калсидски галери. Плават под флага на сатрапа, за да обявят, че принадлежат на него, но всичко е само преструвка, за да заграбят една по една най-тлъстите плячки за себе си. Мислят се за много хитри. Капитан Бриг, един от собствените хора на Кенит, ни научи как стават нещата. Нека галерите грабят и се бият, и нека преливат от богатство. Щом корабите им заплават тежко, реколтата е назряла за обиране. Появяваме се ние и с една битка обираме каймака от многото кораби, които те са превзели.

Той седна обратно на пейката, като се смееше на смаяния поглед на Алтея, след което взе халбата си и я удари в масата, за да привлече вниманието на прислужника. След като момчето му донесе нова халба, попита:

— Как стигна до този начин на живот?

— По същия неравен път, по който и ти, обзалагам се — отвърна тя. Наклони глава и го погледна любопитно. — Акцентът ти не е джамаилски.

Уловката сработи. Той се впусна да разказва историята си. Пътят, довел го до Заграба и пиратския живот, наистина беше сложен. В историята му имаше трагедия и патос и той я разказваше добре. Тя неволно започна да го харесва. Разказа ѝ за нападението, което бе сложило край на живота на родителите му, и за сестрата, която беше навеки изгубена. Отведен от семейната ферма за овце — някъде далеч на север, в малък крайморски град, бе минал през редица калсидски господари, някои жестоки, други просто коравосърдечни, преди да се озове на кораб, отправил се на юг, изпратен с половин дузина роби като сватбен подарък. Кенит беше спрял кораба.

И ето го отново. Историята му не само предизвикваше представата ѝ за това кой и какво беше Кенит, но и понятието ѝ за това какво означаваше робството и кой ставаше роб. Пиратите не бяха такива, каквито бе очаквала да бъдат. Алчните, безнравствени резачи на гърла, за които бе чувала истории, изведнъж се бяха превърнали в мъже, докарани до ръба, които си пробиваха път със зъби и нокти, за да избягат от робството, и които крадяха обратно част от вече откраднатото им.

Каза ѝ и други неща, които силно я изненадаха. Част от шока беше нехайното му предположение, че всички знаеха, че нещата стоят именно така. Говореше за пощенските гълъби, които разнасяли новини между изгнаниците от селищата на Пиратските острови и роднините им в град Джамаилия. Говореше как законните търговски кораби от Джамаилия и дори Бингтаун често спирали тайно на Пиратските острови. Последните слухове и от двата града бяха общоизвестни в Заграба. Новините, които ѝ предаде, ѝ се сториха като измислица. В Бингтаун бе имало въстание, изгорило половината град. В отговор, бингтаунските Търговци взели гостуващия им сатрап за заложник. Новите Търговци били предали тези вести до град Джамаилия, където онези, верни на сатрапа, вдигали флот от бойни кораби, за да предадат урок по смирение на бунтовната провинция. Битката между Бингтаун и Джамаилия щеше да предложи богата плячка. Пиратите вече предусещаха джамаилските кораби, претоварени със стоки от Бингтаун и Дъждовните земи. Неразбирателството между двата града щеше да бъде само от полза за Пиратските острови.

Алтея се вкопчваше във всяка негова дума, разкъсвана между ужас и заинтригуваност. Можеше ли нещо от това да е истина? Ако беше така, какво означаваше то за семейството и дома ѝ? Дори ако приемеше, че времето и разстоянието бяха подхранили слуховете, те не вещаеха нищо добро за всичко онова, което ѝ беше скъпо. Междувременно, пиратът се отпусна в разказването на историите си, поласкан и насърчен от прехласнатото ѝ внимание. Той злорадстваше, че щом Кенит се върнеше и чуеше за тези новини, щеше да знае, че времето му наистина е дошло. В разгара на раздора между съседите си можеше да придобие власт. Често им казвал, че когато времето настъпи, планирал да постави под контрол цялата търговия, минаваща през Пиратските острови. Несъмнено това време щеше да настъпи скоро.

Внезапен порив на вятъра се блъсна в прозореца на кръчмата, разклати го и накара Алтея да подскочи. Това ѝ позволи да се намеси в разговора.

— Този Кенит ми звучи като мъж, с когото си заслужава да се срещнеш. Скоро ли ще се върне в Заграба?

Младият мъж сви рамене.

— Когато трюмовете му се напълнят, ще се върне. Ще ни донесе също и вести от Острова на Чуждите. Отведе жреца си при тях, за да предскажат съдбата му. Но със сигурност ще пиратства по обратния път. Кенит плава където и когато си поиска, но никога не пропуска плячка. — Той килна глава. — Разбирам интереса ти към него. Няма жена в Заграба, която да не въздиша, щом чуе името му. Той е мъж, който поставя всички нас, останалите, в сянка. Но трябва да знаеш, че той си има жена. Името ѝ е Ета и езикът ѝ е остър като ножа ѝ. Някои казват, че в Ета Кенит е намерил липсващата половина от душата си. Всички мъже трябва да са толкова щастливи. — Той се приведе по-близо, погледна я топло и заговори тихо: — Кенит си има жена и е доволен от нея. Но аз нямам.

Брашън се опъна, раздвижи рамене и разпери ръце. Залюля се напред и положи лявата си ръка върху рамото на Алтея. Приведе се съвсем леко към другия мъж и тихо довери:

— Колко жалко. Аз имам. — Усмихна се, преди да се върне към разговора си с Мейстър, но остави ръката си на рамото на Алтея. Тя се опита да постигне обезоръжаваща усмивка и освободи рамото си, като го разтърси.

— Не исках да те обидя — сковано каза мъжът.

— Няма проблем — увери го тя. Топла руменина се разля по лицето ѝ, когато от долния край на масата Джек улови погледа ѝ и ѝ смигна бавно в поздравление. Проклет Брашън! Нима беше забравил, че се опитваха да го пазят в тайна? Въпреки това не можеше да отрече, че бе изпитала голямо удоволствие от тежестта на ръката му върху рамото си. За това ли беше говорил по-рано — удовлетворението да покажат публично, че принадлежат един на друг. Щом се върнеха на кораба, и двамата трябваше да го отрекат като измама, част от цялостния им план да се сдобият с информация. Но засега… Тя се отпусна към него и почувства топлината на солидното му тяло, хълбокът му, опрян в нейния. Той се измести леко, за да може тя да се настани по-удобно.

Пиратът пресуши чашата си с бира. Постави халбата обратно с шумно тупване.

— Е, Мейстър, не смятам, че тези хора представляват някаква заплаха. Обед мина отдавна, а мен все още ме чака работа за цял ден.

Мейстър, който беше по средата на някаква скучна история, го освободи с едно махване. Мъжът кимна — твърде рязко — на Алтея за довиждане и си тръгна. Едновременно с неговото оттегляне още няколко от другите също се извиниха и излязоха. Брашън я стисна леко за рамото. Добра работа. Бяха оставили впечатлението, че не представляват риск за Заграба.

Дъждът все още се стичаше по прозореца на кръчмата. Еднородната сивота на деня бе прикрила изминаването на времето. Брашън търпеливо изслуша историята на Мейстър докрая, след което още един път показно се протегна.

— Мога да те слушам цял ден. Удоволствие е да се слуша човек, който може порядъчно да разказва истории. За съжаление, това няма да напълни варелите ми с вода. Най-добре да възложа задачата на някого от екипажа ми. Забелязах обаче, че старият кей за вода си е заминал напълно. Откъде корабите се снабдяват с вода сега? И обещах на екипажа малко прясно месо, ако се намери такова. Бъди така добър към странника и ме насочи към някой честен касапин.

Но Брашън не можа да се отърве толкова лесно от Мейстър. Словоохотливият отговорник на пристанището му каза къде да намери вода, след което обаче продължи да обсъжда надълго и нашироко съответните предимства на двамата касапи в Заграба. Брашън го прекъсна за кратко, за да постави Джек начело на останалите. Те вече можеха да се възползват от времето си на сушата, но той ги предупреди, че очаква корабните бъчви да бъдат напълнени до утре по обяд.

— Върнете се обратно при кейовете до свечеряване. Вторият идва с мен.

Някакво момче дотича, за да каже на Мейстър, че прасетата му отново са на свобода, и старецът се забърза, като кълнеше и бълваше заплахи към нещастните свине. Брашън и Джек размениха погледи. Тя се изправи и прекрачи пейката, на която досега беше седяла.

— Ще ми покажеш ли откъде можем да напълним корабните бъчви? — попита тя мъжа, с когото бе говорила, и той се съгласи с готовност. Без повече суетене, екипажът се разпръсна.

Вън от кръчмата, дъждът валеше неуморно, носен от безмилостния вятър. Улиците бяха кални, но прави. Брашън и Алтея вървяха мълчаливо един до друг надолу по дървена пешеходна пътека; под нея имаше ров, по който водата се стичаше от улицата надолу към пристанището. Някои от постройките можеха да се похвалят със стъклени прозорци, повечето от които днес бяха със здраво спуснати кепенци заради пороя. Градът не притежаваше елегантността или красотата на Бингтаун, но споделяше целта му. Алтея почти можеше да подуши търговията. За град, който беше изпепелен до основи неотдавна, се бе възстановил доста добре. Подминаха друга кръчма — тази беше построена с необработено дърво и отвътре дочуха песента на менестрел под съпровода на арфа. Откакто бяха акостирали, в лагуната бе пристигнал друг кораб и беше вързан на кея. В колона по един, редица мъже с варели разтоварваха стоката от кораба в един склад. Заграба беше процъфтяващ, оживен търговски пристанищен град. Всички хора благодаряха на Кенит за това.

Одеждите на хората, бързащи по пътеката, за да се скрият от дъжда, бяха невероятно разнообразни. Тя дори не разпознаваше някои от езиците, които достигаха до нея. Забелязваха се множество татуировки не само по лицата, но и по раменете, прасците и ръцете на голяма част от хората. Не всички татуировки по лицата им бяха робски белези: някои се бяха разкрасили с необичайни рисунки.

— Това е заявление — тихо поясни Брашън. — Много от тях носят татуировки, които не могат да изтрият, затова ги завоалират с други. Засенчват миналото с по-светло бъдеще.

— Странно — промълви тихо тя.

— Не — заяви той. Тя се обърна към него, изненадана от пламенността в гласа му. Той продължи по-тихо: — Разбирам този подтик. Не знаеш колко съм се борил, за да накарам хората да виждат в мен мъжа, който съм, а не момчето, което бях, Алтея. Ако хиляда иглени убождания можеха да потулят миналото ми, щях да ги изтърпя.

— Заграба е част от миналото ти. — В гласа ѝ нямаше обвинение.

Той огледа оживеното малко пристанище сякаш виждаше друго място по друго време.

— Беше. Всъщност е. Последният път, когато бях тук, беше с Пролетна вечер и то не по особено честна работа. Но и преди години също бях тук. Имах само няколко пътувания зад гърба си, когато пирати превзеха кораба, на който плавах. Дадоха ми избор. Да се присъединя към тях или да умра. И аз се присъединих. — Той приглади мократа си коса назад и я погледна в очите. — Няма да се извинявам за това.

— Не е необходимо — отвърна му тя. Дъждът по лицето му, капките, проблясващи в косата му, тъмните му очи и самата му близост изведнъж я завладяха. Част от този прилив на емоции вероятно бе проличала на лицето ѝ, тъй като очите му се разшириха. Без да я е грижа кой може да ги види, Алтея хвана мократа му ръка.

— Не мога да го обясня — засмя се насреща му. За един миг всичко, от което се нуждаеше, беше да го съзерцава. Той стисна ръката ѝ.

— Хайде. Да купим разни неща и да поговорим с хората. Все пак имаме причина да сме тук.

— Ще ми се да нямахме. Знаеш ли, харесвам този град и тези хора. Въпреки всички причини, поради които не бива, ги харесвам. Ще ми се да можехме да останем тук, така, сами. Ще ми се това да беше истинският ни живот. Чувствам се почти сякаш мястото ми е тук. Обзалагам се, че преди сто години и Бингтаун е изглеждал така. Неопитен, енергичен, приемащ хората такива, каквито са; привлича ме, както светлината привлича нощната пеперуда. Са да ми прости, Брашън, но ми се иска да захвърля всички отговорности, обвързани с името ми, и просто да бъда пират.

Той я гледаше мълчаливо, изумен. След това се подсмихна.

— Внимавай какво си пожелаваш — предупреди я.

Беше странен следобед. Ролята, която играеше, ѝ се струваше по-естествена от реалността. Купиха масло за корабните фенери и уредиха да бъде закарано на кея. При друг продавач Алтея подбра билки и лекарства, за да попълни медицинското сандъче на Парагон. Импулсивно, Брашън я бутна в един магазин за платове и дрехи и ѝ купи ярко оцветено шалче. Тя върза косата си с него, а той добави и халковидни обици, украсени с нефритени и гранатни мъниста.

— Трябва да изглеждаш подобаващо за ролята си — промълви в ухото ѝ, докато закопчаваше кукичката на една огърлица.

В мътното огледало, което продавачът им предостави, тя зърна една различна Алтея, своя разновидност, на която не бе позволявала да излиза на показ. Брашън се наведе иззад нея, за да целуне шията ѝ. Вдигна поглед и срещна очите ѝ в отражението на огледалото. Времето се завихри около нея и тя видя буйното момче, избягало от Бингтаун, и своеволната мъжкарана, която бе скандализирала майка си. Пасваха си идеално. Съдбата им винаги се бе съдържала в пиратството и приключенията. Сърцето ѝ запрепуска. Съжаляваше единствено, че този момент беше заблуда. Облегна се назад към него, за да се полюбува на искрящата огърлица около врата си. Двамата се взираха един в друг в огледалото, когато тя извърна глава и го целуна.

Навсякъде, където отидеха, единият или другият насочваше разговора към Кенит или живия му кораб. Събраха както полезни, така и несъществени късчета информация за него. Като в легендите, всеки разказвач добавяше и разкрасяваше с по нещо от себе си историите за Кенит. Неговото момче жрец отрязало осакатения му крак и Кенит издържал процедурата, без да издаде и звук. Не, той се изсмял в лицето на болката и спал с жена си няма и час по-късно. Не, това било дело на момчето — пророкът на пиратския крал се молил и самият Са излекувал чукана на Кенит. Са го покровителствал. Всички го знаели. Когато зли хора се опитали да изнасилят жена му, точно тук, в Заграба, богът я пазил, докато не се появил Кенит и сам не покосил дузина мъже, след което я освободил от пленничеството ѝ. Ета живеела в бардак, но се пазела само за Кенит. Беше любовна история, способна да накара и най-коравосърдечния главорез да заплаче.

В късния следобед поспряха да си купят рибена чорба и прясно изпечен хляб. Там за първи път чуха как момчето жрец застанало между Кенит и по-голямата част от Заграба и предрекло, че някой ден Кенит ще стане крал. Онези, усъмнили се в думите на момчето, били посечени от проблясващото му острие. Удивлението на Алтея вероятно бе поласкало продавача на риба, тъй като той разказа историята още три пъти и всеки път с още и още подробности. При последния, мъжът добави:

— А горкото момче добре познаваше робството, защото собственият му баща го бе направил роб, да, и татуирал фигурата на кораба си върху лицето му. Чувал съм, че когато Кенит освободил живия кораб и момчето, спечелил сърцата и на двамата.

Алтея стоеше, без да знае какво да каже. Уинтроу? Кайл беше причинил това на Уинтроу, на собствения си син, нейния племенник?

Брашън леко се задави със супата си, но успя да попита:

— И каква участ отсъди Кенит за такъв жесток баща?

Мъжът сви незаинтересовано рамене.

— Без съмнение, каквато заслужава. Заедно с останалите, през борда и на змиите. Така постъпва с екипажа на всеки робски кораб, който превземе. — Повдигна вежда към Брашън. — Мислех, че всички го знаят.

— Но не и момчето? — тихо попита Алтея.

— Момчето не беше от екипажа. Казах ви. То беше роб на кораба.

— Аха. — Тя погледна към Брашън. — В това има смисъл.

Вече виждаше защо корабът се бе обърнал срещу Кайл и бе приел Кенит. Пиратът бе спасил и защитил Уинтроу. Разбира се, че сега корабът щеше да е верен на Кенит.

И така. Какво означаваше това за нея? За един измамен момент се запита дали не беше свободна. Ако Вивачия беше щастлива с Уинтроу на борда си, ако беше доволна от Кенит и пиратския живот, какво право имаше тя да я „спасява“ от него? Можеше ли при това положение просто да се върне у дома и да каже на майка си и сестра си, че се е провалила и че не е успяла да намери семейния им кораб? За момент се поколеба върху една по-налудничава идея. Трябваше ли въобще да се връща у дома? Не можеха ли тя, Брашън и Парагон просто да продължат както досега?

Но после се замисли за Вивачия, как се бе оживила под допира ѝ, щом постави последния елемент във фигурата, елементът, който се бе изпълнил с духа на баща ѝ, след като бе починал. Това беше нейно. Не на Уинтроу и със сигурност не на Кенит. Вивачия беше нейният кораб по начин, по който никой друг не можеше да претендира. Ако клюките, които бе чула по-рано, бяха верни и Бингтаун беше обхванат от някакви големи промени, то тогава семейството ѝ се нуждаеше от живия им кораб повече от всякога. Алтея щеше да си я върне. Корабът щеше отново да се научи да я обича, а Уинтроу щеше да се събере със семейството си.

Алтея осъзна, че винеше повече Кайл, отколкото Кенит, за смъртта на екипажа на Вивачия. Верността към семейството ѝ бе задържало тези мъже на борда на Вивачия. Предателството на Кайл спрямо бащините ѝ принципи ги беше убило. Не можеше да скърби за Кайл. Беше причинил твърде много болка на нея и семейството ѝ. Изпитваше съчувствие единствено към Кефрия. По-добре да оплаче смъртта на съпруга си, мрачно си помисли Алтея, отколкото да оплаква един дълъг живот с него.

Времето се беше превърнало в хлъзгаво създание, което се мяташе в хватката на Парагон. Беше ли акостирал в пристанището на Заграба, или разперените му криле го носеха по въздушните течения? Чакаше ли завръщането на младия Кенит с отчайваща надежда, че този път момчето ще бъде невредимо, или очакваше завръщането на Алтея и Брашън, които да го поведат към отмъщението му? Кроткото движение на водата в лагуната, стихващото трополене на вечерния дъжд, миризмите и звуците на Заграба, предпазливата тишина на екипажа му, всичко го потапяше в едно състояние на очакване почти като сън.

Дълбоко в трюма му, в мрака, където извивката на носа образуваше тясно местенце под палубата, беше кървавото място. Беше твърде малко, за да може мъж да стои прав или дори клекнал, но едно малко, пребито момче можеше да се подслони там, свито на кълбо, докато кръвта му капеше по магическото дърво на Парагон и двамата споделяха тъгите си. Там Кенит можеше да се успокои и да поспи за кратко, защото знаеше, че никой не може да му излезе изневиделица. Щом Игрот започнеше да крещи, за да го призове, Парагон го събуждаше. Пъргав като заек, той изскачаше от скривалището си и се отзоваваше, избрал да напусне укритието си и да се изправи пред Игрот, вместо да рискува претърсващият екипаж да открие убежището му. Понякога Кенит спеше там. Притискаше ръцете си към масивните греди от магическо дърво, които се простираха по цялата дължина на кораба, а Парагон бдеше над него, докато споделяше сънищата му.

И кошмарите.

През тези времена Парагон бе открил уникалните си способности. Можеше да отнема болката, кошмарите и дори лошите спомени. Не напълно, разбира се. Да отнеме всички спомени би означавало да направи момчето глупак. Но можеше да попие болката, както попиваше кръвта от нанесените му побоища. Можеше да притъпи агонията и да смекчи спомените му по краищата. Можеше да направи всичко това — за момчето. То настояваше да пази в тайна всичко, което отнемаше от него. Острото унижение и оскърбление, прорязващата болка, вцепененото смущение и изгарящата омраза, всичко стана притежание на Парагон, за да го пази завинаги скрито дълбоко в себе си. На Кенит остави единствено хладната решителност, че ще избяга, че ще остави всичко зад гърба си и че някой ден собствените му подвизи завинаги ще изличат от световната памет всякаква следа от Игрот. Някой ден, реши Кенит, щеше да възстанови всичко, което Игрот беше разрушил. Щеше да направи така, че да изглежда сякаш злият стар пират никога не беше съществувал. Никой нямаше дори да си спомня името му. Всичко, което Игрот някога бе омърсил, щеше да бъде скрито или смълчано.

Дори семейният жив кораб на Кенит.

Така се предполагаше, че трябва да стане.

Признанието разбуни стара болка, мятаща се като неподсигурен товар, който го удряше по време на буря.

Необятността на провала му го порази. Беше предал семейството си, беше предал последния верен член на кръвната си линия. Беше опитал да бъде предан, беше опитал да си остане мъртъв, но тогава бяха дошли змиите и бяха започнали да го мушкат и да душат около него, като му говореха без думи и го объркваха за това кой е и накъде трябва да насочи верността си. Бяха го изплашили, а в страха си бе забравил обещанията, дълга, бе забравил всичко, освен нуждата семейството му да го утеши и да му вдъхне увереност. И той се беше прибрал у дома. Беше се носил бавно през сезоните, следвайки благоприятни течения, докато не се бе завърнал — напълно изоставен, на бреговете на Бингтаун.

И всичко, което го бе сполетяло там, беше наказание за безверието му. Как можеше да изпитва гняв към Кенит? Не беше ли Парагон този, който пръв го беше предал? Някъде вътре в него се надигна дълбоко стенание. Той се вкопчи в застиналостта и безмълвието си като в щит.

Лекото потропване на тичащи крака по палубата му. Две тънки ръце на перилата му.

— Парагон? Какво не е наред?

Не можеше да ѝ каже. Тя нямаше да разбере, а и ако проговореше, само щеше да наруши обещанието си още повече. Той отпусна глава в шепите си и зарида — раменете му потръпваха, а ръцете му затрепериха.

— Ето, нали ти казах? Той е. — Гласовете дойдоха отдолу. Някой беше долу във водата, до носа и се взираше в него. Взираше се, надсмиваше се и се подиграваше. Скоро щяха да започнат да го замерват с неща. Умряла риба и изгнили плодове.

— Вие долу, стойте настрана от кораба ни! — предупреди ги Янтар с твърд глас. — Разкарайте лодката си надалеч оттук.

Те не ѝ обърнаха внимание.

— Ако това е корабът на Игрот, тогава къде е неговата звезда? — настоя друг глас. — Той я слагаше на всичко, което му принадлежеше.

Отдавна отминалият ужас от издълбаването на звездата върху гърдите му беше засенчен от спомена за хиляди намастилени иглени убождания, които втъкаваха същата емблема върху бедрото му. Започна да трепери. Всяка дъска в тялото му потръпваше. Спокойните води на лагуната се заплискаха в него.

— Парагон. Спокойно, успокой се. Всичко ще е наред. Не казвай нищо. — Янтар говореше забързано в опит да го успокои, но думите ѝ не можеха да заличат старата, остра болка.

— Звезда или не, знам, че съм прав. Знам го. — Мъжът в лодката под тях звучеше изключително самодоволно. — Насеченото лице го издава. Още повече че това е жив кораб, точно както съм чувал да се разказва в историите. Ей! Ей, корабе! Ти беше корабът на Игрот, нали?

Обидата от тази долна лъжа му дойде в повече. Твърде често бе хвърляна в лицето му, твърде често беше принуждаван да я изрича заради доброто на момчето. Никога вече. Никога!

— НЕ! — изврещя той. — Не съм аз! — Замахна към въздуха пред него с надеждата мъчителите да бяха в обсега му. — Никога не съм бил кораба на Игрот! Никога! Никога! Никога! — Крещя думата, докато тя не зазвънтя и в собствените му уши, удавяйки всяка друга лъжа. Отдолу, отгоре и вътре в себе си дочу объркани викове. Боси крака затрополиха по палубите му, но вече не го интересуваше. — Никога! Никога! Никога!

Ревеше думата отново и отново, докато вече не можеше да мисли за нищо друго. Ако никога не спреше да я повтаря, тогава те никога повече нямаше да могат да го питат за нищо. А ако не питаха, той не можеше да разкаже. Поне дотолкова щеше да успее да остане верен на думата и семейството си.

Те се шляеха надолу по улицата и се наслаждаваха на присъствието си. Дъждът бе понамалял и тук-таме по тъмносините краища на смрачаващото се небе започваха да се появяват звезди. Кръчмите започваха да палят фенерите си. Зад затворените прозорци на някои от малките къщи проблясваше светлинката на свещ. Ръката на Брашън почиваше на раменете ѝ, а нейната бе обгърнала кръста му. Денят им беше минал добре. Изглежда, Заграба бе приела думите им за истина. Макар информацията, която бяха събрали, да беше смущаваща, все пак потвърждаваше нещо. Кенит щеше да се върне в града. И то скоро.

Бяха необходими няколко рунда с пиене в последната кръчма, за да го установят. Сега се отправяха обратно към корабната лодка. Още не бяха решили дали утре да се измъкнат потайно от Заграба, или да останат, може би дори да изчакат завръщането на Кенит. Възможността да откупят Вивачия изглеждаше нищожна; измамата изглеждаше по-обещаващия курс на действие. Имаше твърде много възможности. Беше време да се върнат на кораба и да обмислят всяка една от тях.

Уличното движение в града постепенно намаляваше, тъй като хората търсеха подслон за през нощта. Докато вървяха по пътя си надолу по дъсчената пътека, двойката пред тях влезе в една малка къща и здраво затвори вратата след себе си. След няколко секунди вътре заблестя приглушената светлина на свещ.

— Искаме ми се да бяхме на тяхно място — заяви Алтея с копнеж. Брашън наруши ритъма на краченето си, след което забави темпо. Завъртя я към себе си и ѝ предложи тихо:

— Мога да ни намеря стая някъде.

Алтея поклати тъжно глава.

— Екипажът ни чака при лодката. Казахме им да бъдат там по здрач. Ако закъснеем, ще си помислят, че нещо се е объркало.

— Нека чакат. — Той приведе глава и я целуна жадно. Устата му беше изкусително топла в хладната нощ. Тя изпусна лек, раздразнен звук. — Ела — каза ѝ дрезгаво. Слезе от пътеката към плътния мрак на уличката и я придърпа след себе си. Сред гъстите сенки Брашън я притисна към стената и я целуна по-бавно. Ръцете му се спуснаха от гърба към бедрата ѝ. С невероятна лекота, той внезапно я повдигна. Тялото му притисна нейното към стената и тя усети изпъкналостта на желанието му. — Тук? — попита я пресипнало.

Тя го искаше, но беше твърде опасно.

— Може би ако носех пола. Но не нося. — Алтея нежно се отдръпна от него и той я пусна на земята, но продължи да я притиска към стената. Тя не се възпротиви. Целувките и докосването му бяха по-опияняващи от брендито, което бяха споделили. Устата му имаше вкус на алкохол и страст.

Ненадейно Брашън прекъсна целувката и повдигна глава като елен в клопка.

— Какво е това?

Беше като да се събудиш от сън.

— Кое? — Алтея се почувства замаяна.

— Това крещене. Чуваш ли го? Идва от пристанището.

Приглушените, неспирни викове достигнаха до ушите ѝ. Не можеше да отличи думите, но с непогрешима увереност позна гласа.

— Парагон. — Тя затъкна ризата си обратно в колана. — Да вървим.

Рамо до рамо, двамата забързаха шумно надолу по пътеката. Нямаше смисъл да пазят тишина. Крясъците не бяха необичайни в град като Заграба, но все някога щяха да привлекат внимание. Парагон ревеше една и съща дума отново и отново.

Почти бяха стигнали до доковете, когато Клеф се изстреля към тях.

— Нужен сте на борда, капитане. Парагон йе луднал — задъхано изрече момчето, след което всички се затичаха. Изтрополиха шумно по кея, щом го достигнаха, и Алтея видя чакащия ги екипаж на лодката, а също и Лоп. Джек бе извадила ножа си.

— Натоварих нещата, които купихте, но двама от мъжете липсват — оповести тя. Двамата бивши роби не бяха там. Алтея знаеше, че колкото и да чакаха, това нямаше да се промени.

— Тръгвайте — кратко им нареди тя. — Връщайте се на кораба, всички. Довечера напускаме Заграба.

Последва един шокиран момент, в който Алтея се прокле за глупостта си. Тогава Брашън каза настоятелно:

— Не чухте ли заповедите на помощника? Трябва ли да ви ги повторя?

Те заслизаха надолу по стълбата и в чакащите ги лодки. Гласът на Парагон се носеше ясно над водата.

— Никога, никога, никога! — Дълбоките му тонове кънтяха с печал. Алтея различи силуетите на две малки лодки близо до носа му. Вече си беше привлякъл публика. Несъмнено новината, че новодошлите бяха пристигнали с жив кораб, щеше да се разнесе из Заграба за отрицателно време. Какво щеше да означава това за пиратския град?

Сякаш им отне цяла нощ, за да стигнат до кораба. На палубата ги посрещна един намръщен Лавой.

— Казах ви, че това е лудост! — укори той Брашън. — Проклетият кораб пощуря, а глупавият ви дърводелец не направи нищо, за да го успокои. Онези тъпанари долу в лодката крещяха, че той е корабът на Игрот. Вярно ли е?

— Вдигайте котва и опънете платната, веднага! — отвърна Брашън. — Използвайте лодките, за да ни завъртите. Напускаме Заграба.

— Тази вечер? — Лавой беше бесен. — В тъмното, на побъркан кораб?

— Можеш ли да изпълняваш заповеди? — изръмжа към него Брашън.

— Може би, ако в тях имаше някакъв смисъл! — не му остана длъжен Лавой.

Брашън се протегна и сграбчи помощника за врата. Приближи го до себе си и изръмжа в лицето му:

— Намери смисъл в това: ако не се подчиняваш на заповедите ми, ще те убия тук и сега. Последна възможност. Омръзна ми от нахалството ти.

За един момент застинаха така, като картина — ръката на Брашън, стиснала гърлото на Лавой, и Лавой, взиращ се нагоре към него. Брашън се извисяваше над него, но помощникът беше по-широкоплещест и с по-масивен гръден кош. Алтея затаи дъх. Ала тогава Лавой сведе поглед.

Брашън го пусна.

— Заеми се със задачата си — каза и му обърна гръб.

Като нападаща змия, Лавой извади ножа си и го заби в гърба на Брашън.

— На̀ ти! — извика той.

Алтея скочи към Брашън, докато той залиташе напред, стиснал очи заради болката. С две крачки, Лавой се озова при парапета.

— Спрете го! Той ще ни предаде! — нареди Алтея. Няколко мъже от екипажа тръгнаха след него. Тя си помисли, че ще го заловят. С крайчеца на окото си видя как Лавой скочи.

— По дяволите! — извика тя и се обърна. За неин ужас, мъжете, които го бяха последвали, скачаха след него. Не само Татуираните от Бингтаун, но и други от екипажа прескачаха парапета след Лавой сякаш бяха риби, насочили се нагоре по реката, за да се размножават. Чу плисъка на плувците долу. Лавой щеше да ги издаде в Заграба. Останалите верни моряци се кокореха подире им.

— Оставете ги — прегракнало нареди Брашън. — Трябва да се махнем оттук, пък и без тях сме по-добре. — Той се освободи от нея и се изправи.

Тя го наблюдаваше смаяно, докато той се протягаше през рамо и изваждаше ножа на Лавой от гърба си. Захвърли го на земята и изруга.

— Зле ли е? — настоятелно попита Алтея.

— Не го мисли засега. Раната не е дълбока. Накарай екипажа да се размърда, докато се оправя с Парагон.

Без да дочака отговора ѝ, той забърза към бака. Алтея зина подире му. Сетне възстанови дишането си и започна да раздава заповеди за потеглянето на кораба. От бака дочу как Брашън сам издаде една.

— Корабе! Затвори си устата! Това е заповед!

Учудващо, Парагон се подчини. Той реагираше както на щурвала, така и на дърпането на малките лодки, докато мъжете долу гребяха трескаво, за да завъртят кораба. Мудното течение на лагуната, както и преобладаващият вятър бяха с тях. Алтея се втурна да изпълнява собствените си задачи, като се молеше Парагон да се придържа към пролива и да ги отведе благополучно надолу по тясната река. Като разтварящо се цвете, платната им разцъфнаха под нощния вятър. Те напуснаха Заграба.

Глава петнадесета

Змийски кораб

Бялата змия менеше настроението си между мусене и сарказъм, без да прави изключение за никого. Отказваше да даде името си. Имената, казваше, вече нямаха значение за умиращите червеи. Когато Телур го притисна за някакво име, с което да го нарича, белият най-накрая не издържа и се сопна:

— Карион[4]. Карион е единственото име, което ми трябва, и скоро то ще бъде и твое име. Ние сме мъртви създания, които все още мърдат; изгнила плът, която все още не е застинала. Наричайте ме Карион, а аз ще наричам всеки от вас Корпс[5].

Верен на думата си, той се обръщаше именно така към тях. Беше постоянен дразнител. На Сесурея му се искаше никога да не бяха попадали на създанието, камо ли да изтръгват от него историята за Помнещата.

Никой не му вярваше. Крадеше храна от челюстите на онези, които я бяха хванали. С ненадейна захапка или изплющяване на опашката, белият стряскаше другите змии, за да изпуснат плячката си, след което я грабваше за себе си. Докато спеше, оставяше гривата си да изпуска токсини, убиващи рибите. Беше още по-дразнещо, защото спеше по средата на плетеницата. Молкин го обвиваше нощем, докато спят, за да не се опита да избяга.

През деня трябваше да го следват. Той отново успяваше да дразни останалите в плетеницата по всевъзможни начини. Или се мотаеше, като често спираше, за да опита вкуса на течението, и се чудеше на глас дали изобщо знае къде отива, или пък налагаше взискателно темпо и пренебрегваше всички протести и искания за почивка. Молкин го следваше неотлъчно, но това си казваше своето.

Рядко минаваше прилив, без Карион да предизвика Молкин да го убие. Заемаше обидни пози, постоянно изпускаше токсини и не показваше никакво уважение към него. Ако зависеше от Шривър, тя щеше да удуши бялата змия още преди дни, но Молкин до голяма степен сдържаше яростта си — дори когато нещастното създание го предизвикваше и се присмиваше на стремленията му, макар яростно да размяташе с опашка водата, а жълтите му, фалшиви очи-петна да искряха като слънцето над морето. Той не искаше да изкушава белия със заплахи — създанието копнееше твърде силно за собствената си смърт.

Най-жестокото му изтезаване беше, че не споделяше спомените, които Помнещата му беше дала. Щом плетеницата се настанеше за през нощта и се закотвеше заедно, преди да заспят, змиите си говореха. Спомняха си и споделяха късчетата памет от драконовото им наследство. Често това, което някой не можеше да си спомни, бе предоставено от друг и така спомените им се вплитаха един в друг като овехтели гоблени. Понякога самото назоваване на име извикваше водопад от забравени фрагменти в някоя друга змия. Но Карион винаги стоеше настрана, като се подсмихваше знаещо, докато другите ровеха из изморените си умове. Изглеждаше сякаш по всяко време можеше да ги просветли, ако иска. Заради това Шривър жадуваше да го убие.

Разговорът тази вечер се бе отклонил към земите на далечния юг. Някои си спомняха просторно, сухо място, лишено от всякакъв съществен дивеч.

— Отнемаше дни, за да прелетиш над него — заяви Телур. — И като че ли си спомням как щом се приземиш, пясъците така пареха, че не можеше да се стои върху тях. Трябваше да… да…

— Да се заровиш! — развълнувано се намеси друга змия. — Как мразех песъчинките под ноктите и особено в свивките на кожата ми. Но това беше единственият начин. Да се приземиш леко беше грешно. Трябваше да се плъзнеш така, че веднага да разчупиш горещата кора на пясъка и да достигнеш до по-хладния слой. Не че по-хладният слой беше много по-хладен!

Тази сетивна следа, песъчинки в свивките на кожата ѝ, сграбчи въображението на Шривър. Тя не само почувства горещия пясък, но и вкуси необичайната горчивина на региона. Раздвижи челюсти, за да си припомни по-добре.

— Затворете ноздрите си срещу прахта! — възторжено ги предупреди тя.

Друга змия затръби развълнувано.

— Но си заслужаваше. Защото веднъж щом прелетиш над просторите от син пясък, те очаква… те очаква…

Нищо. Шривър остро си припомни очакването. Щом пясъците се сменяха от златни на сини, значи си почти там, а отвъд синия пясък се намираше нещо, оправдаващо дългия полет без храна; нещо, заслужаващо риска от опасните пясъчни бури, за да го достигнеш. Защо можеха да си спомнят жегата и неудобството от песъчинките, но не и целта на полета?

— Чакайте! Чакайте! — възкликна белият, внезапно развълнуван. — Знам какво беше! Отвъд синия пясък беше, о, беше толкова красиво, толкова прекрасно, такава радост да намериш такова нещо! Беше… — Той извъртя глава, червените му очи се въртяха, за да подсигурят вниманието на всяка една от змиите. — Тор! — обяви щастливо. — Големи могили от прясна, кафява, воняща тор! А после се обявихме за Господари на четирите царства. Господари на Земята, Морето, Небето и Торта! О, и как се валяхме в нашето величие, и празнувахме за всичко, което бяхме завладели и присвоили! Паметните пясъци — така чисти и искрящи! Кажи ми, Сесурея Корпс, не изпъква ли този спомен най-ясно от всички други, най-…

Прекали. Оранжевата грива на Сесурея се надигна и той се спусна към белия с широко разтворени челюсти. Почти лежерно, Молкин извъртя тялото си, за да застане между тях. Сесурея бе принуден да се отдръпне. Той никога не би предизвикал Молкин, но изрева раздразнението си към заобикалящите го змии, които се отдръпнаха, за да осигурят пространство на гнева му. Зелените му очи се въртяха гневно.

— Защо трябва да търпим този долен плужек? — настоя змията. — Той се подиграва на стремежа ни и на самите нас. Откъде можем да сме сигурни, че наистина ни води към Помнеща?

— Защото е така — отвърна Молкин. Той разтвори челюстите си, за да погълне морска вода и да я изпомпа през хрилете си. — Вкуси, Сесурея. Сетивата ти са се притъпили от обезсърчение, но вкуси сега и ми кажи какво долавяш.

Голямата синя змия се подчини. Шривър, както и повечето от останалите, го изимитира. За известно време улавяше единствено плетеницата им, вкусваше единствено неспирно капещите токсини на Карион. И тогава той достигна до нея, бе невъзможно да се сбърка с друго. Вкусът на змия, съдържаща заключени в кожата си спомени, се носеше едва доловимо сред водата. Шривър заработи трескаво с хрилете си в опит да поеме повече от неуловимия аромат. Той изчезна, но тогава я заля по-силен прилив.

Телур, слабият зелен менестрел, се изстреля като стрела към Недостига. Показа глава сред нощния въздух и протръби въпросително. Плетеницата около Шривър се надигна по-бързо от балончета, за да изникнат около него. Гласовете им се присъединиха към неговия в стремителен хор. Внезапно Молкин също се стрелна сред множеството над водата, като скочи така високо, че почти една трета от дължината му се изви над водата, преди отново да се гмурне.

— Тишина! — нареди той, след като изплува отново. — Слушайте!

Главите и извитите вратове на плетеницата се плъзгаха по гребените на вълните. Над тях блестеше студената луна, а звездите сияеха в бяло като актинии. Гривите на всички бяха напълно настръхнали. Повърхността на морето беше преобразувана в поляна от нощно цъфтящи цветя. За един дъх време всичко, което чуваха, бяха звуците на вятъра и водата.

Тогава, чист като светлина и сладък като плът, един глас се надигна от далечината.

— Елате — пееше тя, — елате при мен и ще ви дам познание за самите вас. Елате при Помнещата и миналото ви ще бъде ваше, а с него — и всичките ви бъднини. Елате. Елате.

Телур изтръби нетърпелив отговор, но Молкин го смълча строго:

— Тихо! Какво е това?

Втори глас се бе извисил в песен. Думите бяха странно обърнати, нотите скъсени сякаш змията, която пееше, нямаше дълбочина на гласа. Но която и да беше, повтаряше зова на Помнещата.

— Елате, елате при мен. Миналото и бъдещето ви ви очакват. Елате, аз ще ви насочвам, ще ви закрилям. Подчинете ми се и ще ви отведа безопасно у дома. Ще се надигнете за пореден път и за пореден път ще полетите.

Всички глави, всяко въртящо се око се извърна към Молкин. Гривата му стоеше вдървено около гърлото му, а от всяка игличка бликаше и капеше отрова.

— Тръгваме! — протръби той, но леко, само към плетеницата му, не към примамливите гласове. — Тръгваме, но го правим предпазливо. Има нещо странно в това, а и преди сме били заблуждавани. Елате. След мен.

Водачът им отметна голямата си глава и отвори широко челюсти към нощта. Златните му, фалшиви очи-петна искряха по-ярко от луната и слънцето. Щом освободи мощта на гласа си, водата около него потрепери от силата му.

— Идваме! — изрева той. — Идваме за спомените си!

Потопи се обратно в Обилието. Стрелна се през водата и плетеницата му го последва. Останал сам, белият се задържа назад. Шривър, която все още не му вярваше, погледна към него.

— Глупаци! Глупаци! Глупаци! — бясно тръбеше Карион към нощното небе. — А аз съм най-големият глупак от всички!

Тогава — с див рев, той се гмурна, за да ги последва.

Помнещата се отдели от кораба, за да посрещне останалите. Мълния я насърчи да остане с думите, че ще ги посрещнат заедно, но тя не можеше. Това беше нейната съдба, която най-после идваше да се осъществи. Не можеше да отложи този дългоочакван завършек. Тя се заизвива към тях, като подскачаше неловко в опит да покаже грация. Между закърнялото ѝ тяло и древните спомени за други подобни срещи имаше ужасен конфликт. Можеше да е два пъти по-едра, със здрави мускули — великан сред змиите, въоръжена с достатъчно токсини да зашеметява плетеница след плетеница до пълното припомняне на наследството им. Потисна всичките си притеснения. Щеше да им даде всичко, с което разполагаше. Трябваше да е достатъчно.

Щом се приближиха дотолкова, че да могат взаимно да вкусят отровите си, тя се спря. Позволи на тялото си да потъне под водата и остана там, размахваща перки в очакване. Водачът им — поочукана змия, която блестеше с огъня на петната си, излезе напред, за да се срещнат зъб в зъб. Другите замахаха с перки около тях, като главите на всички бяха насочени към тялото ѝ. Всички увиснаха там, под бурността на морските вълни, толкова неподвижни, колкото бе възможно за плуващи създания, и се подредиха на равни разстояния, внимателно подравнени. Пред нея стояха множество организми, които скоро щяха да станат едно цяло, обединени от расовите спомени на техния вид. Тя отвори широко челюсти и показа зъбите си в официален поздрав. Разтърси гривата си, докато игличките около гърлото ѝ, съдържащи токсините, не се разгърнаха в пълното си величие. Всеки шип беше изпънат, издут от отровата, която тя скоро щеше да освободи. Наложи си да се сдържи. Това не беше пробуждането на една-единствена змия. Това беше възкресението на цяла плетеница.

— Молкин от плетеницата на Молкин те приветства, Помнеща.

Големите му медни очи обходиха изкривеното ѝ тяло. Завъртяха се един път в знак на учудване или може би на симпатия, след което се успокоиха. Той изложи зъбите си пред нея. Тя леко сблъска своите с тях. Гривата му се вдърви в рефлексивен отговор. Плетеницата му, приспособила се към неговите токсини поради дългото им общуване, щеше да е най-уязвима към нейните, свързани с изпуснатите от Молкин. Той беше жизненоважен за пробуждането. Помнещата изпусна слаба диря от отровата си към отворените му челюсти, видя го как преглъща и загледа ефекта, който имаше върху него. Очите му се завъртяха бавно, а по гривата му пробягаха цветове — виолетови и розови тонове изпълниха шиповете му. Тя даде време на тялото му да се приспособи, а после, почти приспивно, се обви около продълговатото му тяло. Той ѝ се отдаде, както подобава.

Пригоди тялото си към неговото и почувства как слузта му се смесва с нейната. Спря и притвори очи, докато тялото ѝ приспособяваше киселините си. Тогава, в екстаз от припомняне, тя преплете гривата си с неговата, за да стимулира и двама им да освободят един смесен облак от отрови. Шокът от вкусването на токсини, различни от собствените ѝ, почти я зашемети.

Нощният свят се изостри. Тя позна всяка змия в плетеницата, както ги познаваше той. Взе обърканите му спомени от множество миграционни пътувания и му ги подреди. Неочаквано, тя сподели лутането на едно изгубено поколение. Жал преряза душата ѝ. Толкова малко женски бяха останали и телата на всички бяха така повехнали… Душите им бяха останали пленени с десетилетия в тела, предназначени за временна употреба. И въпреки съжалението, изпълващо сърцата ѝ, то бе удавено в горд, тържествен тръбеж. Въпреки всичко, расата ѝ бе оцеляла. Бяха преодолели всички премеждия и бяха надделели. Някак щяха да завършат миграцията си, щяха да сформират пашкулите си и щяха да излязат от тях като дракони. Господарите на Трите царства щяха за пореден път да изпълнят небесата.

Почувства как духът на Молкин се преплита с нейния.

— Да!

Неговият потвърдителен тръбеж беше знакът, който чакаше. Помнещата издиша токсините си в лицето му. Молкин не се възпротиви. По-скоро с готовност се гмурна в безсъзнание, като предаде ума си, за да стане хранилище на спомените на вида си. Извитата ѝ опашка изплющя, за да запази хватката си върху тялото му. Бавно, с огромни усилия тя започна да ги върти, завихряйки ги в кръгъл поток от отрови, които бавно се разпръскваха към чакащото множество. Смътно видя как токсините ги достигнаха. Застанали в готовност, змиите се сковаха в хватката на омаята ѝ, след което инстинктивно започнаха да махат с перки, за да се задържат на място, докато умовете им се отваряха за находището от спомени. Помнещата беше малка, осакатена и се изморяваше твърде бързо. Надяваше се, че торбичките ѝ с отрова ще издържат достатъчно за всички тях. Разтвори широко челюсти и заработи с мускулите, изпомпващи токсините от гривата ѝ. Напъна се, като конвулсивно задвижваше мускулите си дълго след пълното изпразване на торбичките ѝ. Напълно изчерпана, тя продължи да се труди, като извърташе себе си и Молкин и така телата им разпръскваха смесените им токсини към изпадналите в транс змии. Въртеше се отново и отново, безспир, отвъд инстинктите, съзнателно тласкайки тялото си до предела на силите му.

Осъзна, че Молкин ѝ говори. Вече той я държеше. Тя бе изтощена. Той се задвижи с нея и запрати вода към хрилете ѝ.

— Достатъчно — каза ѝ с нежен глас. — Достатъчно е. Почивай. Помнеща, сега вече плетеницата на Молкин са Помнещи. Дългът ти е изпълнен.

Тя копнееше за почивка, но успя да им отправи предупреждение.

— Пробудих още някого. Сребристата твърди, че и тя е от нашия род. Предпазлива съм с нея. Въпреки това може би е единствената, която знае пътя към дома.

Водата кипеше от змии. През всичките си години в морето Кенит не беше виждал подобна гледка. Тръбящият им хор го бе събудил преди разсъмване. Бяха се струпали около живия му кораб. Повдигнаха огромните си гривести глави, за да огледат любопитно кораба. Издължените им тела прорязваха водата, пресичаха пътя пред носа на Мълния и плуваха сред килватера ѝ. Изумителните им цветове проблясваха на сутрешната светлина. Големите им очи се въртяха като колела.

Кенит усети, че е попаднал във фокуса на тези немигащи погледи. Докато стоеше и наблюдаваше от бака, Мълния привлече вниманието на тези чудати поклонници. Те се надигнаха от водата, някои почти толкова високо, колкото беше и фигурата, за да я огледат. Някои го правеха мълчаливо, но други тръбяха или свиркаха. Мълния им отвърна с песен и грамадните глави неизбежно се обърнаха към Кенит и се взряха. За мъж, който вече бе изгубил единия си крак заради змия, тези жадни погледи все пак си бяха изнервящи. Въпреки това той удържа позицията и усмивката си.

Мъжете зад него работеха по палубата и сред въжетата по-предпазливо от обикновено. Под тях зееше двойната смъртна опасност от вода и зъби. Нямаше значение, че змиите не показваха никаква агресия спрямо кораба. Тътнежът и лудуването им бяха достатъчни да изплашат всекиго. Изглежда, само Ета беше прикрила страха си от създанията. Беше се прилепила към парапета с разширени очи и зачервени бузи и наблюдаваше зрелището на проблясващия им ескорт.

До нея, плътно кръстосал ръце на гърдите си, стоеше Уинтроу. Той се обърна към кораба:

— Какво ти казват и какво им отвръщаш?

Тя се изви, за да погледне назад към него. Кенит видя как момчето се присви като намушкано. Внезапно пребледня, коленете му се подгънаха и той се олюля надалеч от парапета. Запристъпва несигурно, с разфокусиран поглед, и напусна бака, без да каже нищо повече. За един кратък момент Кенит помисли да поиска обяснение, но реши да не повдига въпроса. Все още не беше преценил Мълния напълно. Не искаше да рискува да я обиди. Доволното изражение не беше слязло от лицето на фигурата. Тя проговори, насочила думите си към Кенит:

— Това, което казват, не засяга човеците. Говорят за змийски стремления, а аз ги уверявам, че също ги споделям. Това е всичко. Те ще ме следват и ще правят, каквото им кажа. Избери жертвата си, капитан Кенит. Те ще я спрат и ще я заловят за теб като глутница вълци, които отделят бик от стадото му. Кажи къде да отидем и всеки, на когото се натъкнем междувременно, ще падне като презрял плод в ръцете ти.

Тя му подхвърли предложението си съвсем небрежно. Кенит се опита да запази самообладание, макар веднага да бе прозрял какво означава то. Не само кораби, но и малки селища, дори градове щяха да са негови за оплячкосване. Погледна към дъгоцветните си придружители и си ги представи как изпълват бингтаунския залив или как беснеят на прага на самото джамаилско пристанище. Можеха да разгърнат блокада, която да спре всякаква търговия. С флотилия от змии под свое командване можеше да контролира целия трафик през Вътрешния проход. Тя му предоставяше власт над цялото крайбрежие.

Кенит забеляза, че фигурата го наблюдава с крайчеца на окото си. Много добре знаеше какво му предлага. Той се приближи и заговори така, че само тя да го чуе:

— И какво ще ми струва това? Само „каквото поискаш, когато го поискаш“?

Червените ѝ устни се изкривиха в сладка усмивка.

— Точно така.

Времето за колебания бе свършило.

— Имаш го — увери я тихо.

— Знам — отвърна тя.

— Какво те тревожи? — инатливо попита Ета.

Уинтроу вдигна изненадано поглед.

— Извини ме, какво?

— Извини ме, ама друг път! — Тя посочи нетърпеливо към игралното табло на ниската маса между тях. — Ти си на ход. И за времето, което ми отне да приключа с този илик, си все ти на ход. Но щом вдигна поглед, ти си седиш там и се взираш във фенера. Та, какво те тревожи? Напоследък не можеш да се концентрираш върху нищо.

Това беше така, защото бе отдал цялото си внимание на едно-единствено нещо. Можеше да ѝ го каже, но предпочете само да свие рамене.

— Предполагам, че напоследък се чувствам малко безполезен.

Тя се подсмихна дяволито.

— Напоследък? Ти винаги си бил безполезен, жрецо. Защо изведнъж започна да те притеснява?

Добър въпрос. Защо го притесняваше? Откакто Кенит беше превзел кораба, Уинтроу не бе имал официален статус. Не беше корабният юнга, не беше личен прислужник на капитана, а и никой не бе взел насериозно претенцията му да притежава кораба. Но все пак беше имал някаква функция. Кенит му бе възлагал необичайни задачи и бе упражнявал остроумието си върху него, но тези неща просто бяха запълвали времето му. Вивачия беше изпълвала сърцето му. Беше го разбрал твърде късно, горчиво си помисли той. Твърде късно беше и да признае, че връзката му с кораба бе обуславяла живота и дните му на борда ѝ. Тя бе имала нужда от него и Кенит го беше използвал като мост между себе си и нея. Сега вече никой от двама им не се нуждаеше от него. Или поне създанието, което обитаваше тялото на Вивачия, не се нуждаеше от него. Всъщност тя дори едва го понасяше. Главата му все още пулсираше от последния ѝ отпор.

Смътно си спомняше процеса по излекуването си. Бяха последвали дни на възстановяване. Беше лежал на койката си, загледан в играта на светлината върху стената на каютата си, и не мислеше за нищо. Бързото укрепване на тялото му бе изцедило напълно физическите му резерви. Ета му носеше храна, вода и книги, които той така и не отвори. Беше му донесла и огледало, с мисълта да го разведри. Беше забелязал, че външната част на тялото му се бе пресътворила под командата на Кенит. Кожата на лицето му се бе изчистила от мастилото на татуировката — с всеки изминал ден простиращият се там белег, който баща му му бе поставил, бе избледнявал, докато изображението на Вивачия не бе изчезнало напълно от лицето му сякаш никога не е било.

Това беше дело на кораба. Знаеше го. Кенит беше просто инструмент в ръцете ѝ, така че да може капитанът да се възползва от предимствата от извършването на поредното чудо. По този начин тя съобщаваше на Уинтроу, че не се нуждае от съгласието му, за да му наложи волята си. Мълния го бе поразила с излекуването му. Не беше възстановила липсващия му пръст. Уинтроу беше спрял да се чуди дали задачата беше отвъд нейните способности, както и тези на тялото му, или просто му го беше отказала. Бе заличила образа на Вивачия от лицето му и значението на това действие беше повече от красноречиво.

Ета плесна по масата и той подскочи.

— Пак го правиш — каза му обвинително. — И не отговори на въпроса ми.

— Вече не знам какво да правя със себе си — призна той. — Корабът вече няма нужда от мен. Кенит вече няма нужда от мен. Единственото, за което някога съм му бил потребен, беше като посредник между двамата. Сега те са заедно, а аз…

— А ти им завиждаш — допълни Ета. — Много при това. Надявам се, че съм се прикривала по-добре, когато бях на твоето място. Дълго време заемах мястото, на което се намираш ти сега, и се чудех каква е моята функция; чудех се защо или дали Кенит има нужда от мен и мразех кораба за това, че така го запленяваше. — Тя му отправи крива усмивка в израз на съчувствие. — Имаш съжалението ми, но то няма да ти е от никаква полза.

— А какво ще ми е от полза? — настоятелно попита той.

— Да се занимаваш с нещо. Да го преодолееш. Да научиш нещо ново. — Тя върза възел. — Намери нещо друго, което да окупира съзнанието ти.

— Като например? — попита горчиво.

Ета прегриза конеца и дръпна, за да провери дали илика е здрав. След това посочи с брадичка към пренебрегнатото игрално табло.

— Да ме забавляваш.

Усмивката ѝ го превърна в шега. Движението на брадичката ѝ накара светлината от фенера да пробяга по пригладената ѝ коса и да се отрази от силно изразените ѝ скули. Тя го погледна изпод мигли, докато вдяваше конеца в иглата си. В тъмните ѝ очи проблесна веселие, а крайчецът на устата ѝ се изви леко нагоре. Да, той можеше да намери нещо друго, което да занимава съзнанието му, нещо, което вероятно щеше да го вкара в беля. С усилие върна погледа си върху играта и направи хода си.

— Да науча нещо ново. Какво?

Ета изсумтя пренебрежително. Ръката ѝ се стрелна напред и с единствен ход съкруши защитата му.

— Нещо полезно. Нещо, при което наистина ще използваш ума си, вместо само да извършваш действия, докато мислено си се отнесъл някъде другаде.

Той избута игралните си фигури от таблото.

— Какво мога да науча за този кораб, което вече да не знам?

— Навигация — предложи тя. — Мен ме обърква, но ти вече имаш нужните познания. Можеш да се усъвършенстваш. — Този път беше сериозна. — Но мисля, че трябва да изучиш онова, което вече толкова дълго отлагаш. Запълни празнината, която носиш като отворена рана в себе си. Иди там, накъдето сърцето ти винаги те е дърпало. Достатъчно дълго си се лишавал от него.

Уинтроу стоеше изключително неподвижно.

— И това е? — подкани я тихо.

— Изучи себе си. Жречеството си.

Пронизалото го разочарование го шокира. Дори не искаше да мисли за онова, което се бе надявал да му предложи. Поклати глава и отвърна с горчивина:

— Изоставих го твърде отдавна. Са има силно присъствие в живота ми, но отдадеността ми не е каквато беше. Един жрец трябва да е склонен да живее заради другите. Имаше време, когато мислех, че това ще ми донесе радост. Сега… — Очите му срещнаха нейните открито. — Научих се да искам неща за себе си — каза тихо.

Тя се засмя.

— О, мисля, че Кенит би могъл да те научи на това по-добре от всеки друг. Но според мен се подценяваш. Вероятно си изгубил силата на фокуса си, но потърси в сърцето си, Уинтроу. Ако можеше да имаш нещо, тук и сега, какво би избрал?

Той възпря думите, които му дойдоха на езика. Ета се беше променила и той беше част от нейната промяна. Начинът, по който говореше, по който мислеше, отразяваше книгите, които бяха прочели заедно. Не че беше станала по-мъдра — мъдростта бе струяла от нея от самото начало. Сега вече разполагаше с думите, с които да подкрепи мислите си. Преди беше била като пламъка на фенер, горящ зад покрито със сажди стъкло. Сега стъклото вече беше чисто и светлината ѝ блестеше навред. Тя раздразнено стисна устни — беше му отнело твърде много време да отговори.

— Помниш ли нощта, в която ми каза, че трябва да установя къде се намирам в живота си и да продължа оттам? Да приема облика на живота си и да направя възможно най-доброто с него?

Тя повдигна вежда сякаш за да отрече. Сърцето му слезе в петите. Възможно ли беше нещо така важно за него да не бе оставило и следа у нея? Ета поклати печално глава.

— Беше толкова сериозен, че исках да те сритам. Какво момче. Изглежда ми невъзможно колко млад си бил до съвсем скоро.

— До съвсем скоро? — Уинтроу се засмя. — На мен ми се струват години. Преминах през толкова промени оттогава. — Той срещна погледа ѝ. — Научих те да четеш и ти каза, че това е променило живота ти. Знаеш ли колко много ти си променила моя живот?

— Е. — Тя се облегна назад и се замисли. — Ако не те бях научила да използваш нож, сега щеше да си мъртъв. Така че, предполагам, че съм променила посоката на жизнения ти път поне веднъж.

— Опитвам се да си представя как се връщам в манастира. Ще трябва да се сбогувам с кораба си, с Кенит, с теб, с другарите ми, с всичко, в което се е превърнал животът ми. Не знам дали мога да се върна, да седна с Берандол и да медитирам или обстойно да преглеждам книгите си. — Той се усмихна със съжаление. — Или да обработвам цветното стъкло, с което някога така се гордеех. Това ще означава да се отрека от всичко, което научих тук. Аз съм като малка рибка, която се е озовала твърде далеч от спокойствието на своя вир и е била завлечена в реката. Научих се как да оцелявам в тази среда. Не знам дали вече бих могъл да се задоволя с един живот на съзерцание.

Тя го погледна особено.

— Нямах предвид да се върнеш в манастира си. Само исках да кажа, че трябва отново да започнеш да бъдеш жрец.

— Тук? На кораба? Защо?

— Защо не? Веднъж ми каза, че ако един мъж е предопределен да бъде жрец, нищо не може да го отклони от това. То ще се случи независимо къде се намира. Че може би Са те е поставил тук, защото има нещо, което трябва да свършиш. Съдба и прочее.

Ета изрече думите му насмешливо, но под тона ѝ долови отчаяна надежда.

— Но защо? — повтори той. — Защо ме подтикваш да направя това сега?

Тя се извърна от него.

— Може би ми липсва начинът, по който говореше преди. Как спореше, че има смисъл и подредба във всичко, което се случва, дори да не можем да го забележим веднага. Изпитвах утеха да те чувам да го казваш, макар да не го вярвах напълно. Това за съдбата и прочее.

Ръката ѝ се насочи към гърдата, след което се отдалечи. Той знаеше какво избягва да докосне. В малка кесийка около врата си, Ета носеше талисмана от Острова на Чуждите, фигурката на бебе. Беше му го показала, докато се възстановяваше от „чудотворното излекуване“. Беше усетил колко важна бе фигурката за нея, но оттогава насам не се беше замислял сериозно над това. Тя обаче очевидно беше. Възприемаше причудливия талисман като някакво знамение. Може би ако Уинтроу наистина вярваше, че Чуждите са гадатели и пророци, би споделял мнението ѝ, но не беше така. Вероятно някаква игра на ветровете и теченията отнасяше всякакви отломки до плажа, включително и талисмана ѝ. Що се отнасяше до Чуждите — змията, която бе освободил, беше отпечатала мнението си за тях върху него.

Мерзости. Точното ѝ определение не беше съвсем ясно, но ужасът и копнежът ѝ бяха явни. Те не биваше да съществуват. Бяха крадци на минало, което не им принадлежеше, без каквато и да било способност да предсказват бъдещето. Талисманът, който Ета бе намерила в ботуша си, беше чисто съвпадение и дотолкова предсказваше нещо, колкото и пясъкът, който го беше съпътствал.

Не можеше да сподели вижданията си, без да я оскърби. Оскърбяването ѝ можеше да се окаже болезнено. Той поде предпазливо:

— Продължавам да вярвам, че всяко същество има своя уникална, значима съдба.

Тя скочи направо на въпроса, без да му даде възможност да подходи по-внимателно към него.

— Моята съдба може да е да износя детето на Кенит. Да създам принц за краля на Пиратските острови.

— А може и да е да не го направиш — отбеляза той.

По лицето ѝ премина недоволство, заменено от безстрастие. Беше я наранил.

— Значи това е мнението ти?

Уинтроу поклати глава.

— Не, Ета. Не вярвам в нито едно от двете. Просто казвам, че не бива да съсредоточаваш мечтите си върху едно дете или един мъж. Това кой те обича и кого обичаш ти, не е толкова значимо спрямо това коя си. Твърде много хора — мъже и жени, обичат личността, която искат да бъдат, сякаш като я обичат или като тя ги обича, ще достигнат значимостта, за която жадуват. Аз не съм Са. Не притежавам неговата всеобхватна мъдрост. Но мисля, че е по-вероятно да откриеш съдбата на Ета в Ета, а не да се надяваш Кенит да те забремени с нея.

По лицето ѝ се загърчи гняв. Тогава обаче тя застана неподвижно — гневът все още проблясваше в очите ѝ, и започна внимателно да обмисля думите му. Най-накрая отбеляза кисело:

— Трудно е да се засегна на твърдението ти, че съм важна за самата себе си. — Очите ѝ срещнаха неговите открито. — Мога да го приема като комплимент. Само че е трудно да повярвам в искреността ти, след като очевидно не вярваш същото за себе си.

Тя продължи да говори сред стъписаното му мълчание:

— Не си загубил вярата си в Са. Загубил си вярата в себе си. Казваш, че оценявам важността си спрямо Кенит, но ти правиш същото. Преценяваш предназначението си от гледна точка на Вивачия или Кенит. Вземи в ръце живота си, Уинтроу, и носи отговорността за него. Тогава може би ще си от значение за тях.

Ключ, който се завърта в ръждясала ключалка. Това беше усещането, което изпита вътре в себе си. Или може би рана, прокървила отново покрай покрилата я коричка, горчиво си помисли той. Разрови се в думите ѝ в търсене на грешка в логиката ѝ, на трик в начина ѝ на изказване. Нищо. Беше права. Някак, по някое време се бе отказал от отговорността за живота си. Мъчно постигнатите медитации, плодът от един друг живот на учение и напътствията на Берандол се бяха превърнали в банални забележки, които учленяваше, без да ги съотнесе към себе си. Неочаквано си спомни едно неопитно момче, което казваше на своя учител как се ужасява от морското пътешествие до дома, защото ще му се наложи да бъде сред обикновени мъже, вместо сред проникновени псалтове като него самия. Какво беше казал на Берандол?

— Добри мъже, но не колкото нас.

Тогава бе презирал този начин на живот, където простото преживяване от единия ден до другия възпираше човек от възможността да си направи някога самооценка. Берандол беше намекнал, че времето, прекарано навън, сред света, може да промени мнението му за хората, които работеха всеки ден за прехраната си. Така ли беше? Или беше променило виждането му за псалтовете, които прекарваха толкова много време в самооценка, че просто преминаваха през живота, без да го изживеят истински?

Беше хвърлен сред този свят на кораби и плаване против волята си. Никога не го прие напълно и не се възползва от всичко, което можеше да му предложи. Сега погледна назад и видя модела на съпротива, който беше прилагал към всяко свое действие. Беше се настроил против баща си, беше се борил с Торг само за да оцелее, и се беше противил на опитите на кораба да се сближи с него. Беше се съюзил с робите, но гардът му се бе вдигнал в мига, в който бяха станали свободни хора. Когато Кенит се качи на борда, беше решил да поддържа претенцията си спрямо Вивачия, въпреки опитите на пирата да я спечели. И през цялото време беше тънал в самосъжаление. Беше копнял по манастира си и си бе обещавал, че при първа възможност отново ще стане този Уинтроу. Дори след като беше решил да приеме живота, който Са му бе предложил, и беше намерил смисъл в него, дори тогава се бе сдържал.

Слой след слой от самозаблуда — вече го виждаше, слой след слой от съпротива спрямо волята на Са. Не беше прегърнал с отворени обятия собствената си съдба. Беше я приел неохотно, като понасяше само това, което му бе наложено насила, и приветстваше само онова, което намираше за допустимо, вместо да обгърне всичко в жречеството си.

Нещо. Нещо — идея, прозрение, трепкаше в крайчеца на ума му. Откровение, чакащо да бъде разкрито. Остави фокуса на очите си да се размие и успокои дишането си до дълбок, бавен ритъм.

Ета остави шиенето си. Събра игралните фигури и ги върна в кутията им.

— Мисля, че за известно време приключихме с игрите — каза тихо.

Уинтроу кимна. Мислите му го превземаха и той съвсем бегло отбеляза, когато тя напусна стаята.

Помнещата го позна. Двукракият Уинтроу стоеше на корабната палуба и се взираше надолу към змиите, които плуваха редом с кораба на фона на лунната светлина. Тя беше изненадана, че е оживял. Когато го избута на борда на кораба, намерението ѝ беше просто да умре сред своите. Значи беше оцелял. Той постави ръцете си на парапета и Помнещата усети реакцията на Мълния. Не беше физическо разтърсване, а трептене на съществото ѝ. Слаб привкус на страх подправи водата. Мълния се боеше от двукракия?

Змията се приближи озадачено. В началото, Мълния бе била дракон — дотолкова Помнещата можеше да познае. Но колкото и ожесточено да го отричаше, Мълния вече не беше дракон, нито пък змия. Тя беше хибрид — човешките ѝ усещания се сливаха с драконовата ѝ същност и всичко се помещаваше в корабната ѝ форма. Помнещата се гмурна под водата и се изравни със сребристия кил на кораба. Тук най-силно можеше да усети присъствието на драцената. Почти мигновено долови, че корабът не желаеше тя да е там, но Помнещата не изпита угризение да остане. Дългът ѝ беше към плетеницата, която бе пробудила. Ако корабът представляваше някаква опасност за змиите, тя щеше да разбере.

Изненада се съвсем леко, когато Молкин Златния се присъедини към нея. Той не си направи труда да прикрива намерението си.

— Искам да знам още — каза ѝ. Леко повдигане на гривата му посочи към кораба, който следваха. — Тя ни казва да сме търпеливи, че тя ще ни защитава и ще ни отведе у дома. Изглежда, знае много относно случилото се през годините, откакто драконите изпълваха небесата, но усещам, че колкото ни казва, толкова и скрива. Всички мои спомени ми казват, че е трябвало да навлезем в реката през пролетта. Зимата вече ни притиска, а тя въпреки това ни съветва да чакаме. Защо?

Помнещата се възхити на прямотата му. Той не се интересуваше, че корабът е наясно с възраженията му относно дали да му се доверят. Тя предпочиташе да е по-вежлива.

— Трябва да изчакаме и да видим. Засега, тя разполага с подкрепата на двукраките. Твърди, че когато моментът настъпи, ще ги използва, за да ни помогнат. Но защо тогава трепери при самото присъствие на този?

Корабът не даде признак, че е наясно с подводния им разговор. Помнещата вкуси лека промяна във водата, минала покрай нея. Сега освен страх, имаше и гняв. Въпреки че беше лишена от обичайната форма на тялото си, раздразнената ѝ кожа продължаваше да се опитва да произведе отровите, отговарящи на емоциите ѝ. Помнещата задейства киселинните си торбички. Нямаше много за извличане. На тялото ѝ му отнемаше време, за да се снабди отново с необходимото. Независимо от всичко, тя зина широко с челюсти и прие слабата отрова на Мълния, след което отговори със своя собствена. Намести се по-удобно до кораба, така че да ѝ е по-лесно да го разбира.

Над тях, двукракият хвана парапета. Всъщност той постави ръце върху тялото на драцената. Помнещата усети треперенето на кораба и пълното пренасочване на вниманието му.

— Добър вечер, Вивачия. — Звукът от гласа на Уинтроу бе приглушен от водата и разстоянието, но допирът му до перилата усилваше усещането от думите му. То се носеше през костите на кораба към Помнещата. Познавам те, казваше досегът му. Чрез назоваването на името, което Мълния ненавиждаше, той изискваше част от нея. При това справедливо, реши Помнещата, въпреки съпротивлението на кораба спрямо него.

— Разкарай се, Уинтроу.

— Бих могъл, но това няма да донесе нищо добро. Знаеш ли какво правех, Вивачия? Медитирах. Протягах се навътре към себе си. Знаеш ли какво намерих?

— Биещото ти сърце? — Корабът го докосна с коравосърдечна жестокост. Помнещата почувства как хватката на момчето се стегна, когато сърцето му прескочи.

— Недей — насечено ѝ се примоли той и добави: — Моля те.

Корабът го пусна неохотно. Уинтроу се опря на парапета. След като дишането му се нормализира, той промълви тихо:

— Знаеш какво намерих, след като се вгледах в себе си. Намерих теб. Преплетена с мен, душа и плът. Корабе, ние сме едно и не можем да се заблудим един друг. Аз те познавам и ти ме познаваш. Никой от двама ни не е това, което твърди, че е.

— Мога да те убия — озъби му се корабът.

— Знам. Но това няма да те отърве от мен. Дори да ме убиеш, аз пак ще остана част от теб. Вярвам, че и ти го знаеш. Опитваш се да ме прогониш надалеч, корабе, но не мисля, че мога да отида толкова далече, че връзката ни да се прекъсне. Това само ще направи и двама ни нещастни.

— Готова съм да поема този риск.

— Аз не съм — меко отвърна Уинтроу. — Предлагам друго решение. Да приемем в какво сме се превърнали и да признаем всичките си проявления. Ако спреш да отричаш човещината в теб, аз ще приема змията и дракона в себе си. В нас — разсъдливо се поправи той.

Тишината се точеше заедно с ромолящата вода. Нещо бавно се надигаше в дебрите на кораба, като отрова, изпълваща шипестата змийска грива. Когато заговори обаче, от нея се разля горчивина като от спукана гнойна рана.

— Подходящ момент за такова предложение, Уинтроу Вестрит. Много подходящ момент.

Тя го повали със замах, както дракон прогонва досадна врана. Двукракият се строполи по гръб на палубата ѝ. Няколко капки кръв от ноздрите му се стекоха и паднаха върху дъските ѝ. Макар драцената да изкрещя в протест, дъските ѝ попиха червената субстанция и го приеха в нея.

Глава шестнадесета

Сделката на Тинтаглия

Рейн пое дълбок, накъсан дъх и отвори очите си в мрака. Беше сънувал драцената, пленена в ковчега си. Сънят все още караше сърцето му да бумти, а тялото му да се поти. Лежеше неподвижно, задъхан и проклинащ създанието и спомените, които му бе оставило. Трябваше да се опита да заспи отново. Скоро щеше да дойде неговата смяна и щеше да съжалява за изгубения заради кошмара сън. Затаи дъх и се заслуша в силното хъркане на Граг и по-тихото дишане на Силдин. Той се замята неспокойно в опит да намери по-удобна позиция сред потните чаршафи. Беше благодарен, че разполага с цяло легло за себе си — много от другите ги споделяха. През последните няколко дни имението Тенира беше залято от хора, така че сега приютяваше представителна група от населението на Бингтаун.

Новоизлюпеният съюз между Стари и Нови Търговци, роби и народа на Трите кораба почти бе умрял в зародиш. Същата група, която се беше събрала около масата на Тенира, заедно с няколко допълнения от представителите на Новите Търговци, дръзко се бе появила в имението Рестарт и бе настояла да влезе. Шпионите им вече бяха видели как оставащите представители на бингтаунския Съвет влизат вътре. Част от по-буйните последователи на Род също се бяха събрали. Рейн се чудеше дали не са си заврели главата в торбата. Серила обаче бе изглеждала спокойна, когато дойде на входа. Род Каерн стоеше и се мръщеше току зад лявото ѝ рамо. Въпреки въсенето му и промърморените оплаквания, съветничката благосклонно ги бе поканила да влязат и да се присъединят към „неформалната дискусия на ситуацията в Бингтаун“. Докато се събираха неспокойно около масата за преговори обаче, от града под тях зазвучаха тръби и сигнални камбани. Рейн се бе стреснал да не би да става въпрос за някаква измама, докато всички се изсипваха навън. Един покривен пазач им бе изкрещял, че към Бингтаун се приближава флотилия от калсидски кораби. Род Каерн бе извадил острие и бе започнал да крещи, че Новите Търговци са нахълтали на тази среща с надеждата да премахнат всички оставащи законни водачи на Бингтаун наведнъж, докато калсидските им съюзници подемаха атаката си. Като бесни кучета, той и поддръжниците му се бяха нахвърлили върху пратениците на Новите Търговци. Изведнъж наизскачаха ножове, които всички бяха обещали да не носят.

Първата кръв от калсидската атака бе пролята именно там — на прага на имението Рестарт. В тяхна защита, представителите на Търговския Съвет се бяха опълчили на Род и бяха възпрели него и сподвижниците му да не избият пратениците на Трите кораба, Татуираните и Новите Търговци. Срещата бе разпусната, тъй като хората избягаха от лудостта на Род и се пръснаха да защитават собствените си къщи и семейства от нашествениците. Това беше преди три дни.

Калсидците бяха пристигнали многобройни като риби, плодящи се на брега. Ветроходни кораби и гребни галери превзеха пристанището и заляха плажовете и кейовете с воини. Тяхната мощ бе надвила дезорганизираните жители на Бингтаун и те бяха пленили Кендри. Награден екипаж го бе извел от пристанището. Корабът не отиде доброволно и се мяташе и дърпаше, докато малките лодки, направлявани от калсидски моряци, го теглеха навън. Рейн не знаеше нищо друго за съдбата на кораба или екипажа му. Зачуди се дали калсидците можеха да го принудят да ги заведе нагоре по реката до Трехог. Бяха ли пощадили живота на семейния му екипаж, за да ги използват като заложници срещу живия кораб?

Калсидците държаха пристанището и околните сгради, сграбчили сърцето на Бингтаун в алчните си ръце. С всеки изминал ден настъпваха все по-навътре в сушата, като систематично грабеха, а после разрушаваха всичко, което не можеха да задигнат. Рейн никога не бе виждал подобна разруха. Оставяха някои основни постройки — складове, в които да съхраняват плячката си, и защитни каменни сгради непокътнати, но сриваха до основи всичко останало. Стари Търговци, Нови Търговци, рибари, амбулантни търговци, курви или роби — за калсидците нямаше никакво значение. Те убиваха и грабеха без изключение. Дългата редица от къщи на Трите кораба гореше, малките им риболовни лодки бяха унищожени, а хората бяха убити или прогонени да търсят подслон при съседите си. Калсидците не показваха никакво желание да преговарят. За предаване не можеше да става и дума. Пленниците бяха оковавани във вериги и държани в един от ветроходните кораби, за да бъдат отведени към нов, робски живот в Калсид. Дори нашествениците да бяха имали съюзници сред бингтаунските жители, не ги пощадиха. Никой не бе неприкосновен за тяхното унищожение.

— Възнамеряват да останат. — Плътният глас на Граг беше тих, но ясен. — След като убият или поробят всички в Бингтаун, калсидците ще се заселят тук и бингтаунският залив ще бъде просто поредната част от Калсид.

— Да не би да те събудих, докато се въртях? — тихо го попита Рейн.

— Не. Не мога да заспя като хората. Толкова съм изморен от това чакане. Знам, че трябваше да организираме съпротивата си, но е трудно междувременно да гледаш цялата тази разруха. Сега, след като часът най-сетне настъпи, всеки миг се влачи, но въпреки това ми се иска да имахме повече време за подготовка. Иска ми се майка и момичетата да избягат в планините. Вероятно биха могли да се скрият там, докато всичко приключи.

— В какъв смисъл да приключи? — горчиво го попита Рейн. — Знам, че трябва да вложим сърце и душа в този набег, но не вярвам да пожънем успех. Ако ги прогоним от плажовете, те просто ще се върнат по корабите си и ще подемат нова атака. Докато контролират пристанището, контролират и Бингтаун. Как ще оцелеем без търговия?

— Не знам. Трябва да има някаква надежда — упорито настоя Граг. — Поне тази каша ни обедини. Сега цялото население трябва да прозре, че ще оцелеем само ако се държим един за друг.

Рейн се опита да прозвучи позитивно, но не успя.

— Има надежда, но тя е нищожна. Ако живите ни кораби се завърнат и ги притиснат в пристанището, мисля, че тогава целият Бингтаун ще се сплоти. Ако имаше как да ги приклещим между плажа и устието на пристанището, можехме да ги избием.

В гласа на Граг се прокрадна тревога.

— Ще ми се да знаех къде са корабите ни или поне колко все още са в изправност. Подозирам, че калсидците ги примамиха надалеч. Те побягнаха, а ние ги подгонихме нанякъде, където вероятно ни е причаквала много по-голяма сила, за да ни унищожи. Как можахме да сме толкова глупави?

— Ние сме търговци, а не воини — отвърна Рейн. — Най-голямата ни сила е и най-голямата ни слабост. Всичко, което знаем, е как да преговаряме, а нашите врагове не се интересуват от подобно нещо.

Граг издаде звук — нещо средно между въздишка и стон.

— Трябваше да съм на борда на Офелия онзи ден. Трябваше да тръгна с тях. Страшна мъка е да чакам и да се надявам, без да знам какво се е случило с баща ми и кораба ни.

Рейн мълчеше. Знаеше много добре как острието на несигурността белязваше душата на човек. Нямаше да обижда Граг, като му казва, че знае как се чувства. Болката на всеки човек беше индивидуална. Вместо това предложи:

— И двамата сме будни. Можем направо да ставаме. Нека идем да говорим в кухнята, за да не събудим Силдин.

— Силдин е буден — тихо рече момчето и се надигна. — Взех решение. Днес ще дойда с вас. Ще се бия.

— Не — припряно му забрани Рейн, след което се овладя. — Не мисля, че това е разумно, Силдин. Твоята позиция е необичайна. Ти може би си единственият останал наследник на семейното си име. Не бива да рискуваш живота си.

— Би имало риск, ако се скрия страхливо тук и не направя нищо — горчиво отвърна Силдин. — Рейн. Моля те. Когато съм с майка ми и баба ми, макар да го правят с добро, те ме карат да се чувствам… млад. Как се предполага да се науча да бъда мъж, ако никога не съм сред мъже? Имам нужда да дойда с вас днес.

— Силдин, ако дойдеш с нас, може и да не пораснеш, за да станеш мъж — предупреди го Граг. — Остани тук. Защити майка си и баба си. Така ще допринесеш най-много за Бингтаун. А и това е твой дълг.

— Не се дръж снизходително с мен — остро му отвърна момчето. — Ако боевете достигнат тази къща, всички ще бъдем покосени, защото, за да стигне битката дотук, означава всички вие да сте мъртви. Идвам с вас. Знам, че смятате, че само ще ви се пречкам и че ще трябва през цялото време да ме пазите, но няма да е така. Обещавам ви.

Граг пое дъх, за да възрази, но Рейн прекъсна и двамата.

— Нека слезем в кухнята и да го обсъдим там. Имам нужда от едно кафе.

— Няма да го получиш — раздразнено му каза Граг. Рейн забеляза усилието му да промени настроението си. — Но все още има чай.

Те не бяха единствените неспокойни. Кухненският огън вече бе разпален и над него къкреше голям котел с яхния. Не само майката и сестрата на Граг, но и жените Вестрит сновяха из голямата стая с претенцията, че готвят. Нямаше достатъчно работа, която да ги занимава. От трапезарията също се чуваше тихо мърморене. Докато храната се подготвяше, на масата бяха донесени няколко подноса. Еке Келтър също беше там. Тя придружи чашата чай, която наля на Граг, с топла усмивка, след което седна срещу него на кухненската маса и каза непринудено:

— Подпалвачите вече тръгнаха. Искаха да са сигурни, че ще са на позиция преди нападението.

Сърцето на Рейн се стегна. Изведнъж всичко стана реално. Надигащите се от пристанищния склад на семейство Друр дим и пламъци бяха сигнал за всички изчакващи нападатели. Дръзки шпиони — най-вече робски момчета, бяха установили, че калсидците са струпали плячката си именно там. Несъмнено щяха да се върнат, за да потушат пожара. Бингтаун щеше да изгори откраднатото му богатство, за да изкара калсидците в по-централна позиция. След като огънят се разгореше, щяха да направят опит да запалят и калсидските кораби чрез огнени стрели. Отряд мъже от Трите кораба, чиито тела щяха да са добре намазани срещу студа във водата, щяха да преплуват до калсидските кораби и да прережат котвените вериги на някои от тях.

Разнообразните бингтаунски групи бяха планували това отвличане на вниманието, за да дезорганизират нашествениците, преди да се впуснат в масова атака. Всеки мъж се беше въоръжил с каквото бе намерил. Древни семейни мечове щяха да се развъртят наравно с тояги и касапски ножове, риболовни пръти и сърпове. Търговци и риболовци, градинари и кухненски роби, днес всички щяха да използват оръдията на труда си за война. Рейн стисна очи за момент. Достатъчно лошо беше да умрат. Трябваше ли да го правят толкова зле въоръжени? Той си наля чаша горещ чай и безмълвно пожела късмет на всички нещастни саботьори, които се прокрадваха тихо през хладната дъждовна нощ.

Силдин, който седеше до него, внезапно здраво сграбчи китката му под масата. Рейн вдигна въпросително очи към момчето и видя как лицето му грейва от необичайно мрачна усмивка.

— Усещам го — каза то с приглушен глас. — А ти?

— Нормално е да се страхуваш — тихо го утеши той. Силдин само поклати глава и освободи захвата си върху Рейн. Сърцето му се сви. Малкият брат на Малта бе преживял твърде много за момче на неговите години. Това бе засегнало разсъдъка му.

Роника Вестрит донесе на масата пресен хляб. Старата жена бе сплела сивеещата си коса и я бе закрепила здраво за главата си. Докато ѝ благодареше, в стаята влезе майка му. Не носеше воал. Никой от Дъждовниците не покриваше лицето си от онзи ден, когато Рейн бе свалил своя на съвещателната маса. Ако всички щяха да са част от този нов Бингтаун, то нека всички се гледаха прямо в очите. Нима люспите, израстъците и искрящите му медни очи бяха толкова различни от татуировките, които покриваха лицата на робите? И неговата майка бе закрепила косата си в стегнати плитки. Носеше панталони, вместо обичайните диплещи се поли. В отговор на озадачения му поглед, тя само отвърна:

— Няма да бъда спъвана от поли, щом нападнем.

Той се взираше в нея в очакване да се усмихне и да извърти думите си в шега. Но тя не се усмихна.

— Нямаше смисъл да го обсъждаме — каза му тихо. — Знаехме, че всички ще възразите. Време е мъжете от Бингтаун да си спомнят, че когато дойдохме за първи път по този край, жените и децата рискуваха точно толкова, колкото и мъжете. Днес всички ще се бием, Рейн. По-добре да умрем в битка, отколкото да живеем като роби, след като мъжете ни умрат в опит да ни защитят.

Граг проговори с нездрава усмивка:

— Е, това прозвуча много оптимистично. — Очите му огледаха майка му за момент. — И ти ли?

— Естествено. Да не мислиш, че ставам само да ти сготвя, а после да те изпратя да умреш? — Нария Тенира изрече горчивите думи, докато поставяше на масата горещ ябълков пай. Следващите ѝ думи бяха по-нежни. — Направих го за теб, Граг. Знам, че ти е любимото. А ако предпочиташ, в трапезарията има месо, ейл и сирене. Тези, които излязоха преди вас, искаха обилна закуска против студа.

Това можеше да е последното им хранене заедно. Ако днес калсидците ги надвиеха, щяха да открият килера празен. Вече нямаше смисъл да съхраняват каквото и да е, нито храна, нито живота на обичните си. Въпреки надвисналата разруха — или може би именно заради нея, топло изпеченият плод, ухаещ на мед и канела, никога не бе миришел така вкусно на Рейн. Граг го наряза на щедри парчета. Рейн постави първото парче пай пред Силдин и прие друго за себе си.

— Благодаря — каза той. Не можеше да измисли какво друго да каже.

Докато кръжеше високо над бингтаунското пристанище, къкрещият в Тинтаглия гняв най-сетне се разбушува. Как смееха да се отнасят така с един дракон? Можеше и да е последната от вида си, но си оставаше Господарка на Трите царства. Въпреки това в Трехог я бяха пренебрегнали сякаш беше просяк, хлопащ на вратата им. След като бе направила един кръг над града и бе изревала, за да ги предупреди, че ще каца, те не си бяха направили труда да разчистят пристана от хора и стока. Когато най-накрая кацна, хората се бяха разбягали с писъци, докато махащите ѝ крилете събаряха щайги и варели в реката.

Бяха се скрили от нея, отнасяйки се към посещението ѝ с презрение, вместо да ѝ предложат месо и подобаващо посрещане. Тя бе чакала, като си казваше, че са изплашени. Скоро щяха да се овладеят и да ѝ отправят полагащото се приветствие. Вместо това те бяха изпратили група мъже, носещи импровизирани щитове, лъкове и копия. Бяха се приближили към нея в редица сякаш беше заблудена крава, която трябваше да бъде върната в стадото, а не господарка, на която да служат.

Въпреки това бе сдържала нрава си. Бяха минали много от техните поколения, откакто за последно бяха призовани от дракон. Вероятно бяха забравили подходящите любезности. Щеше да им даде шанс. Когато ги поздрави за правилно отправения ѝ поклон обаче, някои се държаха сякаш не можеха да я разберат, а други закрещяха „тя проговори, тя проговори“, като че ли това беше някакво чудо. Търпеливо бе изчакала да приключат да се карат помежду си. Най-накрая избутаха една жена напред. Тя насочи треперещото си копие към Тинтаглия и настоятелно попита:

— Защо си дошла?

Можеше да стъпче жената или да разтвори челюсти и да я изпръска с облак отрова. Но Тинтаглия преглътна гнева си и само изиска:

— Къде е Рейн? Доведете го пред мен.

Жената стисна по-здраво копието си, за да овладее треперенето му.

— Той не е тук! — пискливо заяви тя. — Сега се махай, преди да сме те нападнали!

Тинтаглия изплющя с опашка и запрати една пирамида от щайги в реката.

— Изпратете ми Малта тогава. Изпратете някого, който има достатъчно акъл първо да разговаря, а после да отправя заплахи.

Говорителката им отстъпи назад до редицата страхливи воини, където се посъветва за кратко. Пристъпи само две крачки напред от закрилата на тълпата, преди да обяви:

— Малта е мъртва, а Рейн не е тук.

— Малта не е мъртва — раздразнено възкликна Тинтаглия. Връзката ѝ с женския човек не беше така силна, както преди, но и все още не беше изчезнала. — Това ме изморява. Пратете ми Рейн или ми кажете къде мога да го намеря.

Жената се изпъна.

— Ще ти кажа само, че не е тук. Махни се!

Това преля чашата. Тинтаглия се изправи на задните си крака, а после се сгромоляса на предните, като накара кея да се залюлее бясно. Жената се олюля и падна на колене, а някои от воините зад нея разбутаха редиците и побягнаха. С един размах на опашката си, Тинтаглия разчисти кея от щайги и варели. Сграбчи хилавото копие на жената между зъбите си, скърши го на трески и ги изплю встрани.

— Къде е Рейн? — изрева тя.

— Не ѝ казвай! — извика един от воините, но един млад мъж скочи напред от тях.

— Не я убивай! Моля те! — примоли се той на драцената и хвърли унищожителен поглед към останалите копиеносци. — Няма да жертвам Ала заради Рейн! Той ни докара дракона на главите, той да се оправя с него. Рейн не е тук, драконе. Отиде с Кендри в Бингтаун. Щом искаш Рейн, търси го там. Не тук. Не ти предлагаме нищо, освен битка.

Някои закрещяха, че той е предател и страхливец, но други застанаха на негова страна и казваха на драцената да си тръгне и да потърси Рейн. Тинтаглия беше отвратена. Тя се вдигна отново на задните си крайници и позволи на притиснатата жена да избяга, спусна ноктестите си предни крака тежко на пристана, впи ноктите си и ги дръпна назад, така че да разцепи дъските му. Те се смачкаха като сухи листа. С един размах на опашката си премаза две гребни лодки, завързани за кея. Позволи им да видят, че причинява тази разруха без никакво усилие.

— Няма да ми струва нищо да срутя целия ви град! — изрева им тя. — Запомнете го, хилави двукраки. Не ме виждате, нито пък чувате за последно. Когато се върна, ще ви науча на уважение и ще ви обуча как да служите на една Господарка на Трите царства.

Тогава те се обединиха или по-точно се опитаха. Няколко от тях се спуснаха към нея, свели копията си. Тя не атакува. Вместо това разтвори криле, скочи леко във въздуха и за пореден път се приземи с цялата си тежест върху кея. Сблъсъкът запрати края на човеците нагоре и изстреля бъдещите защитници във въздуха. Те паднаха лошо, като се приземиха тежко. Поне един се цамбурна във водата. Тя не чака да я обиждат повече, а се изстреля във въздуха, като отново накара пристана да се заклати неудържимо. Докато се издигаше, хората се разкрещяха, някои размахваха юмруци, други се присвиваха страхливо.

За нея нямаше никакво значение. Тя претърси въздуха. Бингтаун. Това трябваше да е миризливото крайбрежно градче, над което бе прелетяла. Щеше да потърси Рейн там. И преди беше говорил от нейно име; можеше да го направи отново и да накара останалите да разберат какво ги очаква, ако не изпълнят нарежданията ѝ.

А сега беше тук, яхнала хладния зимен вятър над сгушения долу град. Зимното небе над нея беше обсипано с чезнещи бели звезди, а отдолу, сред предимно спящия град се мержелееха разпръснато няколко жълти светлини. Изгревът скоро щеше да разбуни човешкото гнездо. Лъхна я противната воня на изгоряло. Пристанището беше изпълнено с кораби, а по протежението на бреговата линия горяха неравномерно разпределени сигнални огньове. До тях видя мъже, които сновяха изнервено. Тя се зарови в спомените си. Война. Наблюдаваше смрадта и безредието на войната. Внезапно, от една постройка край кея под нея в оранжев пламък разцъфна гъст дим. Надигна се гълчава. Зоркият ѝ поглед различи фигурите на тичащи мъже, които се отдалечаваха, докато значително по-голяма група се приближаваше към пожара.

Тя се спусна по-ниско, за да установи какво се случва. Едновременно с това чу непогрешимия съсък на летящи стрели. Огнените снаряди я пропуснаха и вместо това се забиха в един кораб, където пламъците им бързо изгаснаха. Последва втори залп. Този път платното на един от корабите пламна. Почти мигновено огнените езици плъзнаха нагоре, по намазания с катран горящ стълб и към нея. Тя припряно замаха с криле, за да набере височина, а въздушната струя от прелитането ѝ раздуха игривите пламъци. Хората, стоящи на палубата на горящия кораб, закрещяха от удивление. Те засочиха покрай горящото си платно право към драконовия силует над кораба.

Тя чу опъна на тетива и една стрела просвистя край нея. Драцената избегна заблудилия се снаряд, но други полетяха към нея без закъснение. Една от крехките пръчки все пак успя да я уцели, като се срещна със здравите люспи на корема ѝ, без да причини вреда. Тинтаглия беше едновременно удивена и оскърбена. Смееха да се опитват да я наранят? Човеците се опитваха да се противопоставят на волята на един дракон? В нея припламна гняв. Небесата наистина бяха останали твърде дълго без крила в просторите си. Как смееха човеците да си помислят, че те са господарите на този свят? Сега щеше да ги научи колко глупава беше тази представа. Избра най-големия от корабите, прибра крилата си и се спусна надолу към него.

Никога преди не беше се изправяла в битка срещу кораб. Сред всичките ѝ драконови спомени имаше само няколко, в които хората се бяха противопоставяли на драконите. Тя бързо откри, че да сграбчи въжетата с ноктите си е лоша идея. Поклащащите се съдове не предложиха задоволително съпротивление срещу атаката ѝ. Те се заклатушкаха надалеч от нея, а платната и въжетата се омотаха около ноктестите ѝ крака. С бясно разтърсване тя се отскубна на свобода от кораба. Размаха криле, за да набере отново височина. Озовала се високо над пристанището, Тинтаглия измъкна ноктите си от оплетената бъркотия от въжета, греди и платна, след което с удоволствие ги загледа как падат, разбиват се в средата на една галера и потапят малкия съд.

На второто си прелитане за своя плячка избра един двумачтов кораб. Мъжете на борда, видели я да се спуска към тях, изпълниха въздуха със стрели, които задрънчаха по тялото ѝ и западаха върху кораба долу. Докато прелиташе покрай него, размаха опашка и събори и двете мачти. Те паднаха, оплетени в платна и въжета, но Тинтаглия се дръпна настрани от тях. Премина ниско над една галера и мъжете на борда ѝ наскачаха през борда в морето. Тя изрева от задоволство. Колко бързо се бяха научили да се боят от нея!

Размахът на големите ѝ криле караше някои от лодките да се поклащат. Надигнаха се множество крясъци и викове в преклонение пред яростта ѝ. Тя се издигна към небето, след което се завъртя обратно към пристанището. Тогава зимното слънце се откъсна от хоризонта и за миг, върху тъмната вода под нея, тя зърна ослепителното отражение на блестящото си тяло. Зоркият ѝ поглед обходи града. Пожарите продължаваха да горят незагасени, битките на нищожните човеци бяха изоставени. Всички очи бяха насочени нагоре към нея, всякакво движение беше заменено от вцепенено преклонение пред гнева ѝ. Сърцето ѝ полетя от щастие при вида на възхитения им взор. Ароматът на страха им, който достигна до ноздрите ѝ, я опияни и я изпълни с мощ. Тинтаглия пое дъх и изкрещя, като заедно със звука освободи и облак млечнобяла отрова, която се понесе на сутрешния вятър. Изминаха няколко секунди, преди удовлетворението от агонизиращите писъци да я достигне. На корабите под нея капките отрова разяждаха кожа и дълбоко захапваха плътта, пронизваха кости и прояждаха стомаха, преди да преминат от другата страна на гърчещите се тела на жертвите. Бойна злъч, родена сред киселинните води на родното ѝ място, достатъчно силна да пробие многопластовата броня на зрял дракон, преминаваше неизчерпаемо през воднистата плът на човеците и със съсък през дървото на корабите им. И най-нищожната капчица причиняваше незаздравяваща рана. Дотук с тези, които се бяха опитали да пронижат кожата ѝ със стрели!

Тогава, през смута и писъците, през пращящите пламъци и свистящия вятър, един самотен, ясен глас привлече вниманието ѝ. Тя завъртя глава, за да отдели звука от всички останали. Пееше глас, момчешки глас, висок, но не писклив. Думата звънтеше сладко и вярно в него:

— Тинтаглия, Тинтаглия! Синя кралице на ветрове и небеса! Тинтаглия, о, великолепна, страшна в красотата си, прекрасна в яростта! Тинтаглия, Тинтаглия!

Острият ѝ поглед откри малката фигура. Той стоеше сам на върха на купчина боклуци, нехаещ, че силуетът на тялото му беше идеална цел за стрелите. Стоеше изправен, радостен, с повдигнати ръце и ѝ пееше на езика на Древните. Ласкателството му я плени и той вплете името ѝ в песента си, изричайки го с неизмерима сладост.

Крилете ѝ събраха въздуха под тях. Тя се накланяше и извърташе в грациозни спирали, докато се опираше на въздушните течения. Песента му се виеше заедно с нея и я обвиваше в омайваща възхвала. Не можеше да му устои. Драцената се заспуска все по-ниско и по-ниско, за да чуе ласкавите му думи. Повредените кораби побягнаха от пристанището. Нея вече не я интересуваше. Нека вървят.

Този град не беше добре устроен за посрещането на дракон. Въпреки това, недалеч от очарователния ѝ ухажор имаше площад, който щеше да свърши работа за приземяването ѝ. Докато пляскаше с криле, за да забави спускането си, много от хората изтичаха припряно настрани и потърсиха убежище сред ненадеждните развалини на постройките. Тя не им обърна внимание. Веднъж стъпила на земята, драцената разтърси величествените си криле, а после ги прибра. Главата ѝ се залюля в такт с думите на менестрела.

— Тинтаглия, Тинтаглия, що засенчваш ведно луна и слънце. Тинтаглия, по-синя от дъговата арка, искряща от сребро по-ярко. Тинтаглия бързокрила, остронокта, що вдъхваш в недостойните смъртта. Тинтаглия, Тинтаглия.

Очите ѝ се завихриха в наслада. Колко време беше минало от последната изпята драконова възхвала? Тя погледна към момчето и видя, че беше запленено от нея. Очите му искряха с отразената ѝ красота. Драцената си спомни, че беше докосвала този човек и преди. Той беше с Рейн, когато го беше спасила. Тогава това разгадаваше мистерията. Понякога се случваше смъртен да бъде запленен от драконовия допир. Младите бяха особено податливи на подобно свързване. Погледна привързано към малкото създание. Пеперуда, обречена от краткостта на дните си и все пак стояща тук, пред нея, безстрашна в преклонението си.

Тинтаглия разпери широко крилете си в знак на одобрение. Това беше най-голямата чест, която дракон можеше да окаже на смъртен, макар че детинската му песен почти не я заслужаваше — колкото и сладостни да бяха думите му, той трудно можеше да мине за умел менестрел. Крилете ѝ затрептяха и синьото и сребърното в тях заблещука на леки вълнички под светлината на зимното слънце. Това го запрати в смаяно мълчание.

Тя с веселие осъзна присъствието на другите човеци. Те стояха на разстояние и надничаха иззад дървета и над стени. Стискаха оръжията си и трепереха от страх пред нея. Тя изви дългия си врат сякаш да се почисти, за да могат да видят добре оформените ѝ мускули. Извади ноктите си, които оставиха следи по павиращите камъни на улицата. Небрежно наклони глава и погледна надолу към дребния си почитател. Нарочно завъртя очи, за да привлече душата му в тях, докато не почувства колко болезнено запрепуска сърцето в гърдите му. Тя го освободи и той жадно започна да гълта дъх след дъх, макар някак да успя да се задържи на крака. Наистина беше достоен да пее възхвала за дракон, нищо че беше малък.

— Е, менестреле — весело измърка тя. — Търсиш ли някаква облага в замяна на песента си?

— Пея от радост за твоето съществуване — смело отговори той.

— Това е добре — отвърна му тя. Другите, прикрили се човеци зад Силдин, пристъпиха съвсем малко по-близо до нея, стиснали оръжия в готовност. Глупаци. Тя стовари опашката си върху калдъръма и те отново се изпокриха по скривалищата си. Драцената се засмя с глас. Но ето че напред пристъпи още един, който не се страхуваше от нея, и смело излезе насреща ѝ. Рейн носеше меч, но го бе оставил да виси от ръката му с острието надолу.

— Върна се значи. — Говореше тихо. — Защо?

Тинтаглия изсумтя.

— Защо? Защо не? Ходя, където си поискам, човеко. Не ти се полага да разпитваш една Господарка на Трите царства. Малкият е избрал по-удачна роля. Би било по-мъдро да правиш като него.

Рейн допря окървавения връх на острието си в земята. Тя подуши по него кръв, както и потта и дима от битка. Той се осмели да ѝ се намръщи.

— Разчистваш няколко вражи кораба от пристанището ни и очакваш да пълзим от благодарност?

— Приписваш си значимост, която не съществува, Рейн Купрус. Не ме е грижа за враговете ви — само за моите. Те ме предизвикаха със стрели и срещнаха подобаващ край, какъвто ще сполети всеки, който ми се опълчи.

Тъмнокосият Дъждовник се приближи. Сега успя да види, че се подпираше на меча си. Беше по-изморен, отколкото бе предполагала. По лявата му ръка бе засъхнала тънка ивица кръв. Човекът повдигна очи, за да я погледне, и зимната слънчева светлина проблесна по люспестото му чело. Тя размърда развеселено уши. Той носеше белега ѝ и дори не предполагаше. Беше неин и въпреки това си мислеше, че може да премери воля с нейната. Държането на момчето беше по-подходящо. Макар то също да гледаше нагоре към драцената, в очите му се четеше обожание, а не упорство. Момчето имаше потенциал.

За съжаление, на потенциала му трябваше време да се развие, време, с което точно сега тя не разполагаше. Ако искаше да спаси малкото останали змии, човеците трябваше да действат бързо. Тя насочи погледа си към Рейн. Имаше достатъчно опит с човеците, за да знае, че другите щяха да послушат него, а не някакво момче. Щеше да говори чрез него.

— Имам задача за теб, Рейн Купрус. Тя е от изключителна важност. Ти и приятелите ти трябва да оставите всичко друго, за да се захванете с нея, и да не мислите за нищо друго, докато не я изпълните.

Той се взираше невярващо в нея. Другите човеци бяха привлечени иззад развалините. Не се приближиха прекалено, но стояха така, че да чуват какво говори на Рейн, без да привличат излишно внимание върху себе си. Гледаха я с ококорени очи, готови колкото да избягат, толкова и да я поздравят. Герой или враг, чудеха се те. Тя ги остави да се чудят и се съсредоточи върху Рейн. Но той ѝ се възпротиви.

— Сега ти си приписваш значимост, която не съществува — каза ѝ студено. — Нямам никакво желание да изпълнявам каквото и да било за теб, драконе.

Думите му не я изненадаха. Тя се надигна на задните си крака и се извиси над него. Разгърна крилете си, за да подчертае още по-силно размера си.

— Тогава нямаш никакво желание да живееш, Рейн Купрус — уведоми го тя.

Той трябваше да затрепери пред нея. Не го направи. Засмя се.

— Тук си права, червей Тинтаглия. Нямам никакво желание да живея и това вече е по твоя вина. Когато остави Малта да намери смъртта си, уби всякакво уважение, което някога съм изпитвал към теб. А с Малта умря и желанието ми за живот. Така че покажи ми най-лошото, на което си способна, драконе. Само че аз никога повече няма да превия врат пред теб и твоето иго. Съжалявам, че се опитах да те освободя. По-добре да беше умряла в мрака, преди да притеглиш моята любима към смъртта ѝ.

Думите му я шокираха. Не само заради непоносимо грубото му отношение. Той наистина вече не изпитваше никакво страхопочитание към нея. Това жалко двукрако, създание на няколко кратки вдишвания, беше готово да умре на мига, защото… тя изви глава и го огледа внимателно. Ах! Защото вярваше, че тя бе позволила спътницата му да умре. Малта.

— Малта не е мъртва — възкликна отвратено тя. — Хабиш емоциите и помпозните си думи за нещо, което си си въобразил. Остави настрана подобни глупости, Рейн Купрус. Задачата, която трябва да изпълниш, е неизмеримо по-важна от чифтосването на един човек. Оказвам ти честта с начинание, което може да спаси целия ми вид.

Драцената лъжеше. Презрението му нямаше граници. Той самият бе обходил реката по цялата ѝ дължина на Кендри и не бе намерил и следа от възлюбената си. Малта беше мъртва, а този дракон щеше да излъже, за да го подчини на волята си. Той се взря пренебрежително покрай нея. Нека го поразеше на място. Нямаше да ѝ каже и дума повече. Вирна брадичка, сключи челюсти и зачака да умре.

Въпреки всичко, това, което видя, го накара да отвори широко очи. Докато се взираше покрай Тинтаглия, зърна как към нея от руините се прокрадваха бегли сенки. Те се движеха, спираха, движеха се и всеки път се приближаваха все повече до драцената. Кожените им брони и конските опашки ги определяха като калсидци. Бяха се окопитили, въпреки разтрошените кораби в пристанището, въпреки количеството мъртви, и сега, с мечове и пики в ръка, с бойни брадви в готовност, те настъпваха към драцената. Мрачна усмивка изви устните на Рейн. Този развой на събитията го устройваше идеално. Нека враговете му се избият един друг. Когато приключеха, той щеше да се разправи с оцелелите. Наблюдаваше ги как се приближават, без да каже нищо, освен че им пожела късмет.

Граг Тенира обаче излезе напред и извика:

— Драконе, пази си гърба! При мен, Бингтаун, при мен! — След което глупакът се хвърли към калсидците, повел не повече от шепа окървавени членове на домочадието си в нападение, за да защити дракона.

Бърза като нападаща змия, драцената се извъртя, за да посрещне нападателите си. Тя даде израз на гнева си с рев и замаха с криле, без да се интересува, че с това си действие принуди част от защитниците си да се затъркалят. Спусна се към калсидците, раззинала широко паст. Драцената издиша върху тях. Рейн не можа да види нищо повече, но въпреки това резултатът беше ужасяващ. Калените воини отскочиха от нея, пискащи като деца. В този момент по всяко лице започна да се стича кръв. Миг по-късно облекло и кожени брони се свлякоха на парцали от бликащите кръв тела. Някои се опитаха да побегнат, но направиха само няколко крачки, преди да се препънат. Едни от телата се разпаднаха на парчета, докато се свличаха долу. Тези, които бяха най-далеч от драцената, успяха да отстъпят с олюляване, ала след това се срутиха пищящи на земята. Дори крясъците не траяха дълго. Тишината, последвала заглъхващите им гъргорещи звуци, беше оглушителна. Граг и хората му се заковаха на място, страхуващи се да приближат кървавите тела.

Рейн почувства, че му се повдига. Калсидците бяха врагове, по-низки от кучетата, и не заслужаваха милост. Но да види което и да е създание да умре както тези мъже, беше разтърсващо. Дори сега телата продължаваха да се разлагат и в резултат — да губят формата си. Глава, отделила се от гръбнака, се търкулна и застана на една страна, докато плътта се свличаше от рушащия се череп. Тинтаглия завъртя масивната си глава, за да насочи погледа си към Рейн. Очите ѝ се въртяха — нима ужасът му я развеселяваше? Само преди миг ѝ беше казал, че вече не цени живота си. Това не се беше променило, но също така знаеше, че всяка друга смърт е за предпочитане пред тази, на която току-що бе станал свидетел. Той се стегна, решен да умре мълчаливо.

Откъде Граг Тенира намери кураж, Рейн не можеше да каже. Той пристъпи смело между Дъждовника и драцената и повдигна високо меча си. Тинтаглия настръхна от възмущение. Тогава бингтаунският Търговец се поклони ниско и постави острието в краката ѝ.

— Аз ще ти служа — предложи ѝ той. — Само освободи пристанището ни от тези вредители и ще се заема с всяка задача, която предложиш. — Мъжът се огледа наоколо. Погледът му ясно подканяше и останалите да се присъединят към него. Малка част от тях се домъкнаха по-близо, но повечето останаха на разстояние. Самият Силдин се приближи уверено и застана до Граг. На Рейн му призля от блясъка в очите на момчето, когато то погледна нагоре към драцената. Силдин беше толкова млад и така заслепен от създанието. Запита се дали майка му и брат му също бяха гледали на него по този начин, когато така упорито се бе застъпвал за драцената. Беше пуснал съществото на свобода сред света и цената за това безумие се беше оказала Малта.

Очите на Тинтаглия проблеснаха, докато изучаваше Граг.

— Да не би да ме мислиш за слугиня, че да бъда купена с възнаграждения? Несъмнено драконите не са изчезнали чак толкова отдавна от света? Волята на един дракон има предимство пред каквито и да било жалки човешки цели. Ще спрете този конфликт и ще насочите вниманието си към моите желания.

Силдин проговори, преди Граг да успее да отвърне:

— След като видяхме зрелището на гнева ти, велика, как бихме могли да желаем друго? Онези другите, нашествениците, те оспорват волята ти. Виж как се опитаха да те нападнат още преди да разберат повелята ти. Порази ги и ги прогони от бреговете ни, ширококрила кралице на небесата. Освободи съзнанията ни от мислите за тях, за да можем доброволно да пренасочим вниманието си към твоите възвишени цели.

Рейн се втренчи в момчето. Откъде знаеше да използва такива думи? И нима мислеше, че беше толкова лесно да се надхитри един дракон? Развеселен, той загледа как огромната глава на Тинтаглия се приведе надолу, така че ноздрите ѝ бяха на едно ниво с колана на Силдин. Тя побутна съвсем леко момчето и то се олюля.

— Златоусти, нима мислиш, че можеш да ме заблудиш? Нима мислиш, че красивите думи ще ме убедят да се трудя като животно за собствените ви цели? — В гласа ѝ се долавяше едновременно привързаност и сарказъм.

Момчешкият глас на Силдин прозвуча ясно и откровено.

— Не, господарке на вятъра, не се опитвам да те заблудя, нито да преговарям с теб. Моля за този дар, велика, за да можем ние да се съсредоточим по-пълноценно върху възложената ни от теб задача. — Той пое дъх. — Ние сме дребни създания с кратък живот. Трябва да пълзим пред теб, защото така сме сътворени. И малките ни съзнания са сътворени по подобен начин, изпълнени със собствените ни краткотрайни тревоги. Помогни ни да успокоим страховете си, искряща кралице. Прогони нашествениците от нашия бряг, за да можем да те изслушаме с незатормозени съзнания.

Тинтаглия отметна глава назад и изрева от удоволствие.

— Виждам, че ти ми принадлежиш. Предполагам, че е нормално, предвид колко си млад и колко близо беше по време на първото разгръщане на крилете ми. Нека спомените на стотици Древни менестрели станат твои, мъничък, за да можеш да ми служиш подобаващо. А сега тръгвам — не за да изпълня повелята ти, а за да демонстрирам могъществото си.

Тя се изправи, по-висока от сграда, и се надигна на задните си крака като боен кон. Рейн видя как мощните ѝ бедра се напрягат и се хвърли на земята. Миг по-късно го удари струя въздух и прахоляк. Той остана така, докато маховете на сребристосините ѝ криле я понасяха нагоре към небето. Изправи се и се взря с широко отворени очи към вече малката фигурка над него. Ушите му бяха като натъпкани с памук. Докато се взираше, Граг ненадейно го хвана за ръката.

— Какво си мислеше, че да я предизвикваш така? — настоя Търговецът. Той вдигна благоговеещ поглед. — Великолепна е. И е единствената ни възможност. — Той се ухили към Силдин. — Беше прав, младежо. Драконите променят всичко.

— Някога и аз вярвах в това — кисело каза Рейн. — Остави обаянието ѝ. Тя е толкова измамна, колкото и великолепна. В сърцето ѝ има място единствено за собствените ѝ интереси. Ако се преклоним пред волята ѝ, тя ще ни пороби също толкова сигурно, колкото и калсидците.

— Грешиш. — Макар да беше малък и незначителен, Силдин сякаш се извисяваше от удоволствие. — Драконите не са поробили Древните, няма да поробят и нас. Има множество начини, по които различните хора да живеят съвместно, Рейн Купрус.

Рейн погледна надолу към момчето и поклати глава.

— Откъде ти идват подобни идеи, момче? И подобни думи, които да омагьосат един дракон да ни пощади?

— Сънувам ги — духовито отвърна Силдин. — Когато сънувам, че летя с нея, я чувам как говори на себе си. Кралица на небесата, ездачка на утрото, великолепна. Говоря ѝ така, както тя говори на себе си. Това е единственият начин да разговаряш с дракон. — Той скръсти тънките си ръце на тясната си гръд. — Така я ухажвам. Толкова ли е различно от начина, по който ти говореше на сестра ми?

Внезапното напомняне за Малта и как я бе ласкал и величал се заби като нож в сърцето му. Рейн понечи да се извърне от момчето, което му се усмихваше така непоносимо, но Силдин се протегна и хвана ръката му.

— Тинтаглия не лъже — каза с приглушен глас. Очите му срещнаха тези на Рейн и настояха за доверието му. — Тя ни смята за твърде незначителни, за да ни мами. Повярвай ми. Щом казва, че Малта е жива, значи е така. Сестра ми ще се върне при нас. Но за да го разбереш, трябва да ми позволиш да те насочвам, както аз позволявам на сънищата ми да ме насочват.

В близост до пристанището се разнесоха крясъци. Всички мъже около тях се втурнаха в търсене на по-удобна позиция за наблюдение. Рейн не изпитваше такова желание. Калсидци или не, драцената погубваше същества от собствения му вид. Той чу пукота на скършващи се масивни греди — несъмнено още един кораб бе лишен от мачтите си.

— За негодниците вече е твърде късно да се измъкнат! — злорадо ликуваше някакъв боец наблизо.

Недалеч, другите също се въодушевиха.

— Вижте как се носи. Тя наистина е кралица на небесата!

— Тя ще прочисти бреговете ни от тези мръсни калсидци!

— О! Разнебити корпуса с един замах на опашката си!

До него, Граг безмълвно вдигна меча си. Изтощението явно го беше напуснало.

— При мен, Бингтаун! Нека им покажем, че който достигне брега жив, няма да остане за дълго така. — Той потегли, като леко подтичваше, а хората, които по-рано страхливо се бяха изпокрили сред руините, забързаха след него, така че накрая, на разрушения площад останаха само Рейн и Силдин.

Момчето въздъхна.

— Трябва бързо да отидеш и да събереш хора от всички групи в Бингтаун. Ще е добре, когато се пазарим с драцената, да сме единодушни.

— Вероятно си прав — разсеяно отвърна Рейн. Той си припомняше странните сънища от собствените си младини. Сънуваше погребания град, оживен от светлина, музика и хора, а драцената му говореше. Понякога подобни сънища навестяваха онези, които прекарваха твърде много време там долу. Но със сигурност се ограничаваха само до Дъждовните Търговци.

С копнеж, Рейн се протегна да избърше с палец прахта от бузата на момчето… И се втренчи безмълвно във ветрилообразната сребриста люспа, която бе открил на скулата на Силдин.

Глава седемнадесета

Бингтаунски преговори

Покривът на Търговския Съвет го нямаше. Калсидците бяха довършили започнатото от Новите Търговци. Роника подбираше пътя си през почернелите останки от срутилия се покрив. Беше продължил да гори и след като беше паднал и беше прошарил стените със сажди и дим. Гоблените и знамената, които преди украсяваха залата, висяха на овъглени парцали. Горе бяха останали няколко греди, обгорени до черно. Следобедното небе заплашваше с дъжд, докато гледаше надолу, сивкаво, към събранието в безпокривната сграда, но бингтаунските Търговци упорито бяха настояли за среща в постройка, която вече не можеше да ги подслони. Роника си помисли, че това е показателно за легендарната упоритост на Търговците.

Още повече че имаше някаква особена равнопоставеност да стои рамо до рамо с другите, събрали се тук. Бингтаунски Търговци, Нови Търговци, татуирани роби и мускулести риболовци, занаятчии и прислужници, всички бяха там заедно с приятелите и роднините си.

Те изпълваха залата. Озовалите се отвън седяха на стълбището, скупчени в групички по стъпалата. Въпреки различния им произход, хората споделяха някаква необичайна прилика. На всички лица бяха изписани шокът и мъката от калсидското нашествие, и хаосът, който беше причинило. Те бяха еднакво застрашени от битките и пожарите — от най-богатия бингтаунски Търговец до смирения кухненски роб. Дрехите им бяха изцапани със сажди или кръв, а понякога и с двете. Повечето бяха размъкнати. Децата се гушеха близо до родители или съседи. Оръжията се носеха открито. Разговорите бяха приглушени и тихи и повечето касаеха дракона.

— Тя издиша върху тях и те просто се стопиха като восък.

— Разцепи целия корпус само с един удар на опашката си.

— Даже и калсидците не заслужават подобна смърт.

— Дали? Заслужават такава смърт, каквато успеем да им осигурим.

— Драконът е благословия от Са, изпратена да ни спаси. Трябва да подготвим благодарствени дарове.

Голяма част от хората стояха безмълвно, вторачили поглед в издигнатата каменна платформа, предназначена за избраните от всяка група представители.

Серила също беше там — като представител на Джамаилия, придружена от мръщещия се до нея Род Каерн. Присъствието му на подиума накара Роника да изскърца със зъби, но се принуди да не се взира в него. Беше се надявала, че Серила е приключила с Род след необмисленото му нападение над Новите Търговци. Как можеше да е толкова глупава? Съветничката стоеше свела поглед сякаш беше дълбоко замислена. Беше облечена прекалено изискано в сравнение с останалите на платформата — дълга нежнобяла роба, украсена с пресичащи се златни ивици плат. Подгъвът ѝ бе съсипан от пепел и сажди. Въпреки дългите ръкави на одеждата и дебелия вълнен плащ, който носеше, съветничката беше обвила ръце около себе си сякаш ѝ беше студено.

Спарс Келтър също беше на платформата, а кръвта по грубата му рибарска дреха днес не беше рибешка кръв. Жена с едър кокал и татуировки, които се простираха по бузата и се пренасяха върху врата ѝ, стоеше от едната му страна. Дужиа, представителка на Татуираните, носеше разкъсани панталони и туника на кръпки. Голите ѝ крака бяха мръсни. Грубата превръзка около горната част на ръката ѝ показваше, че е била в сърцето на битката.

Търговците Девуше, Конри и Друр представляваха бингтаунския Съвет. Роника не знаеше дали бяха единствените останали председатели на Съвета, или бяха единствените, достатъчно смели да рискуват да си навлекат недоволството на Каерн и поддръжниците му. Те стояха доста далече от Серила и Род. Поне това разделение бе установено.

Мингсли беше там от името на Новите Търговци. Богато извезаната му жилетка беше сериозно експлоатирана през последните няколко дни. Той стоеше на отсрещната страна, на която стоеше робинята, и избягваше погледа ѝ. Роника бе чула, че Дужиа не бе водила лесен живот като негова робиня и той имаше основателна причина да се страхува от нея.

На ръба на подиума, поклащащ крака, непривично спокоен седеше внукът на Роника, Силдин. Очите му шареха по тълпата под него и излъчваха угриженост. Само Мингсли се бе осмелил да оспори правото му да бъде там. Силдин бе срещнал погледа му открито.

— Ще говоря от името на всички ни, когато драцената се появи — увери го той. — И ако се наложи, ще говоря от нейно име пред вас. Трябва да съм тук, за да може да ме забележи сред тълпата.

— Какво те кара да мислиш, че тя ще дойде тук? — попита Мингсли.

Силдин се бе усмихнал с неземна усмивка.

— О, ще дойде. Не бой се — отвърна му Силдин. Той мигна бавно с очи. — Сега тя спи. Коремът ѝ е сит. — Когато внук ѝ се усмихваше, сребристите люспи по бузите му се надипляха и блестяха. Мингсли се бе втренчил, след което се бе отдръпнал от момчето. Роника се боеше, че вече забелязва синьо блещукане под напуканата повърхност на устните му. Как беше възможно да се промени толкова много за толкова кратко време? Също толкова озадачаващо беше и неестественото удоволствие, което той изпитваше от тези промени.

Яни Купрус — представителка на Дъждовните земи, стоеше закрилнически зад Силдин. Роника се радваше, че тя е тук, но се чудеше какви бяха мотивите ѝ. Щеше ли да изяви претенции към последния наследник на семейство Вестрит и да го отведе в Трехог? А ако не го направеше, какво място имаше той в Бингтаун?

Кефрия беше застанала така близо до платформата, че можеше да се протегне и да докосне момчето си. Но не го правеше. Дъщерята на Роника мълчеше, откакто Рейн беше довел Силдин при тях. Тя бе погледнала към сребристата ивица от люспи по върховете на бузите на сина си, но не ги беше докоснала. Силдин радостно ѝ беше казал, че Малта е жива — така беше казал драконът. Кефрия не бе продумала и дума в отговор на тези вести, поради което Силдин я бе хванал за ръката като че да я събуди от сън.

— Майко. Остави скръбта си настрана. Тинтаглия може да ни върне Малта. Знам, че може.

— Ще чакам това да се случи — слабо бе отвърнала Кефрия. Нищо друго. Сега се вглеждаше нагоре в сина си сякаш беше призрак, сякаш една плетеница от люспи го бе изличила от нейния свят.

Непосредствено зад Кефрия стоеше Рейн Купрус. И той като Яни вече не се забулваше. От време на време Роника виждаше как хората се обръщаха и се взираха в Дъждовниците, но и двамата бяха твърде заети, за да се обидят. Рейн бе потънал в разговор с Граг Тенира. Двамата очевидно не споделяха едно и също мнение и водеха цивилизован, но напрегнат спор. Тя се надяваше, че той няма да предизвика разногласия между двама им тази вечер. Бингтаун се нуждаеше от всяко подобие на единност, което успееше да събере.

Очите на Роника обходиха събралите се хора с цялото им разнообразие. Тя се усмихна мрачно. Силдин си оставаше неин внук — въпреки люспите, той си оставаше Вестрит. Може би промените по лицето му нямаше да са по-голямо клеймо от татуировките, които някои от другите щяха да носят без срам в новия Бингтаун. Един от корабите, на които драконът бе прекършил мачтите, беше пълен с бингтаунски пленници. Много от тях вече бяха принудително татуирани, лицата им бяха белязани със символите на похитителите им, така че всеки мародер да получи печалбата си, щом ги продадяха в Калсид. Калсидците бяха изоставили разрушения кораб и се бяха опитали да избягат с галерите, но Роника не мислеше, че някой е успял да се измъкне. Жителите на Бингтаун се бяха отправили на импровизирани салове към въпросния съд, за да спасят роднините си, докато драконът преследваше калсидските си жертви. Голяма част от хората, които никога не биха предположили, че ще носят робска татуировка, сега разполагаха с такава, включително и няколко Нови Търговци. Роника подозираше, че в резултат на това щяха да сменят позициите си.

Безпокойството караше хората непрестанно да се движат. Щом драконът се бе завърнал от калсидския си лов, бе наредил на представителите им да се съберат с уговорката, че скоро ще се заеме с тях. По това време слънцето още беше високо в небето. Сега нощта бе близо, а драконът все още не беше се върнал. Роника отново насочи погледа си към подиума. Щеше да е интересно да види кой щеше да се опита да въведе ред на събранието и кого щеше да подкрепи тълпата.

Роника очакваше, че Серила ще се позове на авторитета на сатрапа, но Търговецът Девуше пристъпи към ръба на подиума. Той повдигна ръцете си високо и тълпата заглъхна.

— Събрали сме се тук в бингтаунската Търговска зала. Тъй като Търговецът Дуикър беше убит, аз ще заема мястото му като председател на бингтаунския Търговски Съвет. Предявявам правото си да говоря пръв. — Той огледа насъбралата се тълпа в очакване на някакво несъгласие, но засега всички мълчаха.

Девуше продължи да излага очевидното.

— Събрали сме се тук, всички жители на Бингтаун, за да обсъдим как да постъпим с дракона, който така неочаквано дойде при нас.

Това беше вдъхновяващо, помисли си Роника. Девуше не споменаваше нищо за различията, които бяха запратили града в битка в самото начало. Той насочваше вниманието на всички им, като едно цяло, към проблема с дракона. Мъжът продължи:

— Тя прогони калсидската флота от пристанището ни и излови няколко лутащи се групи от нашественици. За момента изчезна от небесните ни пространства, но каза, че скоро ще се върне. Преди да го направи, трябва да решим как да подходим. Тя освободи пристанището ни. Какво сме готови да ѝ предложим в замяна?

Той спря да си поеме дъх. И това беше грешка, защото стотици гласове се надигнаха със стотици различни отговори.

— Нищо. Нищо не ѝ дължим! — ядосано изрева един мъж, докато в същото време и друг се постара да бъде чут:

— Синът на Търговеца Тенира вече сключи сделка от наше име. Граг ѝ каза, че ако прогони калсидците, ще ѝ помогнем с каквато задача ни постави. Това изглежда честно. Нима един бингтаунски Търговец се отмята от думата си, била тя и дадена на дракон?

— Трябва да му приготвим дарове. Драконът ни освободи. Трябва да предложим благодарности на Са, че ни изпрати такъв герой!

— Аз не съм Търговец! Брат ми също, ние няма да се обвържем с думата на някой друг!

— Убийте го. Всички легенди за дракони предупреждават за тяхната подлост и жестокост. Трябва да подготвяме защитата си, вместо да стоим да си говорим.

— Тишина! — изрева Мингсли, след като пристъпи напред, за да застане до Девуше. Той беше набит мъж, ала силата на гласа му продължаваше да изненадва Роника. Докато оглеждаше тълпата, се видя всичкото бяло около очите му. Роника осъзна, че беше изключително изплашен. — Нямаме време за разправии. Трябва бързо да достигнем съгласие. Трябва да посрещнем дракона като единен народ, щом се върне. Съпротивата ще е грешка. Видяхте какво направи на онези кораби и онези мъже. Трябва да я умиротворим, ако искаме да избегнем същата участ.

— Може би някои от тук присъстващите заслужават същата участ като калсидците — безсърдечно отбеляза Род Каерн. Той излезе напред и застана заплашително близо до набития търговец. Мингсли отстъпи назад от него, щом Род се извърна към тълпата. — По-рано чух съществото да говори ясно. Търговец вече се е споразумял с дракона. Драконът е наш! Тя принадлежи на бингтаунските Търговци. Трябва да почетем сделката си, бингтаунски Търговци, без да се обръщаме за помощ към който и да е от чужденците, които се опитват да си присвоят града ни за свой. С дракона на наша страна, Бингтаун може не само да отблъсне мръсните калсидци обратно до земите им, но може да изтласка и Новите Търговци накуп с крадливите им роби. Всички чухме новините. Сатрапът е мъртъв. Не можем да разчитаме на помощта на Джамаилия. Бингтаунски Търговци, огледайте се. Намираме се в руините на нашата зала в един опустошен град. Как стигнахме дотук? Като допуснахме сред нас алчните Нови Търговци, хора, които дойдоха тук в нарушение на нашата харта, за да ограбят земята ни и да ни превърнат в просяци! — Устните му се изкривиха от омраза, докато се взираше в Мингсли. Род присви очи и предложи: — Как можем да се отплатим на нашия дракон? С месо. Нека драконът ни отърве от всички натрапници.

Случилото се след думите му стъписа всички. Макар възгласите на възмущение, предизвикани от думите му, да прераснаха в силен тътен, съветничка Серила пристъпи решително напред. Род се обърна изненадано към нея и тя постави малката си ръка в центъра на гръдта му. Оголила зъби от внезапното усилие, тя го избута от платформата. Падането беше кратко — щеше да е лесен скок, ако го беше очаквал, но той не беше. Род се прекатури с вик, размахал ръце. Роника чу острото пропукване на главата му, когато се удари в пода, както и последвалия болезнен вой. Около него се струпаха мъже. Имаше кратко боричкане.

— Отдръпнете се от него! — извика Серила и за един объркващ момент Роника помисли, че го защитава. — Махнете се или споделете неговата участ! — Като капчици вода, чезнещи в пясъка, малкото излезли да помогна на Род, отстъпиха и ненадейно се сляха с тълпата. Самият Род остана, задържан неподвижно от сграбчилите го мъже, с ръка, извита зад гърба. Той стисна зъби заради болката, но успя да запрати проклятие към Серила. Сред хората, които го държаха, имаше и Стари, и Нови Търговци. След едно кимване от съветничката, те го извлякоха надалеч от съвещанието. Докато гледаше как го отвеждат, Роника се зачуди какво щяха да правят с него.

Внезапно, съветничка Серила вдигна глава и огледа събралите се. За първи път Роника видя по лицето ѝ плам сякаш в нея пребиваваше истински дух. Тя дори не погледна след мъжа, когото беше отхвърлила. Стоеше изправена, цялостна и — макар и временно — нещата бяха под неин контрол.

— Не можем да толерираме Род Каерн и другите, които мислят като него — високо обяви тя. — Той се опитва да сее раздор, когато имаме нужда от единство. Говори против властта на сатрапството сякаш то е погинало заедно със сатрап Косго. Вие знаете, че това не е така! Чуйте ме, жители на Бингтаун. Дали сатрапът е жив, или не, в момента няма значение. Това, което има значение, е, че той ме остави на власт, за да поема тежестта на управлението му, ако той загине. Няма да го предам, както няма да предам и поданиците му. Каквито и да сте, поотделно или заедно, вие сте поданици на сатрапа и сатрапството ви управлява. Поне в това можете да бъдете равностойни и единни. — Тя спря и остави погледа си да обходи другите на подиума с нея. — Никой от вас не е нужен тук. Способна съм да говоря от името на всички ви. Още повече че до каквото и споразумение да достигна с дракона, то ще обвързва всички ви еднакво. Не е ли най-добре така? Да оставите някого, който не е обвързан лично с Бингтаун, някой безличен, да говори от името на всички ви?

Почти успя. След Род, думите ѝ звучаха разумно. Роника Вестрит наблюдаваше как хората заразменяха погледи. Тогава от другия край на платформата заговори Дужиа:

— Говоря от името на Татуираните, като казвам, че не желаем повече от „равенството“, което сатрапът ни предоставя. Вече сами ще определяме равенството си, като жители на Бингтаун, а не като поданици на Джамаилия. Ще имаме право на глас относно обещанията, които ще бъдат дадени на този дракон. Твърде дълго други се разполагаха с труда и живота ни. Повече няма да търпим.

— От това се боях — намеси се Мингсли. Той насочи треперещ пръст към татуираната жена. — Вие, робите, ще развалите всичко. Интересувате се само от отмъщение. Несъмнено ще направите всичко по силите си да предизвикате дракона, за да стоварите гнева му върху главите на господарите си. Но щом всичко приключи, дори всичките ви господари сред Новите Търговци да умрат, вие ще сте същите хора, каквито сте и днес. Не сте способни да се самоуправлявате. Забравили сте какво е да сте отговорни. Доказателство за това е държанието ви, откакто предадохте законните си господари и изоставихте наложената от тях дисциплина. Върнахте се към онова, което бяхте, преди господарите ви да поемат контрол над вас. Погледни се, Дужиа. Ти първо беше крадла и едва после робиня. Заслужаваше съдбата си. Ти избра живота си. Трябваше да го приемеш. Само че господар след господар те хващаше да крадеш и да лъжеш, докато картата на онези, на които си служила, не се разпростря по лицето, та чак до врата ти. Дори не трябва да си тук горе и да предявяваш претенции да говориш.

— Добри ми хора на Бингтаун, робите не са отделен народ, освен че са белязани заради престъпленията си. Направо дайте думата и на курвите по този въпрос, или на джебчиите. Нека послушаме Серила. Всички ние сме джамаилци, Стари и Нови Търговци, и всички трябва да бъдем доволни да сме обвързани от думата на сатрапа. Говоря от името на Новите Търговци, когато казвам, че приемам съветничка Серила да преговаря с дракона от наше име.

Серила се изпъна и изправи рамене. Усмивката ѝ изглеждаше искрена. Погледна покрай Мингсли, за да обгърне и Дужиа с усмивка.

— Като представител на сатрапа, аз, разбира се, ще преговарям и за вас. За всички вас. Новият Търговец Мингсли не е обмисли добре думите си. Нима е забравил, че в момента в Бингтаун татуировки носят и хора, чието единствено провинение е, че са били заловени от калсидците? За да може градът да оцелее и да процъфтява, трябва да се върне към най-старите си корени. Според хартата той е бил място, където находчиви прокуденици са можели да създадат нов дом и нов живот за себе си. — Тя се засмя леко и обезоръжаващо. — Оставена тук, да упражнявам властта на сатрапа, аз също съм в някакъв смисъл изгнаница. Никога повече няма да се върна в Джамаилия. Също като вас, аз трябва да стана жител на Бингтаун и да изградя нов живот за себе си. Погледнете ме. Представете си, че представлявам всичко, което е Бингтаун. Елате — нежно ги прикани тя. Обгърна с поглед цялата тълпа. — Приемете ме. Дайте ми възможността да говоря от името на всички вас и да ни обвържа в едно общо споразумение.

Яни Купрус поклати със съжаление глава, докато пристъпваше напред, за да вземе думата.

— Сред нас има такива, които не желаят да бъдат обвързани с думата на сатрапа — или с думата на когото и да било, освен нашата собствена. Говоря от името на Дъждовните земи. Какво е направила за нас Джамаилия, освен да ограничава търговията ни и да краде половината от печалбите ни? Не, съветничке Серила. Ти не си моя съветничка. Обвързвай Джамаилия както намериш за добре, но Дъждовните земи няма да търпят повече това потисничество. Ние знаем повече за този дракон от теб. Няма да ти позволим да се пазариш с живота ни, за да го умиротвориш. Хората ми са ме избрали да говоря за тях и точно това ще направя. Нямам право да оставя гласовете им да бъдат заглушени от твоя. — Яни погледна надолу и размени поглед с Рейн.

Роника долови, че двамата се бяха подготвили за настоящата ситуация.

Рейн заговори отдолу.

— Послушайте я. Не бива да се доверяваме на драцената. Трябва да предпазите сетивата си от нейното обаяние, а сърцата си — от умелите ѝ думи. Говоря от позицията на човек, който дълго е бил заблуждаван от нея и е платил за тази заблуда с тежка, болезнена загуба. Изкушението да наблюдаваш красотата ѝ и да повярваш, че е едно невероятно, мъдро създание, изскочило от легендите, за да ни спаси, е голямо. Но не бъдете толкова лековерни. Тя ще ни принуди да повярваме, че е по-висша от нас — наш завоевател и владетел само заради това, което е. Драцената не е по-добра от нас и в сърцето си знам, че не е нищо повече от звяр, достатъчно хитър, че да борави умело с думите. — Той извиси глас, за да бъде чут от всички. — Беше ни казано, че тя спи, за да се възстанови по-бързо от преяждането си. Смее ли някой да попита с какво е преяла? С какво месо се е нахранила? — Докато думите достигаха до слушателите му, той добави: — Много от нас по-скоро биха умрели, отколкото да продължат да бъдат роби. Е, аз по-скоро бих умрял, отколкото да стана неин роб или закуска.

Светът внезапно притъмня. Миг по-късно множеството бе облъхнато от студена струя въздух, съдържаща отвратителната воня на змии. Хората се заприсвиваха сред сенките на дракона, надали гневни крясъци и писъци на ужас. Някои инстинктивно потърсиха заслон в близост до стените, докато други се опитаха да се скрият сред множеството на тълпата. Тогава сянката отмина, чезнещата светлина на деня се завърна, а Роника почувства как драцената се приземи в пределите на залата. Съприкосновението с теглото ѝ се разнесе по павиращите камъни и накара стените на помещението да се разтресат. Макар че вратите бяха твърде малки, за да я пропуснат, Роника се зачуди дали яките каменни стени биха могли да устоят на един решителен щурм от страна на дракона. След малко съществото се издигна и положи предните си, ноктести крака на върха на стената. Голямата колкото каруца глава върху змийския ѝ врат ги изгледа отвисоко. Тя изсумтя и струята въздух, която ноздрите ѝ избълваха, наруши равновесието на Рейн Купрус.

— Значи съм звяр, достатъчно хитър, че да говори, така ли? А тогава какво определение ще дадеш на себе си, човеко? Как можеш да твърдиш, че си ми равен, с твоите нищожни години и съкратена памет?

Всички се отдръпнаха назад към другарите си, за да разчистят пространството около обекта на недоволството на Тинтаглия. Дори дипломатите на подиума повдигнаха ръце, за да предпазят лицата си, сякаш се бояха да не споделят наказанието на Рейн. Всички очакваха да го видят как умира.

С движение, което накара Роника да поеме рязко дъх, Силдин скочи ловко от ръба на платформата. Той застана в полезрението на дракона и смело постави тялото си между Рейн и гневния взор на създанието. Приведе се в любезен поклон към него.

— Добре дошла, блестяща! — Всяко око и ухо беше насочено към него. — Събрахме се тук, както ни повели. Чакахме твоето завръщане, владетелко на небесата, за да узнаем каква е задачата, която желаеш да изпълним.

— Ах. Разбирам. — Драцената повдигна глава, за да наблюдава по-добре събралото се множество. Забелязваше се повсеместна присвитост, едно непреднамерено коленичене пред нея. — Значи не сте се събрали, за да заговорничите срещу мен?

— Никой не е обмислял насериозно подобно нещо! — храбро излъга Силдин. — Вероятно сме просто човеци, но не сме глупави. Кой сред нас би могъл да си помисли да се изправи срещу люспестото ти могъщество? Разказахме си много истории относно днешните ти доблестни дела. Всички чуха за страховития ти дъх, за вятъра, който пораждат крилете ти и за силата на опашката ти. Всички признават, че без твоето славно могъщество, враговете ни щяха да ни пометат. Помисли колко скръбен можеше да е този ден за нас, тъй като вместо нас, те щяха да имат честта да ти служат.

Роника се запита към кого ли бяха насочени думите му. Дали ласкаеше драцената, или напомняше на събралата се тълпа, че и другите човеци можеха да ѝ служат също толкова добре? Хората от Бингтаун можеха да бъдат заменени. Може би единственият начин да оцелеят беше доброволно да се съгласят да ѝ служат.

Големите сребристи очи на Тинтаглия се завихриха топло от ласкателството на Силдин. Роника се взря във вихрещите се дълбини и се почувства притеглена към създанието. Наистина беше великолепна. Припокриването на люспите върху лицето ѝ напомняха на Роника за подвижните връзки от верижката на изтънчено бижу. Главата на Тинтаглия леко се поклащаше насам-натам, докато преценяваше събралия се народ. Роника се почувства омаяна от това движение, неспособна да откъсне поглед. Драцената беше едновременно сребриста и синя; всяко движение предизвикваше появата и на двете по люспите ѝ. Изяществото на извития ѝ врат беше като на лебед. Роника бе връхлетяна от желанието да докосне драцената и собственоръчно да открие дали плавно диплещата се кожа е топла или студена. Всички наоколо пристъпваха към нея, омаяни от нейната прелест. Роника почувства как напрежението се отцеди от тялото ѝ. Все още се чувстваше изтощена, но това беше хубава умора, като леката болка в мускулите в края на ползотворен ден.

— Това, което искам от вас, е просто — меко каза драцената. — Човеците винаги са били строители и копачи. В природата ви е да оформяте околната среда според нуждите си. Този път ще оформите света според моите нужди. В Дъждовната река има място, където водите са плитки. Искам да отидете там и да ги направите достатъчно дълбоки, за да може една морска змия да премине. Това е всичко. Разбрахте ли?

Зададеният въпрос, изглежда, разкъса мълчанието им. Хората започнаха леко изненадано да шептят помежду си. Това беше всичко, което искаше? Това просто нещо?

Тогава от задните редици на тълпата един мъж изкрещя въпросително:

— Защо? Защо искаш змиите да могат да ходят нагоре по Дъждовната река?

— Те са млади дракони — спокойно му отвърна Тинтаглия. — Трябва да отидат нагоре по реката до специално място, където да се опашкулят, за да могат да станат зрели дракони. Някога, близо до Дъждовния град Трехог имаше специален терен за излизане от реката, но блатата са погълнали тези топли, пясъчни брегове. Нагоре по реката все още съществува място, което може да свърши работа. Стига змиите да могат да го достигнат.

Очите ѝ се завъртяха замислено за момент.

— Ще са им необходими пазачи, докато са опашкулени. Ще трябва да ги защитавате от хищници по време на зимните месеци, докато се променят. Това е задача, която някога бе споделяна от драконите и Древните. Древните построиха градовете си недалеч от земите за излюпване с цел по-добре да пазят пашкулите ни, докато пролетта не доведе необходимата за излюпването слънчева светлина. Ако не беше един от тези градове, намиращ се близо до долната земя за излюпване, аз нямаше да бъда спасена. Можете да строите там, където някога живееха Древните.

— В Дъждовните земи? — попита някой потресено. — Водата е киселинна. Само дъждовната вода е питейна. Земята непрестанно се тресе. Хората, които живеят там твърде дълго, полудяват. Децата им се раждат мъртви или деформирани, а с годините телата им стават чудовищни. Всички знаят това.

В гърлото на драцената се надигна необичаен звук. Всеки мускул по тялото на Роника се напрегна, докато не осъзна какво представляваше. Смях.

— Хората могат да живеят по поречието на Дъждовната река. Трехог е доказателство за това. Преди Трехог обаче, много преди това, имаше чудни градове по бреговете на реката. И отново може да има. Ще ви покажа как да направите водата годна за пиене. Земята е слегнала; ще трябва да живеете по дърветата, както правят в Трехог — това е неизбежно.

Роника почувства странно гъделичкане в съзнанието си. Тя замига учестено. Нещо… ах. Ето какво се беше променило. Драцената бе отместила поглед към друга част от тълпата. Сега Роника се чувстваше по-съсредоточена. Реши да бъде по-предпазлива спрямо вихрещия ѝ се поглед.

От платформата заговори Яни Купрус. Гласът ѝ потрепери, щом се осмели да се обърне към драцената, но думите ѝ бяха изпълнени с желязна решителност.

— Хората наистина могат да живеят в Дъждовните земи. Но не и без съответната цена и не и без умение. Ние сме доказателство за това. Дъждовните земи са притежание на Дъждовните Търговци и ние няма да позволим да ни бъдат отнети. — Тя поспря и си пое разтреперан дъх. — Никой друг не знае как да преживява покрай реката, как да строи по дърветата или как да преодолява сезоните на лудост. Погребаният град, който някога разкопавахме за стока, вече е изгубен за нас. Трябва да открием друг начин да се издържаме. Въпреки това Дъждовните земи са наш дом. Няма да ги дадем.

— Тогава вие трябва да пазите през зимата — гладко ѝ отвърна драцената. Тя наклони глава. — По-подходящи сте за тази задача, отколкото предполагате.

Яни видимо събра решителност.

— Вероятно можем да го направим. Ако се изпълнят определени условия. — Тя измести поглед към множеството. — Нека запалим факли. Уточняването на детайлите може да отнеме време.

— Но несъмнено не много — каза с предупредителен тон драцената.

Яни не се уплаши.

— Това не е задача за шепа мъже с лопати. Ще ни е нужна помощта на инженери и работници от Бингтаун, за да издълбаем речния канал за теб. Това ще изисква планиране и много работници. Населението на Трехог може да не е достатъчно многобройно, за да подкрепи подобно начинание само.

Гласът на Яни стана по-уверен и доби интонацията на пазарящ се търговец. Това ѝ беше добре познато.

— Разбира се, ще има трудности за преодоляване, но Дъждовните Търговци са свикнали с усложненията, които предлагат Дъждовните земи. Работниците ще трябва да бъдат хранени и подслонени. Хранителните запаси ще трябва да се внесат от другаде, а това изисква живите ни кораби като Кендри, който ни беше отнет. Ти, разбира се, ще ни помогнеш да си го върнем, нали? Както и да разчистим устието на реката от калсидци и да го задържим така, за да могат запасите да преминават свободно?

Очите на драцената леко се присвиха.

— Разбира се — отвърна леко сковано. — Сигурна съм, че това ще ви удовлетвори.

Из безпокривната зала се палеха факли. Тяхната яркост като че ли само подсили тъмнината на нощното небе. Студ започваше да обзема събралата се тълпа. На светлината на факлите дъхът на хората ставаше видим и те се присламчваха един към друг, за да споделят топлината на телата си. Нощното небе започна да извлича топлината на краткия ден, но никой не помисли да си тръгне. Пазарлъкът беше в кръвта на Бингтаун, а тази сделка беше твърде важна, за да не присъстват на създаването ѝ. Отвън се извисяваше мъжки глас, който предаваше преговорите на хората, които изчакваха там.

Яни сключи вежди.

— Ще трябва да построим втори град, в близост до „горния терен за излюпване“, за който говориш. Това ще отнеме време.

— Време, с което не разполагаме — нетърпеливо заяви драцената. — Изключително важно е работата да започне възможно най-скоро, преди да загинат още змии.

Яни безпомощно сви рамене.

— Ако е необходима бързина, тогава ще са необходими и повече работници. Може да се наложи да ги доведем чак от Джамаилия. Трябва и да им се плати. Откъде ще дойдат парите?

— Пари? Да им се плати? — попита драцената, започнала да се разгневява.

Неочаквано Дужиа взе думата, като пристъпи към ръба на подиума, за да застане до Яни.

— Няма нужда да се ходи до Джамаилия за работници. Хората ми са тук. Татуираните бяха доведени тук, за да работят, без изобщо да им се плаща. Някои от нас биха се съгласили да отидат нагоре по реката и да свършат тази работа не за пари, а за възможност. Възможност за собствени домове и бъдеще. Дайте ни храна и подслон като за начало. Ще работим, за да подсигурим съдбата си.

Яни се обърна, за да се изправи лице в лице с нея. Лицето на жената просветна с надежда. Тя заговори ясно и отчетливо, излагайки условията на сделката.

— Ако дойдете в Дъждовните земи, трябва да станете част от тях. Не можете да страните от нас. — Тя се взря дълбоко в очите на Дужиа, но Татуираната жена не извърна поглед от Дъждовните люспи и мекото сияние в очите на Яни. Търговката ѝ се усмихна. Внезапно очите ѝ се зареяха над тълпата. Изглежда, виждаше Татуираните в нова светлина. — Децата ви ще трябва да избират съпрузите си измежду нас. Внуците ви ще бъдат Дъждовници. Веднъж щом дойдете в Дъждовните земи, няма да можете да ги напуснете. Не можете да се делите от нас и от начина ни на живот. А той не е лесен. Много ще умрат. Разбирате ли какво предлагате?

Дужиа прочисти гърло. Яни върна погледа си върху нея и тя го посрещна открито.

— Казваш, че трябва да станем част от Дъждовните земи. Вие се наричате Дъждовни Търговци. Това ли е, което ще станем? Търговци? С правата на Търговци?

— Онези, които се оженят за Дъждовни Търговци, винаги стават Дъждовни Търговци. Смесете семействата си с нашите и ваше става наше.

— Домовете ни ще бъдат наши собствени? Всичко, с което се сдобием, ще бъде наше?

— Разбира се.

Дужиа отправи поглед към събралото се множество. Очите ѝ търсеха групите на Татуираните.

— Това е, което ми казахте, че искате. Домове и притежания, които да оставите на децата си. Да бъдете равни на съседите си. Дъждовниците ни предлагат именно това, като справедливо ни предупреждават за предстоящи трудности. Аз говорих от ваше име, но всеки от вас трябва да вземе решение.

Някой изсред редиците на Татуираните се провикна с въпрос:

— А ако не искаме да отидем в Дъждовните земи? Тогава какво?

Серила пристъпи напред.

— Говоря със силата на Сатрапството. От тук насетне няма да има повече роби в Бингтаун. Татуираните са Татуирани — ни повече, ни по-малко. Ще наруша оригиналната харта на бингтаунските Търговци, ако издигна Татуираните до тяхното равнище. Не мога да направя това. Но мога да постановя, че от тук нататък, в съответствие с оригиналните закони на Бингтаун, сатрапство Джамаилия няма да признава робството или претенциите на робовладелци в Бингтаун. — Тя остави гласа си да заглъхне драматично. — Татуирани, вие сте свободни.

— Винаги сме били свободни! — извика някой от тълпата, с което развали момента за съветничката.

Мингсли направи последен опит да запази работната си ръка.

— Но несъмнено работниците с договор са друго…

Той бе прекъснат не само от многобройните викове на тълпата, но и от рева на драцената.

— Достатъчно. Разрешавайте тези незначителни проблеми в собственото си време. Не ме интересува как оцветявате кожата си или как се наричате, стига да свършите работата. — Тя погледна към Яни Купрус. — Можеш да вземеш инженери и проектанти от Бингтаун. Имаш работна ръка. Утре аз самата ще полетя да освободя Кендри и да намеря другите живи кораби, за да ги изпратя при теб. Давам ти дума, че ще пазя водите между Трехог и Бингтаун от всякакви неприятелски кораби, докато приключите със задачата. Несъмнено всичко вече е съгласувано.

Небето беше черно. Драцената беше блестящо в сребристо и синьо създание. Главата ѝ нежно се залюля над тях, докато изчакваше съгласието им. Мъждукащата от факлите светлина галеше удивителния ѝ образ. Роника се почувства като част от приказка за вълшебство, свидетелка на невероятно чудо. Изведнъж ѝ се стори, че оставащите дребни проблеми не заслужаваха да бъдат обсъждани. Нима Тинтаглия не беше отбелязала, че са същества с тъй кратък живот? Със сигурност нямаше чак такова значение какво се случва в един такъв проблясък на времето, какъвто заемаха те. Да служат на Тинтаглия, за да върнат драконите сред хората, щеше да им позволи да оставят следа в един по-велик свят.

През тълпата премина въздишка на съгласие. Роника също кимна бавно с глава.

— Малта — тихо пророни Кефрия до нея. Думата притесни Роника. В залата бе станало толкова тихо, че звукът беше като камъче, хвърлено в спокойно езеро. Няколко глави се извърнаха към тях. Дъщеря ѝ пое дълбоко дъх и изрече името по-силно: — Малта.

Драцената се обърна, за да ги погледне — в очите ѝ се четеше недоволство.

— Какво има? — попита тя.

Кефрия закрачи към дракона с гневна походка.

— Малта! — изкрещя тя името. — Малта беше моя дъщеря. Беше ми казано, че ти си я прикоткала към смъртта ѝ. А сега, благодарение на някаква нечестива магия, синът ми, единственото ми останало дете, стои пред теб и те възхвалява. Всичките ми съжители започват да шепнат и да се усмихват, като те видят, като бебета, очаровани от лъскава висулка.

Докато Кефрия говореше, Роника почувства странна нервност. Как смееше да говори така на това великолепно и доброжелателно същество; създанието, спасило цял Бингтаун, да е отговорно за смъртта на Малта? За момент Роника се почувства объркана, сякаш се будеше от дълбок сън.

— Но, майко… — поде умоляващо Силдин и я хвана за ръката. Кефрия строго избута сина си настрана, така че да е извън опасност, и продължи да говори. Напиращият в нея гняв заради начина, по който драцената манипулираше тълпата, бе пропукал вледененото ѝ сърце. Яростта се заизлива заедно с болката.

— Аз не се поддавам на обаянието ти. Наистина обмислям как да ти отмъстя. Ако е толкова немислимо да не величая виновника за смъртта на дъщеря ми, тогава най-добре ме убий на мига. Разтопи с дъха си плътта от костите ми. Ще си заслужава, ако това отвори очите на сина ми за теб, както и очите на другите, склонни да пълзят в краката ти. — Тя изплю последните си думи. Очите ѝ обходиха събраното множество. — Вие отказвате да се вслушате в думите на Рейн Купрус. Гледайте сега и вижте какво в действителност представлява това създание.

Драцената прибра врата си назад. Мекото, студено сияние на сребристите ѝ очи ги караше да приличат на бледи звезди. Огромните ѝ челюсти се разтвориха широко, но Кефрия най-накрая бе намерила кураж. Силдин стоеше вцепенен от ужас, а очите му прескачаха от майка му към драцената. Прониза я усещането, че като че ли не можеше да избере между двете. Всички останали се отдръпнаха назад вкупом, надалеч от Кефрия — драцената поемаше дъх. Тогава Роника си проби път и застана до дъщеря си. Пое ръката ѝ и двете се взряха предизвикателно в съществото, отнело живота на Малта и сърцето на Силдин. Кефрия успя отново да намери гласа си:

— Върни ми децата! Или ми дай смърт!

Отнякъде, в тях се блъсна Рейн Купрус и избута всички им встрани. Кефрия се олюля и падна на колене, а Роника се смъкна до нея. Чу ужасения вик на Яни Купрус от платформата. Младият Дъждовник стоеше сам там, където те бяха били допреди малко.

— Бягайте! — нареди им той и се извъртя, за да се изправи лице в лице с драцената. Лицето му бе изкривено от ярост. — Тинтаглия! — изрева той. — Спри! — В ръката си държеше оголен меч.

За учудване на всички, драцената замръзна. Челюстите ѝ все още зееха отворени. Една-единствена капка се бе събрала на един от многобройните ѝ зъби. Тя се стече и падна на каменния под на залата, където камъкът засъска и отстъпи.

Но не Рейн я беше спрял, а Силдин. Той бе пристъпил тихо напред, за да проточи врат нагоре към Тинтаглия. Думите и държанието му излекуваха сърцето на Кефрия.

— Моля те, не ги наранявай! — разтреперано се примоли момчето, без следа от ухажорските му маниери. — Моля те, драконе, те са моето семейство и са ми толкова скъпи, колкото твоето на теб. Всичко, което искаме, е да си върнем сестра ми. Ти си така могъща, не можеш ли да ни дадеш това? Не можеш ли да ни я върнеш?

Рейн сграбчи Силдин за рамото и го бутна към майка му. Кефрия го хвана сред вцепененото си мълчание. Синът ѝ си оставаше неин, независимо колко люспи имаше по лицето си. Тя го притисна по-плътно към себе си и почувства как хватката на майка ѝ върху рамото ѝ се стегна. Семейство Вестрит стояха заедно, независимо какво можеше да ги сполети.

— Никой не може да върне мъртвите, Силдин — с равен тон му каза Рейн. — Безполезно е да искаш това от нея. Малта е мъртва. — Докато повдигаше глава, за да предизвика драцената, някаква игра на факлите запрати светлината им да затанцува по покритото му с люспи лице, което му придаде драконово излъчване като на Тинтаглия. — Кефрия е права. Няма да бъда съблазнен. Без значение какво можеш да направиш за Бингтаун, истинската ти същност трябва да бъде разобличена, за да не допуснем да заблудиш някой друг с хитрините си. — Той се обърна към събралото се множество и разтвори широко ръце. — Чуйте ме, жители на Бингтаун! Тя ви е омаяла с обаянието си. Не можете да имате доверие на това създание. Тя няма да спази думата си. Когато ѝ е изгодно, ще захвърли всички сделки с твърдението, че някой толкова велик като нея не може да бъде обвързан от споразумение с нищожни същества като нас. Помогнете ѝ и ще върнете към живот една раса на тирани! Опълчете ѝ се сега, докато все още е само тя.

Тинтаглия отметна глава назад и нададе раздразнен рев, който несъмнено бе разтресъл звездите в орбитите им. Кефрия се присви назад, но те не побягнаха. Драцената повдигна предните си крака от ръба на стената и отново удари с все сила в земята. При съприкосновението, по стената плъзна огромна, назъбена цепнатина.

— Изтощаваш ме! — изсъска тя на Рейн. — Казваш, че лъжа. Отравяш мислите на другите с жлъчните си думи. Лъжа? Не спазвам дадената дума? Ти лъжеш! Погледни в очите ми, човеко, и познай истината.

Тя завря огромната си глава в него, но Рейн удържа на мястото си. Роника, стиснала Кефрия за раменете, се опита да я издърпа назад, но тя не помръдваше. Дъщеря ѝ сграбчи Силдин, докато той се дърпаше към дракона. Стояха като жива картина, замръзнала статуя на страх и копнеж. Тогава Кефрия чу как Рейн издиша шумно и не пое нов дъх. Беше прикован от бързо въртящите се сребристи очи на драцената. Създанието не го докосваше, но Дъждовникът се бе привел към нея, а мускулите му се бяха напрегнали сякаш удържаше огромна сила. Кефрия се протегна, за да го задържи, но кожата му бе като камък под допира ѝ. Устните му се движеха, но от тях не излизаше звук.

Внезапно очите на драцената спряха сребристото си въртене. Рейн падна в краката им като кукла с прерязани конци. Той се просна неподвижно на студения каменен под.

Рейн не бе знаел, че тя може да се пресегне и да докосне ума му толкова лесно. Докато се взираше в очите ѝ, той я почувства и я чу в мислите си.

— Невярващ малък човек — язвително се обърна тя към него. — Преценяваш ме спрямо собствените си действия. Аз не съм те предавала. Виниш ме, защото не успя да намериш женската си, но аз вече бяха спазила думата си към теб. Не можах да спася твоята Малта. Направих всичко по силите си, след което те оставих да разрешиш проблема си. Ти се провали. Това не беше по моя вина и не заслужавам да бъда хулена заради него. Провалът е твой, малък мъжки. Не съм и излъгала. Отвори се. Докосни ме и разбери, че говоря истината. Малта е жива.

На два пъти преди бе докосвал душата си с тази на Малта. Сред потайната задушевност на сънната кутия, в свързването, възможно благодарение на добре посипаното с прах магическо дърво, мислите им се бяха смесили. Бяха сънували чудесно заедно. Споменът за това още разпалваше кръвта му. В съвместната им употреба на сънната кутия я бе опознал така, че никога нямаше да я сбърка с друга. Отвъд мириса, допира или дори вкуса на устните ѝ, в съзнанието му имаше друго усещане, което обхващаше същността на Малта.

Драцената сграбчи съзнанието му — тя го държеше независимо дали той го искаше, или не. Започна да се бори, докато не усети, че тя се протяга към нещо друго. Бледо като парфюм на вятъра, до съзнанието му се докосна рядко срещано, но все пак познато усещане. Малта. Рейн я почувства през драцената, но не успя да я докосне. Беше толкова дразнещо, като да види силуета ѝ върху развявана завеса, да помирише уханието ѝ и да почувства топлината на бузата ѝ върху наскоро напусната възглавница. Той се приведе към усещането с копнеж, но не успя да намери плътност. Почувства усилието на Тинтаглия като че ли разплиташе нишката на Малта от заплетена бъркотия от усещания. Тук беше силна и отчетлива, а после изчезна сред спомени за вятър, дъжд и солена вода. Къде е тя? — трескаво попита той Тинтаглия. Как е?

Не мога да разбера тези неща с това сетиво! — презрително отвърна драцената. Със същия успех можеш да подушиш звук или да вкусиш слънчева светлина! Това е свързващото сетиво, което не е предназначено да тече между човек и дракон. Нямате способността да отвръщате, така че тя не знае за твоя копнеж. Единствено мога да ти кажа, че е жива някъде, някак. Вече вярваш ли ми?

— Вярвам, че Малта е жива. Вярвам, че е жива. Жива е — дрезгаво прошепна Рейн. Емоцията му можеше да бъде и мъка, и възторг. Беше трудно да се каже.

Яни бе слязла от подиума и си бе пробила път през тълпата, за да коленичи до сина си. Сега гледаше през тялото на Рейн към Силдин.

— Какво му направи тя? — извика жената.

Кефрия ги наблюдаваше. Дали Яни знаеше колко много прилича на драцената? Изящните люспи по устните и челото ѝ, както и бледото сияние в очите ѝ под светлината на факлите допринасяха за това впечатление. Яни приклекна до тялото на Рейн и се взря в него точно когато Тинтаглия насочи погледа си надолу към тях. Как можеше някой, който толкова много приличаше на дракона, да задава подобен въпрос на сина ѝ? Силдин приклекна до тях, но се втренчи унесено нагоре, в надвисналата над тях драцена. Устните му се мърдаха сякаш се молеше, но очите му бяха приковани в Тинтаглия.

— Не знам — отвърна вместо сина си Кефрия. Сведе поглед към развълнувания годеник на Малта. Той самият наполовина приличаше на дракон, но бе готов да рискува живота си, за да спаси този на дъщеря ѝ. Сърцето му беше човешко като нейното. Тя погледна към собствения си син, който напрегнато изучаваше драцената. По дребните люспи на Силдин пробяга светлина. Той също се бе изпречил пред дракона и се бе помолил за живота на семейството си. Все още беше неин. Както и Рейн, по някакъв странен начин. Кефрия нежно постави ръка върху гърдите му.

— Лежи неподвижно — каза му тя. — Ще се оправиш. Просто лежи, без да мърдаш.

Над тях, драцената отметна глава назад и протръби тържествено:

— Той ми вярва! Виждате ли, жители на Бингтаун. Аз не лъжа! Елате. Нека подпечатаме споразумението, което сключихме, и от утре всички да започнем новия си живот.

Яни ненадейно скочи на крака.

— Не съм съгласна. Няма да има никакво споразумение, докато не узная какво направи на сина ми!

Тинтаглия погледна равнодушно към Рейн.

— Просветлих го, Търговке Купрус. Това е всичко. Той няма да се усъмни в мен повторно.

Внезапно Рейн сграбчи китката на Кефрия в люспестата си ръка. Очите му се впиха в нейните.

— Тя е жива — обезумяло ѝ обеща той. — Малта наистина е жива. Докоснах съзнанието си до нейното чрез драцената.

До нея, Роника изхлипа сподавено. Кефрия продължаваше да не намира надежда. Истина ли беше, или заблуда на дракона?

Бялото в медните очи на Рейн заблестя, докато той се опитваше да застане в седнало положение. Пое си неравномерен дъх.

— Сключи каквато си искаш сделка с Бингтаун, Тинтаглия — каза с тих глас той. — Но преди това, двамата ще сключим наше собствено споразумение — гласът му се сниши, — защото ти ми даде последното парче от пъзела. — Рейн повдигна поглед, взря се дръзко в нея и отправи предложението си. — Може би има и други оцелели дракони като теб.

При това последно изречение Тинтаглия замръзна, загледана надолу към него. Тя наклони глава несигурно.

— Къде? — запита.

Преди Рейн да отговори, Мингсли слезе от платформата, за да застане между дракона и Рейн.

— Не е честно! — заяви той. — Хора от Бингтаун, чуйте ме! Нима Дъждовниците говорят от името на всички ни? Не! Може ли този мъж да възпре нашето договаряне заради сърдечен проблем? Разбира се, че не!

Силдин се приближи към него.

— Сърдечен проблем? Става въпрос за живота на сестра ми! — Той отмести поглед към драцената. — Тя ми е толкова скъпа, колкото е всяка змия за теб, Тинтаглия. Имай ми вяра в това. Покажи на всички, че виждаш колко настойчиво семейството ми се нуждае от нея — колкото е и подтика ти да спасиш собствения си вид.

— Тишина! — Главата на драцената се стрелна надолу. Незначително побутване накара Мингсли да падне на една страна. Очите ѝ се фиксираха върху Рейн. — Други дракони? И ти си ги виждал?

— Още не. Но мога да ги открия — отвърна Рейн. Лека усмивка заигра на устните му, но очите му бяха мрачни и твърди. — При положение че направиш каквото предлага Силдин. Докажи, че разбираш, че нашите родственици значат за нас толкова, колкото твоите за теб.

Драконът рязко отметна глава. Ноздрите ѝ се разшириха, а очите ѝ се завихриха бясно. Тя заговори сякаш на себе си:

— Да ги откриеш? Къде?

Рейн се усмихна.

— Не се боя да ти кажа. Ще са необходими работници, за да ги изровим. Ако Древните са намерили убежище на опашкулените дракони в един град, вероятно са сторили същото и в друг. Размяната е честна, не мислиш ли? Върни ми любимата, а аз ще се опитам да спася всеки от вида ти, който може да е оцелял.

Ноздрите на драцената се разшириха неимоверно. Блясъкът в очите ѝ се засили. Опашката ѝ се замята във въодушевление и Кефрия чу боязливите викове на хората отвъд стените. Но вътре, Рейн стоеше неподвижно, на косъм от триумфа. Всички хора около него бяха замръзнали, притихнали в очакване.

— Дадено! — изрева драцената. Крилете ѝ помръднаха, тръпнещи и шумолящи сякаш копнееше да излети на мига. Те раздвижиха студения нощен въздух и го запратиха покрай скупчената в безпокривната зала тълпа. — Другите ще изработят плановете за разкопаването на реката. Двамата с теб ще тръгнем по изгрев, за да започнем търсенето на древните руини…

— Не. — Отговорът на Рейн беше тих, но последвалият обезумял рев на драцената изпълни нощното небе. Хората запищяха от ужас и се заприсвиваха на място, с изключение на Рейн. Той стоеше изправен и неподвижен, докато тя даваше израз на яростта си.

— Първо Малта — спокойно изрече Рейн, докато тя поемаше дъх.

— Да търся твоята женска, докато моят вид лежи пленен сред студ и мрак? Не! — Този път гневният изблик завибрира по пода под краката на Кефрия. Ушите ѝ закънтяха.

— Чуй ме, драконе — продължи спокойно Рейн. — Лятото е времето за изследване и копаене, когато реките текат спокойно. Сега е времето да потърсим Малта. — Драцената отметна глава и зина широко с челюсти, а той ѝ закрещя: — За да се получат нещата, трябва да преговаряме като равни, без заплахи. Ще се успокоиш ли, или и двамата трябва да живеем със загубите си?

Тинтаглия снижи главата си. Очите ѝ се вихреха ядосано, но гласът ѝ беше почти вежлив.

— Продължи — подкани го тя.

Рейн пое дъх.

— Ще ми помогнеш да спася Малта, а след това аз ще се посветя на изравянето на града на Древните — не заради съкровище, а заради дракони. Това е нашата уговорка. Преговорите ти с Бингтаун са по-сложни. Разкопаването на реката в замяна на защита за тяхното крайбрежие и други договорки. Ще го изложите ли черно на бяло, за да приемете споразумението за задължаващо? — Рейн премести поглед от драцената към Девуше. — Аз съм склонен да се обвържа чрез дадената от мен дума. Ще желае ли Съветът на Бингтаун да постъпи по същия начин?

Горе на платформата, Девуше се огледа нерешително. Кефрия предположи, че беше потресен отново да държи контрола в ръцете си. Търговецът се изправи бавно. За нейна изненада, той поклати бавно глава.

— Не. Предложеното тук тази вечер ще промени живота на всеки човек, който живее в Бингтаун. — Очите му обходиха мрачно притихналата тълпа. — Споразумение от такава величина трябва да бъде записано и подпечатано. — Той пое дъх. — Освен това предлагам да бъде подписано не само от представителите ни, но и както постъпвахме преди в Бингтаун, когато всеки Търговец и всеки член на семейството му поставяха подписа си под документа. Само че този път всеки — и млад, и стар, трябва да остави своя отпечатък; всеки, който иска да остане в Бингтаун. Всеки, който подпише, ще бъде обвързан не само към споразумението с дракона, но и към останалите.

Множеството се разшумя, но Девуше продължи да говори.

— Всеки, който се подпише, се съгласява да бъде обвързан от правилата на стария Бингтаун. В замяна, всеки представител на едно семейство ще спечели право на глас в бингтаунския Съвет, както беше преди. — Той плъзна поглед наоколо, като не изпусна и представителите на подиума. — Всички трябва да се съгласят, че решенията на бингтаунския Съвет относно споровете им ще бъдат окончателни. — Пое дълбоко дъх. — И мисля, че трябва да се гласува за избирането на нови членове на новия бингтаунски Съвет. За да сме сигурни, че всяка група ще бъде изслушвана.

Очите му се върнаха на драцената.

— Ти също трябва да оставиш отпечатък, за да обозначиш съгласието си. Тогава Кендри трябва да ни бъде върнат, а другите живи кораби — повикани обратно, тъй като без тях не можем да пренесем нито работници, нито материали нагоре по реката. После трябва да прегледаш чертежите ни заедно с нас и да ни помогнеш да отбележим непознатите за нас участъци от реката, както и да ни покажеш къде трябва да се случи това вдълбаване.

Хората кимаха, но драцената изсумтя шумно от отвращение.

— Нямам време за това писане и оставяне на отпечатъци! Считайте го за свършено и нека започнем още тази нощ!

Рейн заговори, преди някой друг да е имал възможността да го стори.

— Бързо е по-добре. Относно това сме на едно мнение. Остави ги да съставят споразумението си на хартия. Що се отнася до мен и теб, предлагам ти думата си и съм склонен да приема твоята.

Рейн пое дъх. Когато заговори отново, тонът му беше официален.

— Дракон Тинтаглия, имаме ли сделка?

— Имаме — тежко отвърна Тинтаглия. Тя погледна към Девуше и останалите на подиума. — Впишете необходимото на хартия, но го направете бързо. Името ми ще ме обвърже, а не отпечатък. Утре Тинтаглия започва да изпълнява обещаното. Уверете се, че и вие ще побързате да спазите думата си.

Глава осемнадесета

Преданост

Кенит погледна към свитъка в ръцете си. Парченцата от восъчен печат на писалището бяха съставлявали знака на Синкюр Фолдин. Този достоен търговец се бе приспособил към загубата на жена си и една от дъщерите си. Синовете и корабът му бяха оцелели невредими от робовладелските набези над Заграба, тъй като по това време бяха били надалеч да търгуват. Както Кенит бе предсказал на Соркор, Синкюр Фолдин бе приел брака на Соркор с Алисъм, защото дуржанският търговец винаги беше пъргав в преценката у кого е властта. Това спешно съобщение беше поредното му усилие да си спечели доброжелателството на Кенит. Поради тази причина той разглеждаше писмото със съмнение.

Съобщението беше мъчително подробно и с надут изказ. Цяла трета от страницата представляваше един пищен поздрав и пожелание за добро здраве към Кенит. Колко типично за наконтения дуржански търговец, така старателно да пилее мастилото и времето си, преди да разкрие потресаващите си новини. Въпреки думкането на сърцето си, Кенит се насили да препрочете свитъка с безизразно изражение. Преся фактите от натруфените досадни приказки на търговеца. Фолдин не беше повярвал на непознатите, дошли в Заграба, и бил сред първите, проявили съмнение, че корабът е жив. Пратил сина си да подмами капитана и неговата жена в магазина си и ги засипал с истории, за да ги принуди да разкрият част от собствените си преживелици, но без успех.

Внезапното им отплаване посред нощ беше също толкова странно, колкото бе било и пристигането им, а историите, които избягалите от кораба мъже бяха разказали на следващия ден, потвърждаваха подозренията му. На борда пребиваваше някаква Алтея Вестрит, която твърдеше, че притежава Вивачия. Екипажът на кораба бил странна смесица от мъже и жени, но капитанът бил този тип Брашън, последно служил на Пролетна вечер, а преди това — роден и отгледан в Бингтаун, или поне така говореха слуховете. Ако можеше да се вярва на дезертьори, истинската мисия на кораба бе да си върне живия кораб Вивачия. Корабът бил жив кораб, фигурата му била силно повредена и носела името Парагон.

Намастиленото име като че ли прогаряше очите му. Беше му трудно да се съсредоточи върху виещата се параграф, който следваше и цитираше клюки и птичи донесения, че град Джамаилия подготвя флотата си за отплаване на север, за да наложи наказание на Бингтаун за отвличането на сатрапа и разрушаването на тарифния му док. Осведоменото мнение на Фолдин беше, че благородниците на Джамаилия отдавна си търсят извинение да разграбят Бингтаун. Явно си бяха намерили.

Кенит повдигна скептично вежди на тази история. Сатрапът напуснал Джамаилия, отишъл в Бингтаун и там бил отвлечен? Целият разказ изглеждаше като изсмукан от пръстите. Основното в този слух, разбира се, беше, че град Джамаилия подготвя флотата си, за да отмъсти. Целенасочените бойни кораби, преминаващи през водите на Пиратските острови, трябваше да се избягват. Когато обаче тръгнеха да се връщат, натоварени с трофеите от воюването си, щяха да са тлъста плячка. Неговите змии щяха да осъществят подобно пиратстване почти без усилие.

Писмото приключваше с поредна върволица от искрени комплименти и благопожелания, както и неособено тънкото напомняне, че Кенит трябва да благодари на Синкюр Фолдин за получаването на тези вести. Най-отдолу имаше сложен подпис в два цвята мастило, последван от неуместен послепис, в който мъжът ликуваше колко напращяла е Алисъм с плода на Соркор.

Кенит захвърли свитъка на писалището си и остави проклетото нещо да се навие. Соркор и останалите събрали се в каютата му упорито чакаха да чуят новините. Вестоносецът бе следвал изричните заповеди на Фолдин да достави съобщението на Соркор, така че той да може да го занесе незабавно на капитан Кенит, вероятно за да може да се възхити на интелигентността и предаността на тъста си.

Или имаше и нещо друго? Възможно ли беше Соркор или Синкюр Фолдин да подозират какво означаваха тези новини за Кенит? Беше ли имало и друго писмо, предназначено само за очите на Соркор, в което Фолдин му повеляваше да наблюдава реакцията на капитана си? За момент го заглождиха съмнение и подозрение, но само за момент. Соркор не можеше да чете. Ако Фолдин бе искал да въвлече зет си в заговор срещу Кенит, бе избрал грешното средство.

Първият път, когато Кенит прочете името и описанието на живия кораб, сърцето му бе подскочило в гърдите. Беше се принудил да запази дишането си равномерно и изражението си спокойно. Бавният повторен прочит на страницата му бе дал време да овладее гласа и поведението си. Имаше много въпроси, които изискваха отговор. Подозираше ли Фолдин връзката? Ако беше така, тогава как? Той не я споменаваше, освен ако частта за моряците, скочили от борда на Парагон, не беше намек. Знаеха ли въпросните моряци и бяха ли се разприказвали? Тази Алтея Вестрит, знаеше ли и ако да, възнамеряваше ли някак да използва Парагон като оръжие срещу него? Ако се знаеше, колко разпространено беше това знание? Беше ли отвъд убиването на няколко мъже и повторното потъване на кораб?

Нима миналото му никога нямаше да остане потопено?

За един безумен момент Кенит си предложи път за бягство. Не беше нужно да се връща в Заграба. Имаше жив кораб под краката си и флота от змии на разположение. Можеше да изостави всичко и да отиде където и да е — навсякъде, където имаше вода, и пак да осъществи съдбата си. Щеше да му се наложи да започне всичко отначало, разбира се, да установи репутацията си, но змиите щяха да подсигурят всичко да се случи бързо. Той вдигна за кратко поглед и огледа хората в стаята си. За съжаление, всички трябваше да умрат. Дори Уинтроу, помисли си той в пристъп на болка. И щеше да му се наложи да се отърве от целия си екипаж и някак да ги замени. И въпреки всичко, корабът пак щеше да знае кой е бил…

— Капитане? — внимателно го подкани Соркор.

Бляновете му се спукаха като сапунен мехур. Не бяха осъществими. Много по-практично беше да се върне в Заграба, да се разправи с онези, които подозираха нещо, и да продължи както преди. Това се отнасяше и за самия кораб, разбира се, но веднъж вече се бе разправил с Парагон. Просто трябваше да го направи отново. Изблъска тази мисъл настрана. Все още не можеше да се изправи лице в лице с нея.

— Лоши новини ли, капитане? — осмели се да попита Соркор.

Кенит успя да се усмихне язвително. Щеше да съобщи новините на части и да види дали някой щеше да трепне.

— Новините са си новини, капитан Соркор. От получателя зависи дали ще направи нещо добро с тях, или не. Но тези вести са… интересни. Сигурен съм, че всички се радваме да научим, че твоята Алисъм продължава да се закръгля все повече и повече. Синкюр Фолдин още докладва, че странен кораб, който изявил желание да се присъедини към похода ни да отървем Вътрешния проход от робски кораби, е посетил Заграба. Но нашият добър приятел Фолдин не е убеден в искреността им. Корабът е пристигнал някак мистериозно, като е преодолял прохода до пристанището посред нощ и е напуснал по същия начин. — Нехайно погледна обратно към свитъка. — Също така има и слух, че град Джамаилия подготвя флота, за да оплячкоса Бингтаун като отмъщение за някакво оскърбление спрямо сатрапа.

Кенит небрежно се облегна назад в стола си, за да може да обхване повече лица с един поглед. Ета беше там, с Уинтроу до себе си. Напоследък изглеждаше, че винаги е с нея. Соркор, от чието широко, белязано лице струеше преданост и отдаденост към Кенит, както и гордост от плодовитостта на жена му, стоеше до Джола — настоящия първи помощник на Кенит.

Всички блестяха с богатите придобивки от най-скорошното им пиратстване. Ета беше придумала дори Уинтроу да облече риза с широки ръкави от тъмносиня коприна, избродирана с гарвани от собствената ѝ игла. Верният Соркор сега носеше изумруди на ушите си и широк кожен колан, обшит със сребро, който държеше два съответстващи си меча. Богатството на платовете, които носеше Ета, се подсилваше още повече от невероятната ѝ кройка. Беше ли носен някога преди плат със златни нишки за катерене по мачта? В трюма имаше други придобивки от морето: редки лекарства и екзотични ароматни масла, злато и сребро с образите на много и различни сатрапи, скъпоценности — и необработени, и грижливо оформени в бижута, чудни кожи и блестящи гоблени. Сегашното богатство в трюма му като нищо се равняваше на придобитото за цялата предходна година.

Ловът напоследък беше богат, пиратството никога не бе било по-лесно. С флотилия от змии по фланговете си, не му се налагаше да прави нищо, освен да забележи интересен съд. Двамата с Мълния избираха целите си и тя пращаше напред змиите. След час или два от тормоза им жертвата им се предаваше. Първоначално, в този момент той се приближаваше до деморализирания кораб и настояваше всичките му ценности да му бъдат предадени. Екипажите винаги раболепничеха и се подчиняваха с готовност. Без дори да вади меч, Кенит ошушкваше съдовете, след което ги отпращаше по пътя им, като строго им напомняше, че тези води вече са провинция на крал Кенит от Пиратските острови. Предлагаше, че ако владетелите им се интересуваха да си осигурят щедри такси за преминаване през територията му, той вероятно би бил склонен да преговаря с тях.

Бе наредил на змиите да му „донесат“ последните два кораба. Вивачия стоеше на котва, докато змиите подкарваха жертвите ѝ към нея. Последният капитан се бе предал на колене, докато Кенит седеше като на трон върху удобен стол на бака на Вивачия. Мълния се наслаждаваше на зле прикрития ужас на капитана спрямо нея. След като Кенит бе направил избора си от корабния манифест, заловеният екипаж се бе погрижил за пренасянето на товара. Единствената грижа на Кенит беше да предпази собствените си хора от това да се отегчат или да станат самодоволни. Планираше от време на време да спира по някой робски кораб, за да позволи на екипажа да задоволи нуждата си от кръвопролитие и да нахрани змиите, за да подсили предаността им към себе си.

Съобщението на Фолдин беше пристигнало с бърз малък кораб на име Духче. Макар че Джола бе разпознал кораба и че съдът плаваше под гарвановия флаг на Кенит, нито той, нито Мълния бяха успели да устоят да не покажат силата си. Змиите бяха изпратени напред да наобиколят малкия кораб и да го придружат до Кенит. Капитанът се бе показал като смел, когато поздрави Кенит, но никакво количество перчене не можеше да прогони напълно треперенето на гласа му. Вестоносецът беше блед и тих, щом достигна палубата на Вивачия, тъй като бе изминал разстоянието през блещукащите гърбове на змиите с малка лодка.

Кенит бе взел писмото и бе освободил вестоносеца, за да получи една „добре заслужена дажба бренди“. Всеки мъж на борда на Духче щеше да отнесе вест до Заграба за новите съюзници на Кенит. Беше добре враговете да се впечатляват с една демонстрация на сила. Беше още по-добре да е сигурен, че и приятелите му също го помнят. С тази мисъл наум, Кенит бавно огледа лицата около себе си.

Челото на Соркор се сбръчка при опита му да мисли.

— Фолдин познава ли шкипера[6]? Би трябвало. Той познава почти всеки проклетник в Заграба, а е нужен опитен мъж, за да преведе кораба нагоре по блатото дори на дневна светлина.

— Познава го — безпроблемно потвърди Кенит. — Някакъв Брашън Трел от Бингтаун. Доколкото разбирам, миналият сезон е бил в Заграба по работа, на борда на Пролетна вечер, със стария Фини. — Кенит се направи, че отново поглежда към писмото. — Може би този Трел е изключителен навигатор с невероятна памет, но Фолдин подозира, че по-скоро е използвал кораба, отколкото мъжа. Жив кораб. С насечено лице. На име Парагон.

Лицето на Уинтроу го издаде. Бузите му поруменяха при споменаването на името на Трел. Сега стоеше с вързан език и се потеше. Интересно. Беше невъзможно момчето да е в съюз със Синкюр Фолдин. Просто не бе имал достатъчно свободно време в Заграба. Значи това беше нещо друго. Сякаш по случайност, той остави погледа си да срещне този на Уинтроу. Усмихна му се кротко и зачака.

Уинтроу беше като ударен. На два пъти устните му се разделиха и отново се затвориха, преди едва-едва да прочисти гърло.

— Сър? — успя да изрече той като шепот.

— Уинтроу? — Кенит вложи топлина в гласа си.

Уинтроу скръсти ръце на гърдите си. Кенит се почуди каква ли тайна се опитваше да затаи в себе си? Когато заговори, гласът на Уинтроу беше тих.

— Трябва да се вслушаш в предупреждението на Фолдин. Брашън Трел беше първи помощник на дядо ми, капитан Ефрън Вестрит. Може би наистина иска да се присъедини към теб, но се съмнявам. Служил е на борда на Вивачия с години и е възможно все още да изпитва дълбока преданост към семейство Вестрит. Към моето семейство.

При тези последни думи, пръстите на момчето се стегнаха около ръцете му. Значи това беше. Уинтроу избираше да е верен на Кенит, но въпреки това го чувстваше като предателство към семейството си. Интересно. Почти трогателно. Кенит сплете пръстите си на масата пред него.

— Разбирам. — Едва доловимо потреперване премина през кораба при споменаването на стария ѝ капитан. Това беше дори по-интересно от раздвоената вярност на Уинтроу. Мълния твърдеше, че от старата Вивачия не е останало нищо. Тогава защо ще трепери при изричането на името на капитан Вестрит?

Възцари се тишина. Уинтроу се взираше надолу към ръба на масата. Лицето му не помръдваше, бе стиснал челюсти. Кенит разсъди и подхвърли и последния си къс информация. Изпусна лека, примирена въздишка.

— Ах. Това обяснява присъствието на Алтея Вестрит сред екипажа. Дезертьори от Парагон казват, че възнамерява да ми отнеме Вивачия.

Втори трепет премина през кораба. Уинтроу се вцепени, лицето му пребледня.

— Алтея Вестрит ми е леля — каза слабо. — Тя имаше близка връзка с кораба още преди да се събуди. Беше очаквала да наследи Вивачия. — Момчето преглътна. — Кенит, познавам я. Не добре, не за всичко, но що се отнася до кораба, тя няма да бъде разубедена. Ще се опита да вземе Вивачия. Това е сигурно като изгрева.

Кенит се усмихна леко.

— През стена от змии? Ако оцелее, ще открие, че Вивачия вече не е тази, която беше. Не мисля, че имам от какво да се боя.

— Вече не е тази, която беше — повтори с шепот Уинтроу. Погледът му бе станал далечен. — Нима някой от нас е? — попита той и отпусна глава в ръцете си.

На Малта ѝ се повръщаше от кораби. Мразеше миризмите, движението, отвратителната храна, грубите мъже, а най-много от всичко мразеше сатрапа. Не, поправи се тя. Най-много мразеше, че не може да му покаже колко много се отвращава от него и го презира.

Калсидският кораб-майка ги бе качил преди дни. Тялото на Кеки беше припряно изоставено заедно с лошо пробитата галера. Докато Малта и останалите бяха издърпвани в безопасност на борда на тримачтовия кораб, спасителите им освиркваха и сочеха потъващата галера. Тя подозираше, че положението на капитана е пострадало значително от загубата на кораба му, което включваше и лишаването му от права над „гостите“ му, тъй като не го бяха виждали, откакто се бяха качили на борда.

Стаята, която понастоящем делеше със сатрапа, беше по-голяма, с истински стени от солидно дърво и врата, която се заключваше. Беше по-топла и по-суха от импровизираната палаткова каюта на палубата на галерата, но беше също толкова празна. Нямаше прозорец. Не предлагаше много повече от нещата от първа необходимост. Храната им я донасяха и след това отнасяха съдовете. Веднъж на всеки два дни идваше момче, което отнасяше кофата им за отпадъци. Въздухът в каютата беше застоял и душен, самотният фенер, който се люлееше от една греда на тавана, пушеше непрестанно и допринасяше за задушливата атмосфера.

За стената бяха заковани една малка маса, която се разгъваше при употреба, и една тясна койка със сплескан матрак и две одеяла. Сатрапът ядеше, като седеше на койката си, а Малта стоеше права. Нощното гърне стоеше под койката, в малко ограждение, така че да не се хлъзга насам-натам. Кана за вода и една-единствена чаша стояха на малка, преградена лавица до вратата. Това беше. Тъй като Малта смяташе под достойнството си да дели койката със сатрапа, за легло ѝ служеше подът. Понякога, след като той заспеше, тя успяваше да измъкне едно от одеялата от слабата му хватка.

Първият път, когато двамата със сатрапа бяха въведени в стаята и вратата се затвори плътно зад тях, той бе започнал бавно да оглежда наоколо. Със стиснати до бяло заради гнева му устни, бе изискал:

— Това ли е най-доброто, което можеш да направиш за нас?

Умът ѝ все още бе замъглен от шока. Това, че почти я бяха изнасилили, смъртта на Кеки и внезапната смяна на корабите я бе замаяло.

— Което аз мога да направя за нас? — тъпо попита тя.

— Отивай! Кажи им, че няма да търпя това. Веднага!

Малта избухна. Мразеше сълзите, които изпълниха очите ѝ и преляха надолу по бузите ѝ, докато отправяше въпроса си:

— Как по-точно да го направя? Не говоря калсидски, а и да знаех, не знам на кого да се оплача. А и едва ли тези животни ще ме послушат. В случай че не си забелязал, калсидците не изпитват голямо уважение към жените.

Той изсумтя презрително.

— Не и жени като теб. Ако Кеки беше тук, щеше да оправи нещата за нула време. Ти трябваше да умреш. Поне Кеки знаеше как да се оправя с нещата!

Беше отишъл до вратата и рязко я бе отворил. Стоеше в рамката ѝ и крещеше, за да привлече нечие внимание, докато не дойде един моряк, на когото започна да писка на калсидски. Морякът бе погледнал от сатрапа към Малта и обратно, очевидно объркан. След това се бе поклонил бегло и бе изчезнал.

— Ти ще си виновна, ако не се върне! — бе изплюл към нея сатрапът, след което се хвърли върху койката. Придърпа завивките отгоре си и я игнорира. Малта бе седнала в ъгъла на пода и се бе смръщила. Морякът не се върна.

Ъгълът се бе превърнал в нейната част от стаята. Сега седеше там, опряла гръб в стената и разглеждаше мръсните си крака. Копнееше да излезе на палубата, да вдиша чист, студен въздух, да види небето и най-вече — да разбере в каква посока плаваха. Галерата ги бе носила на север, към Калсид. Калсидският кораб, който ги бе качил, се бе отправял на юг. Но нямаше как да знае дали е продължил по курса си, или е обърнал обратно към Калсид. Да бъде пленена по този начин и да няма представа кога ще приключи пътуването им бе поредното мъчение. Принудителното безделие и скуката изпълваха дните ѝ.

Не можеше и да изкопчи някаква информация от сатрапа. От поклащането на заобления корпус на кораба му прилошаваше. Когато не повръщаше, се оплакваше от глад и жажда. Донесяха ли им храна и пиене, веднага започваше да се тъпче само за да изхвърли всичко няколко часа по-късно. С всяко хранене пристигаше и малко количество долнокачествени билки за пушене. Сатрапът сгъстяваше въздуха в малката каюта, докато Малта не се замаеше от миризмата, като през цялото време се оплакваше, че лошото качество на билките възпалява гърлото и влияе зле на главата му. Тя напразно бе настоявала да излезе за глътка въздух — всичко, което той правеше, беше да лежи на леглото и да стене или да настоява за масаж на краката или врата.

Докато сатрапът стоеше затворен в каютата, Малта също бе затворник в нея. Не смееше да пристъпи навън без него.

Тя разтърка парещите си очи. Димът от фенера ги възпаляваше. Пладнешката им трапеза вече беше разчистена. Дългите часове до вечеря се разгърнаха безкрайни пред нея. Сатрапът, противно на доброжелателния ѝ съвет, за пореден път се беше натъпкал. Сега пуфтеше с къса черна лула. Извади я от устата си, погледна я и продължи да си дърпа. Недоволното изражение на лицето му предвещаваше неприятности за Малта. Той се размърда неудобно на леглото, след което шумно се оригна.

— Една обиколка на палубата може да помогне на храносмилането ти — тихо предложи Малта.

— О, моля те, замълчи. Самата мисъл за усилието да вървя кара горкия ми корем да се разстройва. — Внезапно извади лулата от устата си и я запрати по нея. Без дори да дочака реакцията ѝ, се извърна с лице към стената и сложи край на разговора.

Малта отново опря главата си в стената. Лулата не я беше ударила, но намекнатата заплаха в избухването му бе разклатила нервите ѝ. Опита се да помисли как трябва да постъпи. Сълзи заплашиха да се надигнат в очите ѝ. Тя стисна челюсти и сви юмруци, като ги притисна към очите си. Нямаше да заплаче. Беше корава наследничка на непоколебим народ, напомни си, дъщеря на бингтаунска Търговка. Зачуди се как ли щеше да постъпи баба ѝ. Или Алтея. Те бяха силни и умни. Те щяха да намерят изход от тази ситуация.

Малта се усети, че несъзнателно опипва белега на челото си и отдръпна ръка. Раната се бе затворила отново, но зарасналата кожа имаше неприятен жилав вид. Набразденият белег се простираше цял пръст назад, навътре под косата ѝ. Почуди се как ли изглежда и преглътна болезнено.

Придърпа колене плътно към гърдите си и обви ръце около тях. Затвори очи, но не се отдаде на съня. Той носеше сънища, ужасяващи сънища за всичко, пред което отказваше да се изправи през деня. Сънища за Силдин, погребан в града, сънища за майка ѝ и баба ѝ, които я назидаваха, че го е подмамила към смъртта му. Сънуваше Дело, която се отдръпваше отвратено от съсипаното лице на Малта. Сънуваше баща си — как извръща изопнато лице от посрамената си дъщеря. Най-ужасни бяха сънищата ѝ за Рейн. Те винаги танцуваха, музиката беше омайна, факлите пламтяха. Първо падаха пантофките ѝ и разкриваха разранените ѝ, мръсни крака. После роклята ѝ внезапно се разпадаше на мръсни парцали. Накрая косата ѝ се разпиляваше отпуснато по раменете, белегът ѝ започваше да сълзи надолу по лицето ѝ, а Рейн я отблъскваше от себе си. Тя се просваше на пода и всички танцуващи я наобикаляха и започваха да я сочат с отвращение.

— Един красив момент, съсипан завинаги — дразнеха я те, докато я сочеха.

Преди няколко нощи сънят беше бил различен. Беше толкова реален, почти като споделените видения от сънната кутия. Той бе протегнал ръце, за да хване нейните.

— Малта, протегни се към мен — бе умолявал той. — Помогни ми да те достигна. — Но дори в съня тя знаеше, че е безполезно. Беше стиснала ръце зад гърба си и бе скрила срама си от него. По-добре никога повече да не го докоснеше, отколкото да види съжаление или погнуса, изписани на лицето му. Беше се събудила ридаеща, пронизвана от сладкия му глас. Този сън беше бил най-лошият от всички.

Когато мислеше за Рейн, сърцето ѝ се изпълваше с копнеж. Тя докосна устните си, спомнила си открадната целувка, платът на воала му — мека преграда между устните им. Но всеки сладък спомен беше поръбен със стотици остри разкаяния. Твърде късно, каза си тя. Завинаги твърде късно.

Повдигна глава с въздишка и отвори очи. Така. Тя беше тук, на кораб, запътил се Са знае накъде, облечена в дрипи, с белязано лице, лишена от правата и статуса си на Търговска дъщеря и в компанията на непоносимо, самодоволно момче. Със сигурност не можеше да разчита на него да подобри положението им. Всичко, което той правеше, беше да лежи на койката и да мрънка, че не така трябва да се отнасят към сатрапа на цяла Джамаилия. Очевидно все още не беше схванал, че са пленници на калсидците.

Погледна към Косго и се опита да го погледне безпристрастно. Беше станал блед и хърбав. Сега като се замислеше, през последния ден или два дори не се беше оплаквал толкова. Вече не се опитваше да се поддържа. Когато първоначално се бяха качили на борда, се бе опитал да се погрижи за външния си вид. Без гребени или четки, сатрапът бе инструктирал Малта да среши пуснатата му коса с пръстите си. Тя го беше направила, но едва бе успяла да прикрие отвращението си. Той се беше насладил твърде явно на докосването ѝ, като бе отпуснал тялото си назад към нейното, докато тя седеше на ръба на леглото му. В гротесков флирт я бе подиграл, предричайки, че някой ден тя ще се хвали пред другите как се е грижила за сатрапа по време на трудностите му. Но той щял да разкаже на всички колко жалко се е провалила и като съвестна поданица, и като жена. Освен… И тогава бе сграбчил китката ѝ и се бе опитал да я насочи натам, където тя не би ѝ позволила да отиде. Бе се освободила рязко от него и се беше оттеглила.

Но всичко това се бе случило преди морската болест да го налегне. Откакто бе започнало да му се гади, беше ставал все по-тих с всеки изминал ден. Разтърси я внезапна тревога. Ако той умреше, какво щеше да стане с нея? Мъгливо си спомни нещо, което Кеки ѝ бе казала на галерата… Малта свъси вежди и думите заприиждаха обратно към нея.

— Неговото положение ще ни пази, ако и ние пазим него.

Тя ненадейно се изправи и се загледа в него. Тук нямаше нужда да е бингтаунска Търговка. За да оцелее на този кораб, трябваше да мисли като жена от Калсид.

Малта отиде до койката и се надвеси над сатрапа. Затворените му клепачи бяха тъмни, той стискаше хлабаво завивката в тънките си ръце. Макар и да не го харесваше, тя установи, че го съжалява. Как си беше помислила, че той може да направи каквото и да било за тях? Ако някой щеше да подобри положението им, трябваше да е тя. Сатрапът очакваше именно това — съветничките му да се грижат за нуждите му. Още повече че и калсидците го очакваха, осъзна тя. Бе се присвивала в стаята им, докато всъщност беше трябвало да настои гневно за добро отношение към мъжа ѝ. Калсидците нямаше да уважават мъж, чиято собствена жена се съмняваше във властта му. Сатрапът се беше оказал прав. Тя, а не той ги бе обрекла на подобно окаяно отношение. Само се надяваше да не е твърде късно да спаси статуса му.

Издърпа одеялото настрани, въпреки промърморените му възражения. Както бе виждала да прави майка ѝ, когато Силдин беше болен, така и тя постави ръка върху челото на сатрапа, после под ръцете му, но не усети да има температура или подуване. Много внимателно потупа бузата му, докато очите му не се отлепиха. Бялото им жълтееше, а дъхът му беше плитък, щом заговори.

— Остави ме на мира — изстена и се пресегна за одеялата.

— Ако го направя, се боя, че ще умреш, знаменити. — Тя се опита да докара интонацията, която Кеки винаги бе използвала с него. — Думите не могат да опишат колко ме натъжава да гледам как злоупотребяват с теб. Ще рискувам себе си и сама ще отида при капитана, за да протестирам. — Мисълта да излезе навън, сама, я ужасяваше, но и знаеше, че е единствената им възможност. Изрепетира думите, които се надяваше да е достатъчно смела да изрече в лицето на мъжа. — Той е глупак да третира сатрапа на цяла Джамаилия така позорно. Заслужава да умре, и честта, и името му да умрат с него.

Очите на сатрапа се отвориха по-широко и с мътен поглед се взряха изненадано в нея. Той примигна и в очите му започнаха да пламтят искри на справедлив гняв. Добре. Ако тя изиграеше ролята си добре, щеше да му се наложи и той да извърши нещо под достойнството си. Малта пое дъх.

— Дори на тази стара каца трябва да могат да ти осигурят по-добри условия! Нима капитанът пребивава в оголена стая, без каквото и да е удобство и красота? Съмнявам се. Нима яде твърда храна и пуши сламени пръчки? На какъвто и балсам за душата да се наслаждава, трябваше да предложи и на теб, когато се качи на борда. Ден след жесток ден ти изчакваше търпеливо да се отнесат към теб както подобава. Ако след това гневът на цяла Джамаилия се стовари отгоре им, само те ще са си виновни. Ти показа търпението на самия Са. Сега аз ще настоявам да поправят този позор. — Тя скръсти ръце пред гърдите си. — Коя е калсидската дума за „капитан“?

По лицето му се изписа смайване. Той пое дъх.

— Ле-фей.

— Ле-фей — повтори тя. Спря се и погледна сатрапа по-отблизо. Дали от самосъжаление или изумление, но очите му се пълнеха със сълзи. Тя го зави и подпъхна одеялата под него сякаш беше Силдин. В нея се беше разбудила странна решителност.

— Сега почивай, великолепни. Аз ще се подготвя, след което ще се погрижа да получиш отношението, което заслужава сатрапът на Джамаилия, или ще умра, докато се опитвам да го постигна. — Тя се боеше, че последната част беше истина.

Очите му отново се притвориха отпуснато и тя се изправи, за да се захване за работа. Робата, която носеше, беше същата от вечерта, в която бе напуснала Трехог. Бе успяла да я заплакне, след като се качиха на галерата. Подгъвът висеше на парцали и беше изцапан от честата употреба. Малта свали дрехата и откъсна веещите се парчета с пръсти и зъби. Разтръска я добре и изтърка най-мръсните части, преди отново да я облече. Оголваше краката ѝ от коленете надолу, но нямаше какво да се прави. Използва парчетата от робата, за да оформи дълга плитка. Вчеса косата си с пръсти, доколкото можа, след което използва сплетения плат като лента, с която да обвие главата си. Надяваше се, че като покрие косата си, ще изглежда по-голяма и че ще скрие по-голямата част от белега си. В стомната имаше малко вода. Малта използва късче плат, за да забърше лицето и ръцете си, а след това и краката и стъпалата си.

С горчива усмивка си спомни колко внимателно се бе подготвяла за представителния бал и колко се бе измъчвала заради преправената си рокля и пантофки.

— Поведение и осанка — я бе посъветвала тогава Рейч. — Вярвай, че си красива, и всички други ще направят същото. — Не бе могла да повярва на робинята. Сега думите ѝ бяха единствената ѝ надежда.

Щом направи всичко, което можа, тя се овладя. Изправи се, вдигни глава. Представи си малки брокатени пантофки на краката си, пръстени по ръцете и корона от цветенца на главата си. Впери гневен поглед във вратата и се обърна твърдо към нея:

— Ле-фей! — изиска тя от нея. Пое дълбоко дъх, после още един. На третия се отправи към вратата, вдигна резето и излезе.

Отправи се по продълговата пътека, осветена от единствен фенер в отсрещния край. Сенките се мърдаха заедно с пламъка и правеха трудно задържането на царственото ѝ излъчване. Вървеше сред струпан товар. Многообразието му събуди подозренията ѝ. Честните търговски кораби не пренасяха такова голямо разнообразие от стоки, нито пък биха ги натрупали така безразборно. Пирати или мародери, помисли си тя, макар че те вероятно мислеха за себе си по друг начин. Беше ли сатрапът само плячка за тях, която да продадат на онзи, който предложеше най-висока цена? Мисълта почти я върна обратно в стаята. Тогава обаче си каза, че въпреки това тя пак щеше да настоява да се отнасят добре с него. Несъмнено подобна стока щеше да привлече по-добра цена, ако беше в най-доброто възможно състояние.

Малта се изкачи по късата стълба и се озова в стая, пълна с мъже. Вонеше на пот и дим. Наблизо бяха опънати хамаци, някои заети от хъркащи обитатели. В ъгъла един мъж кърпеше платнени панталони. Други трима седяха около щайга, по която бяха разпилели гвоздеи за игра. Щом влезе, всички се обърнаха, за да вперят погледи в нея. Един — рус мъж, някъде около нейните години, дръзна да се ухили. Кирливата му раирана риза беше разгърната наполовина на гърдите му. Малта вдигна брадичка и отново си напомни за блестящите пръстени и цветната корона. Не се усмихна, нито извърна поглед. Вместо това се опита да докара неодобрителния поглед на майка си, когато попаднеше на безделничещи работници.

— Ле-фей.

— Лефей? — невярващо попита прошарен стар мъж от игралната маса. Веждите му скочиха към оплешивяващото му теме в удивление. Другият мъж на масата се изкиска.

Малта не позволи изражението на лицето ѝ да се промени. Единствено очите ѝ станаха по-студени.

— Ле-фей! — настоя тя.

С въздишка и свиване на рамене, русият мъж се изправи. Докато се приближаваше към нея, тя се насили да отстоява позицията си. Трябваше да погледне нагоре, за да срещне очите му. Беше трудно да поддържа внушителността си. Той понечи да хване ръката ѝ, но тя презрително го перна. С искрящи очи, тя допря два пръста до гръдта си.

— На сатрапа — каза му студено. — Ле-фей. Веднага! — сопна се, без да се интересува дали я разбират, или не. Русият мъж погледна назад към другарите си и сви рамене, но не се опита отново да я докосне. Вместо това посочи покрай нея. С махване на ръката си му посочи, че той трябва да води. Не мислеше, че ще понесе някой да стои зад нея.

Мъжът бързо я преведе през кораба. Една стълба ги отведе нагоре през някакъв люк и върху помитана от вятър палуба. Сетивата ѝ се замаяха от свежия студен въздух и миризмата на солена вода, слънцето потъваше към своя отдих зад куп розовеещи облаци. Сърцето ѝ подскочи. На юг. Корабът ги отвеждаше на юг, към Джамаилия, не на север към Калсид. Имаше ли някаква вероятност някой бингтаунски кораб да ги забележи и да се опита да ги спре? Тя забави ход с надеждата да зърне земя, но морето се сливаше с облаците при хоризонта. Дори не можеше да предположи къде се намираха. Разтегли крачката си, за да настигне водача си.

Той я отведе до висок, загорял мъж, който наставляваше няколко членове на екипажа как да сплитат въжета. Морякът кимна към мъжа, посочи Малта и издърдори нещо, в което Малта различи думата ле-фей. Мъжът плъзна поглед нагоре и надолу по нея по познат начин, но тя му отвърна с надменен взор.

— Какво иска? — попита я той.

Коства ѝ всяко зрънце кураж да отговори.

— Да разговарям с капитана ви. — Предположи, че морякът я е завел при помощника.

— Кажи на мен какво иска. — Имаше тежък акцент, но думите му бяха ясни.

Малта скръсти ръце пред гърдите си.

— Да разговарям с капитана ви. — Говореше бавно и отчетливо сякаш мъжът просто беше глупав.

— Кажи на мен — настоя той.

Беше неин ред да го изгледа от глава до пети.

— В никакъв случай! — тросна се тя. Тръсна глава, извърна се с движение, което двете с Дело бяха репетирали, откакто бяха на девет (то щеше да размята полите на всяка подобаваща рокля), след което закрачи надалеч от тях, като задържа главата си високо вдигната и се опита да вдиша, въпреки лумкащото си сърце. Опитваше се да си спомни през кой люк се бяха качили, когато той извика:

— Чакай!

Тя спря. Бавно извърна глава, за да погледне към него през рамо. Повдигна едната си вежда въпросително.

— Върни се. Заведа те капитан Деяри. — Леко жестикулираше с ръка, за да е сигурен, че го разбира.

Тя го остави да ръкомаха още известно време, преди да се върне с изпълнена с достойнство походка.

Покоите на капитана, поместени на кърмата, бяха прекрасни в сравнение със стаята, която делеше със сатрапа. Имаше голям панорамен прозорец, дебел килим на пода и няколко удобни стола; в стаята се носеше сладката миризма на тютюнев дим и други билки. В единия ъгъл, леглото на капитана можеше да се похвали с добре натъпкан с пера матрак, както и с дебели завивки и дори с дебело покривало от бяла вълна. На един рафт, една на друга се бяха облегнали книги, а няколко стъклени гарафи съдържаха спиртни напитки в различни цветове.

Самият капитан седеше в един от уютните столове, с изпънати напред крака и с книга в ръце. Носеше риза от мека сива вълна над тежки панталони. Дебели чорапи предпазваха краката му от студа; здравите му, мокри ботуши стояха до вратата. Малта копнееше за подобни топли, сухи, чисти дрехи. Той вдигна раздразнено поглед, докато влизаха. При вида ѝ, капитанът изстреля някакъв суров въпрос към помощника. Малта ловко се намеси, преди мъжът да успее да отговори.

— Деяри Ле-фей. Дойдох по желание на милостивия сатрап Косго да ви предложа възможност да поправите грешките си, преди да станат непоправими. — Тя срещна взора му със студен поглед и зачака.

Той я остави да чака. В нея се надигна вледеняваща увереност — беше сбъркала. Щеше да нареди да я убият и да я хвърли зад борда. Позволи до лицето ѝ да достигне единствено на студенината. Скъпоценности по пръстите ѝ, корона от цветчета, не, от плътно злато на челото ѝ. Беше тежка. Тя повдигна брадичка, за да понесе теглото ѝ и се загледа в бледите очи на мъжа.

— Милостивият сатрап Косго — вяло отвърна най-накрая мъжът. Думите му бяха ясни, без следа от акцент.

Малта кима едва забележимо в потвърждение.

— Той е по-търпелив от повечето мъже. Когато първоначално се качихме на борда, той извини липсата ви на учтивост спрямо него. Несъмнено, каза ми, капитанът е зает с всички тези мъже, които прие на борда. Има да чуе доклади и да обмисли решения. Виждате ли, сатрапът знае какво е да се командва. Каза ми: „Сдръж раздразнението си от тази обида към мен. Когато има време да подготви подобаващо посрещане, лефей ще изпрати пратеник до тази мизерна каюта, отличаваща се с малко от животинска дупка, която ми е осигурил.“ Дните си минаваха, а той ви намираше извинение след извинение. Може би бяхте болен; може би не искахте да го смущавате, докато възстановява силите си. Може би не бяхте запознат напълно с честта, която трябва да му се окаже.

— Като мъж, не се интересува особено от личните си неудобства. Какво е един гол под или некачествената храна в сравнение с трудностите, които изтърпя в Дъждовните земи? Въпреки това, като негов верен служител, аз съм обидена заради него. Той великодушно предполага, че сте му предложили най-доброто, което сте могли. — Тя направи пауза и бавно огледа стаята. — В Джамаилия от това ще излезе страшна история — тихо разсъди тя сякаш за себе си.

Капитанът се вдигна на крака. Нервно потърка носа си отстрани, после махна с ръка да освободи помощника, който все още стоеше до вратата. Мъжът се изниза незабавно и вратата се затвори плътно след него. Малта можеше да подуши острата миризма на внезапно избила пот, но външно капитанът изглеждаше спокоен.

— Историята беше толкова невероятна, че не ѝ придадох почти никаква достоверност. Този мъж наистина е сатрапът на цяла Джамаилия?

Тя рискува. Всякаква любезност изчезна от лицето ѝ, докато снижаваше глас, за да отправи обвинение.

— Знаете, че е той. Да претендирате за неведение относно позицията му е жалко извинение, сър.

— И тогава предполагам, че вие сте дама от неговия двор?

Тя посрещна сарказма му открито.

— Разбира се, че не. Акцентът ми е от Бингтаун, както съм убедена, че знаете. Аз съм най-смирената от слугите му и за мен е чест да му служа в този момент на нужда. Напълно съм наясно, че съм недостойна. — Тя рискува отново. — Кончината на съветничката му Кеки на борда на калсидската галера дълбоко го опечали. Не че обвинява капитана на галерата. Но несъмнено ако първо съветничката му, а след това и самият сатрап умре в ръцете на калсидци, това няма да говори добре за гостоприемството ви. — И добави изключително тихо: — В някои кръгове дори може да се сметне за политическо стремление.

— Ако някой въобще чуе за това — тежко отбеляза капитанът. Малта се зачуди дали не е прекалила. Последвалият му въпрос обаче ѝ вдъхна нови сили. — Какво изобщо правехте нагоре по реката?

Тя се усмихна загадъчно.

— Не ми е работа да разгласявам тайните на Дъждовните земи. Ако желаете да научите повече, вероятно сатрапът би склонил да ви просветли. — Косго знаеше твърде малко за Дъждовните земи, за да издаде нещо съществено. Тя издиша. — Или пък не. Защо да споделя подобни тайни с човек, който се е отнесъл така позорно към него? За някого, който уж му е съюзник, се представихте като лош домакин. Или сме ваши пленници и в действителност, освен в настоящите условия? Нима единствената причина, поради която ни държите, е да ни продадете сякаш сте обикновен пират?

Прямотата на въпроса ѝ го разтърси.

— Аз… разбира се, че не, не сте пленници. — Той вирна брадичка. — Ако той беше заложник, щях ли да го карам с цялата си бързина към Джамаилия?

— Където да бъде продаден на онзи, който предложи най-висока цена? — сухо попита Малта. Капитанът пое остро и ядосано дъх, но тя продължи, преди той да успее да заговори: — Разбира се, няма как да не съществува подобно изкушение. Само глупак би пропуснал тази възможност в разгара на настоящите безредици. Но един мъдър мъж ще знае за легендарната щедрост на сатрапа към приятелите му. Докато щедрите дарове на мъж, който ти плаща кървави пари, носи със себе си позора и унижението си. — Тя леко килна глава. — Ще бъдете ли средство за скрепяването на дружбата между Калсид и Джамаилия? Или завинаги ще утвърдите репутацията на калсидците като изменници, които продават съюзниците си?

Думите ѝ бяха последвани от продължителна тишина.

— Говориш като бингтаунска Търговка. Само че Търговците винаги са недолюбвали Калсид. Какъв е твоят интерес в това?

Животът ми, идиот такъв. Малта престорено се шокира от изненада.

— Искате да знаете какъв е интересът на една жена, сър? Тогава ще ви кажа: баща ми е от Калсид, сър. Но, разбира се, в случая моят интерес е без значение. Единственият интерес, с който се съобразявам, е този на сатрапа. — Тя сведе почтително глава.

Последните ѝ думи бяха като пепел в устата ѝ. В последвалата тишина Малта наблюдава внимателната работа на ума на мъжа. Той нямаше какво да губи, ако се отнесеше добре със сатрапа. Жив и здрав заложник със сигурност щеше да донесе повече, отколкото такъв на ръба на смъртта. А благодарността на сатрапа можеше да струва повече от онова, което щеше да изстиска от благородниците му в замяна на връщането му.

— Можеш да си вървиш — отсечено я освободи мъжът.

— Както желаете, убедена съм — промълви Малта, подправила покорството си със сарказъм. Жената на сатрапа не биваше да е твърде смирена. Кеки ѝ беше показала това. Тя сведе сериозно глава, но после, вместо да излезе заднишком от стаята, му обърна гръб. Нека го приема както си иска.

Щом пристъпи навън в хладния вечерен вятър, ѝ се зави свят, но тя се насили да остане изправена. Беше изтощена. Още веднъж повдигна глава под тежестта на въображаемата си корона. Не се забърза. Откри правилния люк и се спусна в смрадливите дълбини на кораба. Докато подминаваше помещенията на екипажа, се престори, че не забелязва никого от мъжете, а те от своя страна прекъснаха всякакви разговори и се загледаха след нея.

Малта достигна каютата, затвори вратата след себе си, прекоси разстоянието до леглото и разтреперано се свлече на колене пред него. Добре беше, че това рухване пасваше на ролята, която трябваше да продължи да играе.

— Върнах се, възвишени — каза тихо. — Добре ли си?

— Добре? Уморен съм от глад и жена ми надува главата — озъби се сатрапът.

— О. Разбирам. Е, великолепни, имам надежда, че подобрих положението ни.

— Ти? Съмнявам се.

Малта сведе чело към коленете си и поседя така, потръпваща, за момент. Тъкмо беше решила, че се е провалила, когато на вратата се почука. Това трябваше да е корабният юнга с вечерята им. Принуди се да стане и да отвори, вместо само да му нареди да влезе.

Трима яки моряци стояха зад помощника. Той се поклони сковано.

— Тази вечер споделите трапезата на ле-фей. Вие, за вас, измиете, облечете. — Това послание, изглежда, затрудни речника му, но той посочи с жест мъжете, носещи кофи с вода, от които се надигаше пара, и куп с дрехи. Тя отбеляза, че част от одеянията бяха женски. Беше го убедила и в собствения си статус. С усилие удържа доволството и триумфа от лицето си.

— Ако това удовлетворява сатрапа — отвърна спокойно и с жест ги покани да внесат всичко вътре.

— Какво ще правиш? — осмели се да попита Уинтроу кораба. Хладният нощен вятър вееше покрай тях. Момчето стоеше на бака, обвило ръце около себе си против студа. Напредваха бързо обратно към Заграба. Ако можеше, Уинтроу би усмирил вятъра, би забавил кораба, би направил всичко, за да спечели време да помисли.

Морето не беше тъмно. Върховете на вълните улавяха лунната светлина и я понасяха със себе си. Светлината на звездите нежно се къдреше и се отразяваше от гърбовете на змиите, които се надигаха като хълмчета от водата до тях. Очите им сияеха в меки цветове — мед, сребро, топло злато, злокобно розово и синьо, като нощни морски цветя. Уинтроу имаше усещането, че го наблюдаваха винаги щом излезете на бака. Вероятно беше така. Като отговор на мисълта му, една глава се надигна от водата. Не можеше да бъде сигурен в мрака, но си помисли, че беше зелено-златната змия от плажа на Чуждите. За времето на три вдишвания тя запази позицията си до кораба, загледана в Уинтроу. Познавам те, двукраки, прошепна в съзнанието му, но той не можа да реши дали говореше на него, или само си спомняше гласа ѝ от плажа.

— Какво ще правя? — лениво го подразни корабът.

Можеше да го смаже когато си поиска. Уинтроу избута безполезните си страхове настрана.

— Знаеш какво имам предвид. Алтея и Брашън ни търсят. Може да ни причакват някъде близо до Заграба или може просто да ни се изпречат на пътя в пристанището. Какво ще направиш — ти и змиите ти?

— А, това. Е. — Фигурата се облегна назад към него. Тъмните ѝ къдрици се заизвиваха като гнездо усойници. Постави ръка от едната страна на устата си сякаш искаше да сподели някаква тайна с него. Шепотът ѝ обаче беше силен, престорен шепот, предназначен за Кенит, докато стъпваше потропвайки на палубата.

— Ще направя каквото пожелая. — Тя се усмихна покрай Уинтроу към пирата. — Добър вечер, скъпи мой.

— Добър вечер и попътен вятър, прелестна — отвърна Кенит. Той се облегна на парапета и докосна огромната ръка, която корабът протегна към него в поздрав. След това, със зъби, белеещи се на лунната светлина като на змия, се усмихна на Уинтроу. — Добър вечер, Уинтроу. Надявам се, че си добре. По-рано, когато напусна каютата ми, изглеждаше малко блед.

— Не съм добре — равно отговори Уинтроу. Погледна към Кенит и сърцето му се качи в гърлото. — Разкъсван съм, не мога да спя от страховете, които ме измъчват. — Той върна погледа си обратно върху кораба. — Моля те, не се отнасяй така пренебрежително към мен. Говорим за нашето семейство. Алтея е моя леля и твоя дългогодишна спътница. Помисли, корабе! Тя постави елемента в теб и те приветства, когато се събуди. Не го ли помниш?

— Чудесно помня, че скоро след това тя ме изостави и позволи на Кайл да ме превърне в робски кораб. — Мълния изви едната си вежда. — Ако това бяха твоите последни спомени за нея, как щеше ти да реагираш на името ѝ?

Уинтроу стисна юмруци до тялото си. Нямаше да бъде отклонен от въпроса си.

— Но какво ще правим? Тя си остава част от нашето семейство!

— Нашето? Какво е това „нашето“? Да не би отново да ме бъркаш с Вивачия? Скъпо момче, между нас няма „ние“ и „наше“. Има теб, има и мен. Когато аз говоря за „ние“ и „наше“ нямам предвид теб. — Очите ѝ пробягаха гальовно по Кенит.

Уинтроу се инатеше.

— Отказвам да повярвам, че в теб няма нищо от Вивачия. Иначе как би могла да изпитваш подобна горчивина от спомените, които помниш?

— Ах — промърмори с въздишка корабът. — Пак ли се връщаме на това?

— Опасявам се, че да — утешително ѝ отвърна Кенит. — Хайде, Уинтроу, недей да ме гледаш така. Бъди честен с мен, момче. Какво очакваш да направим? Да предадем Мълния обратно на Алтея, за да предпазим чувствата ти? Къде е предаността ти към мен в това?

Уинтроу бавно се приближи към парапета, за да застане до Кенит. Накрая заговори:

— Предаността ми ти принадлежи, Кенит. Знаеш го. Мисля, че го знаеше още преди да го призная пред себе си. Ако не разполагаше с предаността ми, в момента нямаше да ми е толкова трудно.

Пиратът изглеждаше истински трогнат от признанието му. Той постави ръка върху рамото на Уинтроу. За известно време и двамата мълчаха.

— Ти, скъпо мое момче, си толкова млад. Трябва да оповестиш гласно какво искаш. — Гласът на Кенит не беше нищо повече от шепот.

Уинтроу се извърна изненадано към него. Кенит се взираше напред в нощта сякаш не беше проговорил. Уинтроу си пое въздух и с усилие вкара ред в мислите си.

— Това, което искам от двама ви, е Алтея да не бъде наранена. Тя е сестра на майка ми, кръв от кръвта ми, и истинско семейство на кораба. Мълния може да отрича, но не вярвам, че би могла да гледа как Алтея умира и да остане незасегната от това. — С по-нисък глас добави: — Знам, че аз не бих могъл.

— Кръв от кръвта ти и истинско семейство на кораба — повтори на себе си Кенит. Той стисна леко рамото на Уинтроу. — За себе си обещавам, че и косъм няма да падне от главата ѝ. Корабе?

Фигурата сви грамадните си рамене.

— Каквото казва Кенит. Разбираш ли, аз не изпитвам нищо. Нямам желание нито да я убивам, нито да я оставя да живее.

Уинтроу изпусна облекчена въздишка. Не вярваше, че Мълния не изпитва нищо. Твърде голямо напрежение жужеше през него: не беше възможно всичкото да е негово.

— А екипажът ѝ? — позволи си да попита.

Кенит се засмя и приятелски разтърси рамото му.

— Е, хайде, Уинтроу. Не можем да гарантираме тяхната участ. Ако човек избере да се бие до смърт, какво се предполага да направя, че да го спра? Но както виждаш, напоследък проливаме кръв само когато сме принудени. Помисли за всички кораби, които сме пуснали да продължат по пътя си. Разбира се, робските кораби са друг въпрос. Що се отнася до тях, трябва да остана верен на всички поданици в кралството си — трябва да отидат на дъното. Не можеш да спасиш всички, Уинтроу. Някои хора са решили да бъдат убити от мен много преди да се натъкна на тях. Когато срещнем капитан Трел и Парагон, тогава ще действаме според ситуацията. Сигурен съм, че не би искал нищо повече от нас.

— Предполагам, че не. — Това беше най-доброто, което можеше да направи за тази вечер. Зачуди се дали ако беше бил сам с кораба, щеше да я накара да признае, че все още е свързана с Алтея? Алтея, помисли яростно към кораба. Знам, че я помниш. Тя те събуди от дългия ти сън; приветства завръщането ти към живот. Обичаше те. Можеш ли да обърнеш гръб на такава обич?

През кораба премина тръпка на възбуда, а шумно плискане до нея оповести завръщането на зелено-златната змия. Фигурата се обърна с присвити очи и пръхтящи ноздри, за да впери поглед в Уинтроу. Той се стегна в очакване тя да му причини болка. Вместо това обаче, Кенит го разтърси.

— Достатъчно! — сурово каза на Уинтроу. — Мислиш ли, че не мога да усетя какво ѝ причиняваш? Тя каза, че не изпитва нищо. Приеми го. — После съчувствено побутна рамото му. — Чувствата си отиват, момче. Мълния вече не е тази, която беше за теб. Защо не идеш да потърсиш Ета? Тя като че ли винаги те разведрява.

Докато Кенит наблюдаваше как Уинтроу прекосява главната палуба, талисманът заговори. Не зашепна и изобщо не се опита да се прикрие от кораба.

— Чувствата си отиват — подигра му се. — Мълния не е тази, която беше. О, да. Убеди се в това, сърце, и ще можеш отново да се разправиш с Парагон. — Внезапно сниши глас в поверителен тон: — Винаги си знаел, че пак ще ти се наложи да се оправяш с него, нали? Първият път, когато слухът за ослепен жив кораб, завърнал се в Бингтаун, те достигна, ти знаеше, че все някога пътищата ви отново ще се пресекат.

— Млъквай! — Яростният изблик на Кенит бе подправен със страх. Под яката, косъмчетата по врата му настръхнаха.

— Познавам Парагон — изведнъж каза корабът. — По-точно притежавам спомените на Алтея за него. Както и тези на баща ѝ. Ефрън Вестрит не харесваше този кораб. Не искаше дъщеря му да си играе близо до него. Парагон е луд, разбираш ли. Доста луд.

— О, доста луд — приятелски се съгласи талисманът. — Но и кой не би бил, предвид всички спомени, попили в дъските му. Цяло чудо е, че изобщо може да говори. Не си ли съгласен, Кенит? Не беше ли достатъчно да се запрати едно момче в ступор? Няма нужда да му режеш езика, предвид че за три години едва е обелило и дума. О, Игрот вярваше, че тайните му са в безопасност. Всичките му тайни. Но тайните имат навика да излизат наяве.

— Замълчи! — избухна в дрезгав шепот Кенит.

— Да замълча — отрони издяланото магическо дърво от китката му. — Безмълвен като ослепен кораб, плаващ в морето с дъното нагоре. Безмълвен като вик под водата.

Глава деветнадесета

Стратегии

Мъглите бяха безпощадни. Дори в дните, когато не валеше, всичко капеше заради непрестанната кондензация. В камбуза бяха опънати дрехоляци за сушене, които просто се запотяваха. Дрехите в брезентовата ѝ чанта бяха също толкова влажни, колкото и вълненото одеяло, което взе от койката си. Всичко миришеше на мухъл и прокиснало. Тя почти очакваше сутрин да изреши от косата си мъх. Е, сега поне всички щяха да разполагат с малко повече пространство. Беше изкарала нещата на Лавой от каютата на първия помощник и днес щеше да пренесе своите. Повишението беше традиционно и нейно по право. Брашън беше издигнал Хаф до втори. Той изглеждаше много доволен от новия си ранг. Още по-добър признак беше, че като цяло екипажът одобряваше повишението му.

— Дъждът и мъглите никога ли не спират на тези злочести острови? — попита Янтар, докато влизаше в малката каюта. Влагата се бе насъбрала на мъниста по косата и миглите ѝ. От маншетите на ризата ѝ капеше вода.

— През лятото — предложи Алтея. — Но засега времето е такова. Освен ако не завали достатъчно силно, че да прочисти въздуха.

— Почти е за предпочитане пред това постоянно капене. Качих се на мачтата да видя каквото мога. Постъпих разумно, като надянах брезентовата чанта на главата си. Как пиратите успяват да се придвижват в подобни дни? Няма нито слънце, нито звезди, по които да се ориентират.

— Да се надяваме, че не се. Ще ми е крайно неприятно някой да ни застигне в тази мъгла. Опитай се да я приемеш като прикритие срещу недружелюбни очи.

— Но тя прикрива и тях от нас със същия успех. Как ще разберем кога Кенит се е върнал в Заграба, като дори не можем да видим острова?

Бяха на котва през последните ден и нощ в един малък, заслонен проток. Алтея знаеше нещо, което не беше известно на другите. Бяха пуснали котва тук не за да чакат Кенит, а за да се опитат да скалъпят някакъв план. Миналата нощ се бяха усамотили в каютата на Брашън и бяха обсъждали възможности. Брашън не беше особено оптимистично настроен.

— Всичко пропадна — бе казал мрачно. Стоеше загледан в тавана над койката си. — Трябваше да предвидя, че Лавой ще направи нещо подобно. Той унищожи всяка надежда за изненада, която имахме. Някой ще прати вест на Кенит и несъмнено, веднага щом ни зърне, той ще атакува. Проклетият Лавой. Трябваше още първият път, когато го заподозрях в приказки за метеж, да го провлача под кила за наказание.

— Щеше да е добре за духа — бе промърморила Алтея изпод заслона на ръката му. Тя лежеше в койката до него. Протежението на голото му тяло бе топло до нейното, главата ѝ почиваше на рамото му. Меката светлина от фенера образуваше вълнуващи се по стената сенки и я изкушаваше просто да притисне Брашън по-близо и да заспи до него. Пръстите ѝ лениво проследяваха дългия шев надолу по ребрата му, който бележеше разреза от пиратския меч.

— Недей — бе промълвил той раздразнено, след което се дръпна надалеч от нея. — Спри да ме разсейваш и ми помогни да помисля.

Тя бе изпуснала дълга въздишка.

— Трябваше да ми кажеш, преди да легнеш с мен. Знам, че трябва да впрегна цялата си находчивост, за да си върна Вивачия от Кенит, но някак, тук с теб… — Приглади ръка надолу по гърдите и към корема му, като остави мислите му да я последват.

Брашън се бе изтърколил към нея.

— Е. Значи просто искаш да захвърлиш всичко? Да се върнеш в Бингтаун и да оставиш нещата както са?

— Мина ми през акъла — призна тя. — Но не мога. Винаги съм си мислила, че Вивачия ще е главният ни съюзник във връщането ѝ от Кенит. Разчитах, че корабът ще му се опълчи и ще обърне битката в наша полза. Сега, след като знаем, че Уинтроу е жив и здрав на борда ѝ и че и двамата, изглежда, са доволни от Кенит, не знам какво да мисля. Но не мога просто да ѝ обърна гръб, Браш. Те са част от семейството ми. Вивачия е моя по начин, по който не би могла да принадлежи на никой друг. Да я оставя на Кенит би било като да му оставя дете. В момента може и да е удовлетворена от него, но в крайна сметка ще иска да се прибере у дома в Бингтаун. Същото се отнася и за Уинтроу. А в какво положение ще са тогава? На прокуденици и пирати. Животите им ще бъдат разрушени.

— Откъде можеш да си сигурна? — възрази Брашън. Устните му се изкривиха в усмивка, той повдигна вежди и я попита: — Нима Кефрия би казала, че мястото ти е тук? Не би ли казала същото — че в края на краищата ще искаш да се прибереш у дома и че аз те съсипвам? Би ли приветствала опита ѝ да те спаси от мен?

Алтея бе целунала ъгълчето на устата му.

— Може би аз съм тази, която те съсипва. Не възнамерявам да те пусна дори когато се върнем у дома. Но и двамата сме зрели хора, имаме представа какво може да ни коства това решение. — И с по-тих глас добави: — И двамата сме готови да заплатим тази цена и пак да сметнем сделката за добра. Но Уинтроу е още момче, а корабът едва-що се бе събудил за живот, когато напусна Бингтаун. Не мога да ги оставя. Трябва поне да ги видя, да говоря с тях, да разбера как са.

— Да, сигурен съм, че капитан Кенит ще намери време да ги посетим — сухо отвърна Брашън. — Може би трябва да се върнем в Заграба и да оставим визитка с въпроса кога ще си е вкъщи.

— Знам, че звучи нелепо.

— А какво, ако наистина се върнем в Бингтаун? — попита Брашън, внезапно станал сериозен. — Имаме Парагон, той е добър кораб. Семейство Вестрит пак ще има жив кораб — такъв, за който вече е платено. Двамата с теб ще стоим рамо до рамо и няма да позволим да ни разделят. Ще се оженим, с подобаваща сватба в Търговската зала. А ако Търговците не го позволят, е, много им здраве, ние пък ще отплаваме до Шестте херцогства и ще дадем обещанията си пред една от техните черни скали.

Нямаше как да не се усмихне. Той я целуна и продължи:

— Ще плаваме заедно на Парагон, навсякъде, нагоре по Дъждовната река и надолу покрай Джамаилия към островите, които баща ти така добре познаваше, и ще търгуваме там, където и той търгуваше. Търговията ни ще върви, ще натрупаме много пари и ще изплатим семейния ти дълг на Дъждовниците. Малта няма да бъде принудена да се омъжи за някого, когото не желае. Кайл е мъртъв — това ни е известно, така че не можем да го спасим. Уинтроу и Вивачия, изглежда, не желаят да бъдат спасявани. Разбираш ли, Алтея? Аз и ти можем просто да си живеем живота. Не ни трябва много, а и вече го имаме. Добър кораб и добър екипаж. Ти да си до мен. Това е всичко, което искам от живота. Съдбата ми е дала всичко и да му се не види, искам да го задържа. — Неочаквано ръцете му се обвиха около нея. — Само кажи „да“ — ласкаво я бе придумал той, лекият му дъх — топъл върху ухото и шията ѝ. — Само кажи „да“ и никога няма да те пусна.

Болка проряза сърцето ѝ.

— Не — тихо бе отвърнала тя. — Трябва да опитам, Брашън. Трябва.

— Знаех си, че ще го кажеш — бе изпъшкал той. Отпусна ръцете си и се отдръпна от нея. Отправи ѝ изморена усмивка. — Е, любов моя, какво предлагаш да правим? Да приближим Кенит под мирно знаме? Да се промъкнем към него през нощта? Да го предизвикаме в открито море? Или просто да отплаваме обратно към Заграба и да го изчакаме там?

— Не знам — бе признала тя. — Всички възможности звучат самоубийствено. — Тя поспря. — Всички, освен мирното знаме. Не, не ме гледай така. Не съм луда. Изслушай ме. Брашън, помисли за всичко, което чухме в Заграба. Тамошните хора не говорят за него като за тиранин, от когото се боят. Той е обичан владетел, който е поставил благото на хората си на първо място. Освобождава роби, които със същата лекота можеше и да продаде. Има широки пръсти що се отнася до подялбата на придобитата плячка. Звучи като интелигентен, разумен мъж. Ако отидем при него под мирен флаг, ще знае, че най-разумният начин на действие ще бъде да ни изслуша. Какво би спечелил, ако ни нападне, преди да разговаря с нас? Можем да му предложим пари за откуп, но още повече, можем да му предложим благоразположението на поне едно бингтаунско семейство на Търговци. Ако наистина иска да превърне Пиратските острови в кралство, все някога ще му се наложи да потърси законна търговия. Защо не с Бингтаун? Защо не със семейство Вестрит?

Брашън се бе облегнал назад на възглавницата си.

— За да го направиш убедително, ще трябва да го поставиш черно на бяло. Не някакво гласно споразумение, а обвързващ договор. Малката сума, която ще му предложим сега, ще е само началото. Търговските споразумения ще бъдат истинската примамка. — Той извъртя глава върху възглавницата, за да срещне погледа ѝ. — Знаеш, че някои от хората в Бингтаун ще те нарекат предателка. Би ли могла да обвържеш семейството си в споразумение с подобни престъпници?

За известно време тя бе останала смълчана.

— Опитвам се да мисля като баща ми — тихо каза накрая. — Той казваше, че добрият търговец си личи по способността да предвижда нещата. Да поставиш основите на утрешната търговия чрез сделките, които сключваш днес. Късогледство е, казваше той, да изстискаш и последната частичка печалба от една сделка. Мъдрият търговец никога не позволява на човека отсреща да си тръгне огорчен. Мисля, че този Кенит ще успее. И когато го направи, Пиратските острови или ще станат преграда между Бингтаун и цялата търговия на юг, или ще се превърнат в още една спирка за търгуване. Мисля, че Бингтаун и Джамаилия са близо до това да поемат по различни пътища. Кенит може да бъде силен съюзник за Бингтаун, както и ценен търговски партньор.

Алтея въздъхна — не с тъга, а с окончателност.

— Мисля, че бих желала да си опитам късмета. Ще направя встъпление, но ще уточня, че не говоря от името на цял Бингтаун. Въпреки това ще го уведомя, че където има един Търговец, скоро ще последват и други. Ще му кажа, че говоря от името на семейство Вестрит. Трябва да реша какво точно мога да му предложа. Мога да накарам идеята да проработи, Брашън. Знам, че мога. — Тя нададе кратък, печален смях. — Майка и Кефрия ще побеснеят, като им кажа. В първия момент. Но трябва да постъпя така, както смятам за най-добре.

Пръстите на Брашън бяха направили ленив кръг около една от гърдите ѝ, загорялата му ръка стоеше тъмна на фона на бледата ѝ кожа. Той изви глава, за да я целуне, а после попита с натежал глас:

— Имаш ли нещо против да се занимавам, докато ти мислиш?

— Брашън, говоря сериозно — бе изпротестирала тя.

— Аз също — бе я уверил той. Ръцете му целенасочено се бяха спуснали надолу по тялото ѝ. — Много сериозен.

— На какво се усмихваш? — Янтар прекъсна бленуването ѝ. Майсторката се ухили дяволито на Алтея.

— Нищо — виновно поде Алтея.

— Нищо — кисело се съгласи Джек откъм койката си. Ръката ѝ беше преметната връз лицето ѝ и Алтея бе предположила, че спи. Сега се изправи. — Нищо, освен малко повече от онова, което получават останалите от нас.

Лицето на Янтар бе станало сериозно. Алтея прехапа език, за да не отвърне. По-добре да остави разговора да отмре още сега. Тя срещна открито погледа на Джек.

Джек не беше съгласна.

— Е, поне не го отричаш — отбеляза горчиво тя, докато се изправяше в седнало положение. — Разбира се, би било трудно да го направиш, предвид колко късно се прибираш, мъркайки като коте, което се е облажило, или усмихвайки се сама на себе си, с бузи, зачервени като на млада булка. — Тя погледна към Алтея и килна глава. — Трябва да го накараш да се обръсне, така че бакенбардите му да не ти причиняват подобен обрив по врата.

Преди да успее да се спре, Алтея повдигна виновно ръка. Остави я да падне обратно до тялото ѝ и анализира прямия поглед на Джек. Нямаше да успее да избегне разговора.

— Какво значение има това за теб? — попита тихо.

— Освен че е напълно нечестно? — попита я Джек. — Освен че се изкачваш до позицията на първи помощник точно когато се озова в леглото на капитана? — Джек се изправи от койката си, за да застане пред Алтея. Изгледа я отвисоко. — Някои хора биха си помислили, че не заслужаваш никое от двете.

Устните на високата жена бяха стиснати в права линия. Алтея пое дълбоко дъх и се приготви. Джек беше от Шестте херцогства. На техните лодки спор относно повишение се решаваше с извадени на палубата юмруци. Това ли очакваше и сега? Че ако победи Алтея на палубата, ще може да се издигне до поста на помощника?

Тогава лицето на Джек се разцепи от обичайната ѝ усмивка. Тя удари рамото на Алтея в поздрав.

— Но мисля, че ти заслужаваш и двете и ти желая всичко най-хубаво. — С повдигане на вежда и разширяваща се ухилена гримаса тя настоятелно попита: — Е? Бива ли го?

Заля я облекчение. Изражението върху лицето на Янтар я утеши, че не е била единствената заблудена от Джек.

— Бива го достатъчно — смутено промълви Алтея.

— Е. Тогава се радвам за теб. Но не му позволявай да го научи. Най-добре един мъж да си мисли, че има още нещо, което желаеш да направи. Това подхранва въображението им. Аз ще взема горната койка. — Джек погледна към Янтар сякаш очакваше майсторката да я предизвика.

— Заповядай — отвърна Янтар. — Ще донеса инструментите си и ще разглобя другата. Какво искаме според теб, Джек? Сгъваема маса или пространство за разминаване.

— Няма ли Хаф да се премести на празната койка? — невинно попита Джек. — Той поема поста на Алтея като втори. Трябва да вземе и прилежащата му койка.

— Съжалявам, че ще те разочаровам — ухили се Алтея. — Той остава на бака с останалите от екипажа. Мисли, че им е необходимо малко укротяване. Лавой и дезертьорите му внесоха смут. Хаф смята, че мъжете, които тръгнаха с него, са го направили, защото са били уплашени. Лавой го убеждавал, че трябва да застанат на негова страна срещу Брашън, защото да се изправят срещу Кенит било самоубийство.

Джек се изсмя шумно.

— Като че не беше ясно на всички. — При вида на изражението на Алтея тя леко се отрезви. — Извинявай. Но ако от самото начало не са съзнавали, че шансовете са срещу нас, тогава са идиоти и по-добре че се отървахме от тях. — Повдигна се с лекота до койката, която Алтея току-що бе освободила, и се изтегна на рамо върху нея.

— Тесничко. Но е по-високо. Предпочитам да спя нависоко. — Тя въздъхна доволно. — И така. Каква тайна точно крие Брашън?

— За кое? — попита Алтея.

— За Кенит и за това какво мисли да му причини. Обзалагам се, че е нещо добро.

— А, това. Да. Наистина е така. — Алтея преметна чантата си през рамо. Опита се да не мисли за това каква присъда е отредил Са на онези, които водеха другите към смъртта им.

Мингсли стисна устни и внимателно върна нащърбената чашка обратно върху необичайната ѝ чинийка. Съдържаше слаб чай с привкус на мента от кухненската градина. Хубавият черен чай от Джамаилия бе изгорял с всичко, което калсидците бяха струпали в складовете. Той прочисти гърло.

— Е? Какво успя да ни уредиш?

Серила се взираше спокойно в него. Вече бе взела решение относно едно нещо. Сега, след като се бе отървала от Род Каерн, повече никой мъж никога нямаше да ѝ внушава страх. Особено такъв, който си мислеше, че я върти на малкия си пръст. Нима вчерашният ден не го беше научил на нищо?

Вярна на думата си, Тинтаглия се бе отправила в търсене на Кендри и на който и да е друг жив кораб, който успееше да намери. В нейно отсъствие хората бяха седнали заедно, за да се опитат да съставят задължаващо споразумение. Рано в процеса на обсъждане Мингсли, който бе говорил от нейно име, без да се консултира с нея, бе настоял последната дума относно документа да бъде дадена на Серила.

— Тя представлява Джамаилия — гръмогласно бе подхванал той. — Всички ние сме поданици на сатрапството. Трябва да сме склонни не само да ѝ позволим да преговаря с дракона от наше име, но и да определи правилните ни роли в новия Бингтаун.

Рибарят, Спарс Келтър, бе станал и заговори:

— Без да обиждам дамата, но аз отхвърлям властта ѝ. Добре дошла е, ако желае, да седне с нас и да говори като представител на Джамаилия. Но това е бингтаунска работа, която трябва да се реши от хората на Бингтаун.

— Ако не ѝ отстъпите пълномощията, които ѝ се полагат, тогава не виждам причина Новите Търговци да остават тук — бе се разбеснял той. — Добре известно е, че Старите Търговци нямат намерение да признаят правата ни върху земите ни и…

— Ох, вземи наистина да си вървиш — бе въздъхнала Татуираната жена. — Или млъкни и бъди свидетел. Но дневната светлина няма да ни стигне, за да обсъдим необходимите неща, камо ли да се занимаваме с твоето позьорство.

Другите стояха загледани в него, изразяващи съгласие с мълчанието си. Мингсли заплашително се бе изправил.

— Знам неща! — бе произнесъл той напевно. — Неща, които ще ви се иска да бях останал, за да споделя с вас. Неща, които ще обезсмислят всичко, на което се съгласите тук. Неща, които…

Но всички останали от неговите „неща“ се изгубиха, тъй като двама здрави, млади мъже от Трите кораба буквално го бяха вдигнали и го бяха извели от стаята на Съвета. Последният му, удивен поглед към Серила ясно бе показал, че е очаквал от нея да застане на негова страна. Тя не беше го направила. Нито пък се беше опитала да претендира за влияние над събранието, а вместо това — както беше предложено, беше свидетел на Джамаилия. И по случайност, такъв, който беше добре запознат с оригиналните условия на бингтаунската харта. По много от тях нейното познание беше по-пълно от това на Търговците и тя успя да спечели изненаданото им уважение заради своята начетеност. Може би започваха да виждат, че изключителното ѝ познание относно законовите връзки между Бингтаун и Джамаилия все пак можеха да са им от полза. Новите Търговци не бяха толкова доволни. Сега тя се взираше в говорителя им, като го предизвикваше да продължи конфронтацията.

Мингсли взе продължителното ѝ мълчание за смущение.

— Ще ти кажа следното. На два пъти ни провали, при това лошо. Трябва да помниш кои са приятелите ти. Не можеш сериозно да възнамеряваш да подкрепиш старата харта. Тя не ни предлага нищо. Несъмнено можеш да направиш нещо по-добро за нас. — Той размърда чашата върху чинийката. — След всичко, което направихме за теб — напомни ѝ лукаво.

Серила отпи бавна глътка от чая. Намираха се в гостната стая в къщата на Давад. Калсидските нашественици бяха изгорили източното крило, но тази част от къщата все още беше обитаема. Тя леко се усмихна на себе си. Нейната чашка не беше нащърбена. Дребно нещо, но задоволително. Беше спряла да се страхува да не го засегне. Погледна спокойно към Мингсли. Беше време да тегли чертата.

— Наистина възнамерявам да приведа в сила старата харта. Още повече, смятам да я предложа като основен фундамент за новия Бингтаун. — Тя му се усмихна лъчезарно сякаш току-що ѝ беше хрумнала брилянтна идея. — Вероятно, ако беше склонен да отидеш нагоре по реката, Дъждовните Търговци щяха да ти предложат същото положение, което предложиха и на Татуираните. Разбира се, ще са налице и същите изисквания. Ще трябва да вземеш със себе си законородените си дъщери и синове. След като се оженят в семействата на Дъждовниците, ще станат Търговци.

Той се отдръпна от масата и грабна кърпичка от джоба си. Потупа набързо устни.

— Самата идея е отблъскваща. Подигравате ли ми се, съветничке?

— В никакъв случай. Просто казвам, че за така наречените Нови Търговци ще е най-добре да се присъединят към всички останали на масата за преговори. И трябва да разберат, че като всички останали, ще трябва да изпълнят определени условия, за да бъдат приети тук.

Очите му проблеснаха.

— Да бъдем приети тук! Имаме пълното право да бъдем тук. Имаме привилегии, дадени ни от самия сатрап Косго, с които ни отстъпва земя и…

— Привилегии, които купихте от него в замяна на безбожни подкупи и подаръци. Защото знаехте, че подкупът е единственият начин, по който можете да се сдобиете с подобно право. Той не можеше да ви го даде законово, затова вие го купихте. Тези документи са учредени върху непочтеност и нарушени обещания. — Тя отпи поредна глътка от чая. — Ако не бяха, никога нямаше да се съгласите да платите толкова много за тях. Купили сте лъжи, Нови Търговецо Мингсли.

— Сега истината достигна Бингтаун. А тя е, че имигрантите от Трите кораба притежават истинското право тук. Споразумели са се с бингтаунските Търговци, когато са дошли тук за първи път. Снощи продължиха да преговарят. Ще им бъдат дадени земи и гласове в Съвета в знак на признателност към всичко, което направиха срещу калсидското нападение. О, те никога няма да бъдат бингтаунски Търговци, разбира се. Не и ако не се омъжат в семействата. Но смятам, че бингтаунските Търговци ще се превърнат по-скоро в някакъв вид церемониална аристокрация, а не в истинска управляваща класа. Освен това, изглежда, семействата от Трите кораба държат на разграничението, че са от Трите кораба. Онези от Татуираните, които изберат да останат в Бингтаун, вместо да отидат в Дъждовните земи, ще имат възможността да си спечелят собствена земя като помогнат за възстановяването на града. Тези, които го направят, ще получат и право на глас заедно със земята и ще бъдат равнопоставени с всички останали земевладелци.

— А, е добре тогава. — Мингсли се облегна назад в стола си и доволно положи ръце на корема си. — С това трябваше да започнеш. Щом гласуването и управлението на града се базират на притежаването на земя, тогава Новите Търговци нямат от какво да се страхуват.

— Това несъмнено е така. Веднъж след като законно се сдобиете със земя, вие също ще имате право на глас в Съвета.

Той почервеня, после лицето му дотолкова потъмня, че тя се боеше, че ще припадне. Когато заговори, думите му избухнаха като пара от чайник.

— Ти ни предаде!

— А как очакваше да постъпя с вас? Предадохте сатрапството веднъж, като подмамихте Косго да ви отпусне дарения, за които знаехте, че са незаконни. После дойдохте тук и допълнително предадохте Бингтаун като замърсихте бреговете му с робство и подбихте икономиката и начина му на живот. Но това не ви беше достатъчно. Ти и твоите съмишленици искахте всичко, не само земите на Бингтаун, но и тайната му търговия.

Тя направи кратка пауза, за да отпие от чая си и да му се усмихне.

— И ти беше склонен да доведеш сатрапа до смъртта му заради това. Щеше да използваш убийството му като извинение калсидците да избият бингтаунските Търговци, стига да можеш да запазиш богатствата им за себе си. Е, веднъж беше предаден — от калсидците. Колко беше удивен от това! Но не се поучи. Вместо това искаше да ме склониш, както склони сатрапа, само че не с богатство, а със заплахи. Е, сега отново си предаден — от мен. Ако би нарекъл предателство това, че отстоявам нещата, в които винаги съм вярвала.

С премерен глас, тя продължи:

— Новите Търговци, които работят рамо до рамо с хората от Трите кораба и робите, помагащи за възстановяването на Бингтаун, ще получат земя. Това постановиха самите бингтаунци без никакъв подтик от моя страна. Това е най-доброто предложение, което ще получиш. Но ти няма да го приемеш, защото сърцето ти е другаде. Винаги е било. Твоите съпруги и наследници не са тук. За теб Бингтаун беше място за разграбване, никога дом, никога нов шанс.

— И какво ще стане, когато джамаилската флота пристигне? — настоя той. — Птиците, които бяха изпратени до Джамаилия, ги подучваха да очакват старотърговско коварство спрямо сатрапа. И, о, чудо — бяхме по-прави, отколкото предполагахме! Твоите бингтаунски приятели бяха тези, които изпратиха сатрапа към смъртта му.

Гласът ѝ беше леден.

— Дързостта ти стига дотам, че да признаеш участието си в заговора срещу сатрап Косго, а после да заплашиш мен с последствията? — Тя поклати глава с аристократично неверие. — Ако Джамаилия щеше да събира флота срещу нас, вече да го е направила. Освен ако не бъркам жестоко, онези, които се надяваха да отплават на север и да оплячкосат Бингтаун, откриха, че трябва да останат у дома, за да защитават своето. Съмнявам се, че ако предвещаната джамаилска флота някога пристигне, ще направи кой знае какво. Уверявам те, много добре съм запозната с финансовото състояние на джамаилската хазна. Смъртта на един сатрап и опасността от гражданска война ще подтикне повечето благородници да държат богатството и силата си близо до дома. Знам на какво се надяваше заговорът. Ти вярваше, че джамаилските ти партньори ще пристигнат с кораби и ще ти предадат Бингтаун. Несъмнено си сметнал за разумно да разполагаш с тази отстъпателна защита срещу калсидците, в случай че се окажат твърде алчни. Както и стана, при това доста по-рано, отколкото очакваше.

Серила изпусна лека въздишка и си наля още чай. С дружеска усмивка тя поднесе въпросително чайника към чашата на Мингсли и разтълкува гневното му мълчание като отказ. Отново поде лекцията си.

— Ако тази флота пристигне някога тук, ще бъде приветствана с дипломация, сърдечно посрещане и добре укрепено пристанище. Ще намерят един възстановяващ се след несправедлива калсидска атака град. Предлагам да обмислиш позицията на Новите Търговци в Бингтаун от изцяло различна перспектива. Какво ще правите, ако сатрапът не е мъртъв? Защото ако драконът говори истината и Малта Вестрит е жива, тогава вероятно и сатрапът е оцелял заедно с нея. Колко неудобно би било това за теб. Особено след като разполагам, написано от собствената ти ръка, че е имало заговор на Новите Търговци срещу него. Не че си бил лично замесен, разбира се. — Тя лениво разбърка малко мед в ментовия чай. — Във всеки случай, ако флотата бъде посрещната не с показ на сила или гледка на гражданско безредие, а с учтиво и дипломатическо приветствие… Е.

Тя наклони глава към него и се усмихна победоносно.

— Ще видим. О, предупредих ли те да си припомниш, че джамаилската флота първо трябва да премине не само през Пиратските острови, но и през калсидските „патрулни“ съдове, преди да стигне дотук? Мисля, че по-скоро ще бъде като да преминеш през разярен рояк пчели. Ако и когато флотата ни достигне, може да се зарадват на едно спокойно пристанище и дракон пазител. — Отново разбърка чая си и попита лениво: — Или си забравил за Тинтаглия?

— Ще съжаляваш за това! — каза ѝ Мингсли. Той се изправи с немалко дрънчене на порцелан и прибори. — Щеше да се издигнеш до власт заедно с нас! Можеше да се върнеш в Джамаилия като богата жена и да изживееш дните си сред цивилизация и култура. Вместо това ти се обрече на този затънтен град и селяшките му обитатели. Те нямат уважение към сатрапството. Тук няма да си нищо повече от поредната самостоятелна жена!

Той изхвърча от стаята, като затръшна вратата след себе си. Поредната самостоятелна жена. Мингсли не биваше да узнава, че с тона на проклятие е отправил към Серила благословия.

Кендри се върна в пристанището с вдигнати платна, на палубите му работеше намален екипаж, но въпреки това плаваше бързо. Рейн Купрус седеше на скелетната конструкция на покрива на полуразрушен склад и го наблюдаваше как се приближава. Над главата му, Тинтаглия направи един кръг, проблясвайки в сребристо. Драцената докосна за кратко съзнанието на Рейн, докато преминаваше над него.

— Името ви за нея е Офелия. Тя също идва.

Той наблюдаваше Кендри, докато мъжете го отвеждаха до един от разбитите докове и го привързваха. Живият кораб се бе променил. Приветливата момчешка фигура не размахваше ръце в приветствие, не пляскаше и не подвикваше радостно заради благополучното си завръщане. Вместо това ръцете му бяха скръстени на гърдите, а изражението му бе притворено. Рейн можеше да предположи какво се е случило. Тинтаглия беше казала на Кендри кой и какво беше наистина. Последните няколко пъти, в които бе плавал на Кендри, беше притеснително наясно с дебнещия под повърхността на личността му дракон. Сега тези спомени щяха да са напълно разцъфнали.

Ужасяващо знание се надигна бавно в Рейн. Беше обречен да вижда тази промяна у всеки жив кораб. С всяко покосено или притворено лице щеше да му се налага да се изправя пред онова, което бяха сторили предците му. Съзнателно или не, те бяха отнели животите на драконите, след което бяха обрекли душите им на безполова, безкрила вечност като кораби. Трябваше да е щастлив от новината, че живият кораб Офелия е оцеляла след сблъсъците си с калсидците. Вместо това не искаше да присъства, когато Граг Тенира слезеше да поздрави кораба, който беше обичал през целия си живот, и на негово място срещнеше смръщен дракон. Бе наранил не само драконовия вид — скоро щеше да види в очите на приятелите си щетите, причинени на бингтаунските семейства с живи кораби.

Твърде много промени, твърде много възможности, каза си той. Вече не можеше да определи какво изпитва. Трябваше да е щастлив. Малта беше жива. Бингтаун бе сформирал здрав съюз и бе подготвил споразумение, очакващо знака на дракона. Калсидците бяха прогонени, поне засега. А по някое време в бъдещето, ако всичко вървеше добре, щеше да има възможността да изследва още един град на Древните. Този път той щеше да е начело и нямаше да има плячкосване и набързо разграбено съкровище. Малта щеше да е до него. Всичко щеше да е наред. Всичко щеше да е излекувано.

Поради някаква причина не вярваше това да е истина. Краткото усещане за Малта, което бе получил чрез Тинтаглия, беше като уханието на топла храна за прегладнял човек. Възможността за нея не беше достатъчна, за да задоволи копнежа в сърцето му.

Чу някакъв шум в сградата под него и погледна надолу в очакване да види улично куче или котка. Вместо това видя Силдин, който си проправяше път през отломките долу.

— Махни се оттам — извика му раздразнено. — Не виждаш ли, че целият покрив може да се срути отгоре ти?

— Заради което, очевидно, седиш отгоре му — провикна се нагоре Силдин, без да се впечатли.

— Просто имах нужда от място, от което да наблюдавам пристанището и да внимавам за завръщането на Тинтаглия. Сега слизам.

— Добре. Тинтаглия отиде да се почисти, но скоро ще се върне, за да постави знака си върху свитъка, който състави Съветът. — Той пое въздух. — Тя иска Кендри да бъде незабавно натоварен с провизии и инженери и да се отправи нагоре по реката, за да може работата ѝ да започне.

— Откъде провизии? — саркастично попита Рейн.

— Не я интересува особено. Предложих да започне със строители, които Кендри да отведе там горе, като спре в Трехог, за да качи хора, познаващи поведението на реката, след което да отидат до мястото, което иска да бъде разкопано. Необходимо е да видят какво трябва да се направи, преди да планират как да го направят.

Рейн не го попита откъде знае толкова много. Вместо това се вдигна на крака и заподбира пътя си обратно към стрехите на сградата. Зимното слънце събуждаше проблясъците на люспите покрай веждите и устните на Силдин.

— Изпратила те е да ме повикаш, нали? — попита Рейн, докато правеше финалния си скок долу. — За да се увери, че ще съм там?

— Ако искаше да присъстваш, можеше и сама да ти каже. Не. Дойдох сам да се уверя, че ще си там. Така че тя да удържи на обещанието си. Ако я оставим, тя най-напред ще се тревожи за нейните змии и възможността за други оцелели пашкули на дракони. Ако зависи от нея, ще минат месеци, а не дни, преди да тръгне да търси Малта.

— Месеци! — Рейн почувства изблик на гняв. — Би трябвало още днес да потеглим! — Заля го болезнена увереност. Щяха да минат дни. Само подписването на договора вероятно щеше да отнеме един ден. А след това и подбирането на хората, които да отидат нагоре по реката, и осигуряването на провизии за Кендри. — След всичко, което Малта направи, за да я освободи, човек би си помислил, че ще изпитва поне мъничко благодарност към нея.

Момчето се намръщи на себе си.

— Не че тя не харесва Малта. Или теб. Тя изобщо не мисли по този начин. Драконите и змиите са много по-важни за нея от хората. Да я помолиш да избере между това да спаси собствения си вид и да спаси Малта е като някой да помоли теб да избереш между Малта и гълъб.

Силдин направи пауза.

— За Тинтаглия, повечето хора са много подобни и нашите грижи наистина изглеждат тривиални. От нас зависи да ги направим важни за нея. Ако успее в плановете си, ще има и други дракони, които да споделят света ни с нас. Само че те ще го възприемат като че те споделят техния свят с нас. Дядо ми казваше: „Започни да се отнасяш с човек така, както възнамеряваш да продължиш да се отнасяш с него.“ Смятам, че същото може да се отнесе и към драконите. Мисля, че сега трябва да установим очакванията си от нея и вида ѝ.

— Но да чакаме дни, преди да потеглим…

— Да изчакаме няколко дни е по-добре, отколкото да чакаме завинаги — отбеляза Силдин. — Знаем, че Малта е жива. Животът ѝ стори ли ти се в опасност?

Рейн въздъхна.

— Не можах да определя — беше принуден да признае той. — Можех да усетя Малта. Но беше сякаш тя отказва да ми обърне внимание.

И двамата замълчаха. Зимният ден беше студен, но небето все още беше ясно. Из града се носеха гласове и кънтяха чукове. Докато вървяха заедно по бингтаунските улици, Рейн вече усещаше промяната във въздуха. Навсякъде суматохата от дейности ясно говореше за надеждите и вярата в утрешния ден. Татуирани и хора от Трите кораба работеха заедно с Търговци — Стари и Нови. Малко от занаятите бяха отворили врати отново, но по уличните ъгли вече имаше деца, които разнасяха стриди и диви зеленчуци. Също така изглеждаше, че в града има повече хора. Той подозираше, че приливът от бежанци се е пренасочил и че избягалите от Бингтаун към отдалечените райони се завръщаха. Приливът се бе обърнал. Бингтаун щеше да се възроди от пепелта.

— Очевидно знаеш доста за драконите — посочи Рейн на Силдин. — Откъде идва всичкото това неочаквано познание?

Вместо да отговори, Силдин зададе собствен въпрос:

— Превръщам се в Дъждовник, нали?

Рейн не го погледна. Не беше сигурен дали Силдин щеше да иска отсега да размишлява върху лицето си. Промените в собствения външен вид на Рейн, изглежда, се ускоряваха. Дори ноктите му растяха по-здрави и рогови. Обикновено подобни изменения не застигаха един Дъждовник, докато не достигнеше средна възраст.

— Така изглежда. Притеснява ли те?

— Не особено. Не мисля обаче, че на майка ми ѝ се нрави. — Преди Рейн да е успял да реагира на това, той продължи: — Вече имам сънищата на Дъждовник. Започнаха в нощта, когато заспах в града. Ти ме събуди от един такъв, когато ме намери. Тогава не можех да чуя музиката, както Малта, но мисля, че ако сега се върна, ще я чуя. Знанието набъбва в мен, не зная откъде идва. — Той свъси люспестите си вежди. — Принадлежало е на някой друг, но по някакъв начин сега идва при мен. Това ли се нарича „давене в спомени“, Рейн? През мен тече поток от спомени. Ще полудея ли?

Той постави ръката си върху рамото на момчето и го стисна. Толкова слабо и тясно рамо, поело подобен товар.

— Не е задължително. Не всички от нас полудяват. Някои се научаваме да плуваме по течението.

Глава двадесета

Затворници

— Сигурен ли си, че ще ти е достатъчно топло? — отново го попита Яни Купрус.

Силдин подбели очи по посока на Рейн в знак на съчувствие и Дъждовникът установи, че се усмихва.

— Не зная — честно отвърна Рейн. — Но ако облека още един кат дрехи, се боя, че ще изпадна от тях, докато драцената ме носи.

Това я смълча.

— Ще се оправя, майко — увери я той. — Няма да е по-зле от плаването в лошо време.

Те стояха в набързо разчистен участък зад Търговската зала. Тинтаглия бе настояла от тук насетне всеки град под контрола на Търговците да разполага с открито пространство, достатъчно голямо за спокойното приземяване на един дракон. И винаги, когато дракон избереше да се приземи в даден град, жителите му трябваше да гарантират топло посрещане и подобаваща храна за създанието. Преговорите относно какво е „подобаваща храна“ бяха отнели няколко часа. Месото трябваше да е живо и най-малко с размерите на „добре развито мъжко теле в края на първата си година“. Когато ѝ беше казано, че е по-вероятно да получи домашни птици, тъй като Бингтаун не разполагаше с пасбища за добитък, тя се бе цупила, докато някой не ѝ предложи затоплено масло и помощ в приглаждането на люспите ѝ винаги, когато идваше на посещение. Това като че ли я беше успокоило.

Дните минаваха в подобно заяждане, докато Рейн вече не бе започнал да мисли, че ще полудее. Някъде около дузината оцелели гълъби, които служеха на Бингтаун и Трехог, бяха летели до изтощение. Кратките послания, които изпращаха и получаваха, явно не бяха способни да изяснят всичко, което се случваше в двата града. Рейн бе облекчен, след като един-единствен ред го уведоми, че пастрокът и полусестра му са се завърнали в града в добро здраве. Бендир бе напуснал Трехог, за да отиде нагоре по реката в търсене на обозначеното от Тинтаглия място върху малката речна карта, която бяха изпратили. Той щеше хем да помисли върху начин за издълбаване на реката, хем да търси следи от заровен град. Доволна, че напредва по целите си, Тинтаглия най-сетне се бе съгласила да поемат в търсене на Малта. Рейн беше изненадан колко много хора се бяха събрали, за да наблюдават тръгването му — вероятно повече от любопитство, отколкото от дълбока загриженост за мисията. Животът или смъртта на Малта малко ги засягаше.

— Готов ли си? — раздразнено го попита Тинтаглия. Тя говореше в съзнанието му през връзката им, така че той да може да усети досадата ѝ.

Рейн решително отстрани емоциите ѝ от своите собствени. За съжаление, това го остави само с нервност и страх. Той пристъпи към драцената.

— Готов съм.

— Чудесно — отвърна Тинтаглия. Тя обходи с поглед тълпата, за да им каже довиждане. — Когато се върна, очаквам да видя напредък. Значителен напредък.

Внезапно Силдин се откъсна от майка си и бутна малка платнена торба в ръцете на Рейн. Тя изтрака.

— Вземи ги. Бяха на Малта. Може да ти помогнат да достигнеш до нея.

Рейн мрачно разгърна отвора на малката торба в очакване на някакъв символичен подарък или бижу. Вместо това откри шепа оцветени медни капки. Вдигна озадачен поглед от лакомствата. Силдин сви рамене.

— Вчера бях в старата ни къща, да видя какво е останало. Почти всичко е било разграбено или унищожено. Затова погледнах на някои от не толкова очевидните места. — Силдин се ухили, внезапно превърнал се в малък брат. — Винаги съм знаел къде Малта си крие бонбоните. — Усмивката му поомекна по краищата. — Тя обожава медни капки. Но могат и да те подкрепят в студа. Не смятам, че ще има нещо против да ги изядеш.

Напълно в стила на Малта. Да се запаси със сладост срещу несигурния утрешен ден. Рейн зави торбата най-отгоре в чантата си.

— Благодаря — сериозно отвърна той. Спусна вълнен воал върху лицето си и го подгъна под яката на палтото си. Щеше да поддържа лицето му топло, но ограничаваше видимостта му.

— Това е разумно — окуражаващо отбеляза Силдин. — Знаеш ли, напоследък доста се променяш. Когато те видях за първи път, не мислех, че Малта ще възрази особено. Но сега си доста по-набразден. — Момчето повдигна неприкрито ръка към лицето си и прокара пръсти по веждите си. — Направо ще припадне, като ме види — весело предрече той.

Драцената се вдигна на задните си крака.

— Побързай — кратко нареди тя на Рейн. На Силдин заговори по-нежно: — Отстъпи встрани, малки менестреле, и извърни очи. Не бих искала да те ослепя със запратената от крилете ми прах.

— Благодаря ти, велика. Макар че да бъда ослепен може да не е чак такава загуба, ако последното, което съм съзрял, си била ти, блестяща в сребристо и синьо, докато се издигаш. Подобен спомен може да ме поддържа до края на дните ми.

— Ласкател! — Драцената отхвърли думите му, но не скри удоволствието си. Веднага щом Силдин се отдръпна, тя грабна Рейн от земята сякаш беше играчка. Беше обвила кръста му, а краката му висяха.

Разгърна крилете си и приклекна на мощните си задни крака. Веднъж, втори път размаха криле в отмерване. Той се опита да извика за довиждане, но не можа да си поеме достатъчно дъх. Тя скочи нагоре така внезапно, че запрати главата му назад. Извиканите поздрави за довиждане се изгубиха сред равномерния бумтеж на крилете ѝ. Рейн затвори очи срещу студения вятър. Когато отново се принуди да ги отвори, погледът му падна върху проблясващ килим от синьо и сиво, с бавно диплеща се по протежението му шарка. Морето, осъзна той, беше много, много далеч под него. Там нямаше нищо, освен дълбока, студена вода. Преглътна надигащия се страх.

— Е? Къде искаш да отидем?

— Къде аз искам да отидем? Където е Малта, разбира се.

— Казах ти и преди — мога да усетя, че е жива. Това не означава, че знам къде е.

Рейн бе погълнат от безутешност. Неочаквано, драцената изпита съжаление към него.

— Виж какво можеш да направиш — предложи. През нея той отново споделяше осезанието ѝ за Малта. Затвори очи и се плъзна в онази сетивност, която не беше слух, не беше взор, нито мирис, а някакво мистериозно подобие и на трите. Установи, че отваря уста и вдишва дълбоко сякаш можеше да вкуси уханието ѝ сред студения въздух. Беше сигурен, че нещо от самия него се изля навън, за да я посрещне.

Двамата се сляха в топла, сънена отпадналост. Както когато бяха споделили сънната кутия, той изживяваше нейното възприятие за света. Топлина. Бавно, поклащащо движение. Вдиша дълбоко заедно с нея и вкуси непогрешимата миризма на кораб. Отпусна осезанието за собственото си тяло и се протегна по-смело към нея. Около ѝ почувства топли завивки. Улови дълбокия ритъм на дишането ѝ и също го подхвана. Тя спеше, опряла буза на ръката си. Той стана тази ръка и обгърна топлата мекота на бузата ѝ. Помилва я. Тя се усмихна в съня си.

— Рейн. — Прие го, без да разпознае истинското му присъствие.

— Малта, любов моя — отвърна ѝ той. — Къде си?

— В леглото — въздъхна тя. В гласа ѝ имаше жива заинтересованост.

— Къде? — настоя той, като със съжаление пренебрегна поканата.

— На кораб. Калсидски кораб.

— Накъде сте се насочили? — попита я отчаяно. Можеше да усети как връзката му с нея избледнява, докато досадните му въпроси се сблъскваха със съня ѝ. Той се вкопчи в нея, но съзнанието ѝ се отдръпна от съня, разбудено от настойчивостта му да му отговори.

— Къде? — настоя той. — КЪДЕ?

— Към Джамаилия! — Малта се изправи рязко в леглото. — Към Джамаилия — повтори тя, но не можеше да си спомни какво бе извикало думите. Имаше дразнещото усещане, че току-що е напуснала изключително интересен сън, но не можеше да си спомни и късче от него. Всъщност беше почти облекчаващо. През деня можеше да контролира мислите си. Нощем беше времето, когато подлото ѝ съзнание ѝ носеше сънища за Рейн, болезнено сладки от липса. По-добре да се събуди и да не помни нищо, отколкото да се събуди обляна в сълзи. Повдигна ръце към лицето си и докосна страните си. Едната тръпнеше необичайно. Тя се протегна, след което заключи, че е безвъзвратно будна. Отхвърли завивката и се изправи с прозявка.

Вече почти беше свикнала с разкоша на стаята. Това не бе притъпило удоволствието ѝ от нея. Капитанът ѝ беше зачислил двама моряци и ѝ беше дал разрешение да прегледа трюма за каквото можеше да осигури по-голямо удобство на сатрапа. Тя бе отхвърлила всякаква умереност. Дебела черга от мека вълна на пода и ярко украсени гоблени затопляха стаята. Голям разклонен свещник бе заменил димящия фенер. Натрупани одеяла и кожи покриваха сламеника ѝ. На леглото на сатрапа се редуваха дебели мечи и овчи кожи. До него седеше претенциозно наргиле, а около му, драперия от дамаска го прикриваше от течение.

Иззад драперията се носеше насеченото му хъркане. Добре. Имаше време да се облече, преди той да се събуди. Като се движеше тихо, тя прекоси стаята до огромен сандък, отвори го и зарови вътре из пластовете одеяния. Платове с всякакви нюанси и шарки срещаха търсещите ѝ ръце. Подбра нещо топло, меко и синьо и го издърпа. Вдигна роклята пред себе си. Беше твърде голяма, но щеше да свърши работа. Погледна несигурно към завесите на сатрапа, след което нахлузи синята роба през главата. Остави нощницата си да падне отдолу, а после пъхна ръце през дългите сини ръкави. По дрехата се бе задържал лек парфюм, миризмата, носена последно от собственика ѝ. Нямаше да се чуди как сандъкът с чудесни дрехи се бе озовал в калсидците. И да ходеше в дрипи, това нямаше да върне живота на законния собственик. Само щеше да направи собственото ѝ оцеляване по-опасно.

На капака на сандъка имаше огледало, но Малта отбягна да се погледне в него. Първият път, когато така радостно го бе отворила, първото, което бе видяла, беше собственото ѝ отражение. Белегът беше много по-зле, отколкото си бе представяла. Той изпъкваше, двойна бразда от бледа, набраздена кожа, която достигаше почти до носа и изчезваше в косата ѝ. С неверие бе докоснала безформения белег, а после в ужас бе задрапала надалеч от сандъка.

Сатрапът се бе изсмял.

— Виждаш ли — бе ѝ се подиграл. — Казах ти. Краткият ти миг на красота отмина, Малта. Ще постъпиш умно, ако се научиш да бъдеш полезна и сговорчива. Това е всичко, което ти е останало. Всякаква гордост, която пазиш, е самозаблуждение.

Не можеше да отговори на омразните му думи. Гласът ѝ бе смълчан, взорът ѝ — прикован към собствения ѝ образ. За известно време се бе взирала в мълчание, неспособна да помръдне, неспособна да мисли.

Сатрапът бе разрушил омаята, като я бе сръчкал с крака си.

— Стани и се заеми с нещо. Тази вечер трябва да вечерям с капитана, а ти все още не си ми приготвила дрехи. И в името на Са, покрий тази цепнатина в главата си. За мен е достатъчно унизително, че целият екипаж знае, че си обезобразена, и без да го излагаш на показ.

В стъписано мълчание, тя му се бе подчинила. Същата нощ бе седяла на пода до стола му като куче. Беше си спомнила за Кеки — раболепна, но нащрек. Освен няколко думи на джамаилски обаче, разговорът на масата не беше по силите ѝ. От време на време той ѝ подаваше храна. След известно време осъзна, че се случваше, когато опиташе някое ястие и то не му харесаше. Тя продължи да мълчи иззад лека, скована усмивка дори когато той нехайно бе обърсал пръстите си в роклята ѝ. Веднъж мъжете на масата я споменаха. Сатрапът каза нещо, капитанът отвърна и последва всеобщ смях. Сатрапът я бе побутнал пренебрежително с крак сякаш седеше неприятно близо до него.

Тя се изуми колко я нарани това. Бе залепила малката усмивка на лицето си, докато се взираше в нищото. Те пируваха с богати ястия и скъпи вина, откраднати от други кораби. След вечеря споделиха редки, опияняващи билки от личните запаси в полираната кутия на капитан Деяри. По-късно сатрапът презрително щеше да ѝ каже, че този кораб не е пиратски съд, а един от патрулните му кораби, и че всичката плячка е конфискуван товар от контрабандисти и истински пирати. Всъщност, бе продължил той надменно, един от любимите му благородници в Джамаилия сериозно бе допринесъл за вкарването в експлоатация на този кораб и бил заинтересован от трофеите му.

Тя бе успяла да задържи маската си на място цяла вечер. Дори когато чинно бе последвала сатрапа обратно до каютата им и му бе помогнала в разсъбличането за спане, като бе устояла на престорено сантименталните му похождения, бе запазила самоувереността си. Едва след като се бе уверила, че е заспал, бяха дошли сълзите. Сговорчива и полезна. Наистина ли само това бе останало в живота ѝ? С прокрадващ се ужас установи, че звучи като майка си. Сговорчива и полезна за калсидския си баща. Какво щеше да си помисли той, ако можеше да я види сега? Щеше ли да е ужасѐн, или щеше да си помисли, че най-накрая се е научила да бъде благосклонно женствена? Болеше я да се чуди подобни неща за някого, когото обичаше. Винаги беше вярвала, че от всичките си деца той обича най-много нея. Но как я обичаше? Като самостоятелна млада жена, дъщеря на Търговка? Или повече щеше да одобри сегашната ѝ роля?

Същата мисъл я преследваше и докато пристягаше корсажните връзки на синята одежда и я препасваше здраво, така че да не се спъва в подгъва. Нави косата си и я прихвана ниско при врата. Прикри белега с шал. След като приключи, огледа лицето си в огледалото. Корабният живот не се отразяваше добре на кожата ѝ. Беше твърде бледа, като се изключат очите, и с напукани от вятъра устни.

— Изглеждам груба — каза си тихо. — Като често експлоатирана слугиня.

Решително затвори капака на сандъка. Поведението, а не външният вид, ѝ беше спечелило почтителното отношение на капитана и екипажа. Ако сега го изгубеше, щеше да изгуби способността си да се оправя с тях. Не вярваше Косго да продължи този фарс без нея. Единствено непрестанното ѝ раболепие спрямо него му позволяваше да се държи като сатрап. Отвратително беше, че използваше толкова много от силата си, за да подхранва вярата в собственото му превъзходство. И по-лошо: колкото повече го ласкаеше, толкова по-привлекателна му изглеждаше — само че тя беше по-силна от него. Лесно бе надвила няколкото му опита за физическо превъзходство, като бе отблъснала лапите му настрана и му беше напомнила, че не заслужава вниманието му.

Меки кожени пантофи обгръщаха краката ѝ и вече беше готова. Отиде до леглото на сатрапа, прочисти шумно гърло и дръпна завесите му. Не искаше да го изненадва по време на нещо неприлично.

— Велики, не желая да прекъсвам почивката ти, но искам разрешение да ти донеса закуската.

Той отвори едно око.

— Разрешавам. Погрижи се да достигне топла до мен, а не хладка като вчера.

— Ще го направя, господарю — смирено обеща тя. Не можеше да му напомни, че бе лежал в леглото и бе пушил дълго след като му бе донесла подноса. Нищо никога не беше по негова вина. Натъкми едно наметало на раменете си и тихо излезе.

Това беше откраднатото ѝ време. Извън погледа на сатрапа, докато се движеше целенасочено, можеше да се наслади на определена свобода, непредизвиквана от никого. Когато попаднеше на някого от моряците, те се вторачваха в превързаното ѝ чело и коментираха зад гърба ѝ, но ѝ правеха път.

Печката беше в салона на горната палуба, по средата на кораба. Достигна я, а плъзгащата се врата зееше отворена. Готвачът — блед, опечален мъж, ѝ кимна в поздрав. Той извади поднос, две купи и няколко прибора, след което взе черпак и разбърка гъстата овесена каша, която беше сутрешната дажба за всеки. Дори оплакванията на един сатрап не можеха да променят някои неща. Внезапен вик откъм наблюдателния пост запрати готвача припряно към вратата. Миг по-късно, на палубата избухна дива глъчка от гласове. Относителното спокойствие на бързодвижещия се кораб бе нарушено от трополящи крака и извикани заповеди. Не ѝ трябваше ограниченият ѝ калсидски, за да разбере, че голямо количество проклятия бяха примесени с изкрещените думи. При вратата, готвачът добави няколко собствени подбрани фрази, захвърли черпака настрани и строго нареди на Малта да направи нещо. После излезе, затръшвайки вратата след себе си. Малта незабавно я открехна леко, за да надникне.

Палубата гъмжеше от целеустремена дейност. Буря ли идваше? Тя наблюдаваше в изумление, докато се отпускаха въжета, разгъваха се платна и отново се затягаха въжета. Докато гледаше, още платна разцъфнаха по мачтите, които вече бяха побелели от тях. Почувства как палубата се накланя под краката ѝ, щом корабът ускори ход.

Наблюдателите по върховете на мачтите крещяха надолу докладите си. Малта се осмели да направи две крачки отвъд салона и изви врат. Успя да зърне изпъната ръка и очите ѝ проследиха сочещия пръст.

Платна. Друг кораб, който се приближаваше бързо. Втори вик отгоре я накара да се прикрие обратно в заслона и да погледне през отсрещния прозорец. Още един кораб, с платна, издути от вятъра, също ги настигаше бързо. И двата кораба развяваха странни, скърпени знамена, изобразяващи гарван с разперени криле. Умът ѝ заработи трескаво. Калсидският кораб бягаше от онези, другите два. Означаваше ли това, че бяха от Бингтаун? Не знаеше дали да се надява калсидският кораб да ги надбяга, или да бъде хванат. Ако ги заловяха и другите два кораба се окажеха пиратски, какво щеше да стане с нея и сатрапа? В главата ѝ се оформи прибързан план.

Тя изчака подходящ момент, след което се стрелна от салона и се шмугна през люка като мишка в дупка. Капакът на люка хлопна след нея и я потопи в тъмнина. Тя се защура през кораба и откри, че помещенията на екипажа бяха изоставени. Под чезнещата светлина на един фенер се сдоби с асортимент от дрехи и забърза към каютата на сатрапа. Когато нахлу вътре, той отвори око и я изгледа раздразнено.

— Поведението ти е непристойно — каза ѝ. — Къде ми е закуската?

Дори в този критичен момент трябваше да изиграе ролята си.

— Моля за извинението ти, велики. Корабът ни бяга от други два. Ако ни настигнат, ще има битка. Ако има битка, боя се, че ще бъдем надвити. Боя се, че те са пирати от Пиратските острови, които не питаят особено добри чувства или уважение към сатрапа на Джамаилия. Затова заех дрехи за теб, за да се маскираш. Като обикновен моряк ще можеш да избегнеш вниманието им. Както и аз.

Докато говореше, започна бързо да разпределя дрехите. Избра груба риза и панталони за себе си, както и моряшко кепе, за да прикрие челото си. Дебел пуловер, твърде голям за нея, можеше да ѝ помогне да мине за момче. За сатрапа бе избрала по-чисти дрехи. Преметнала ги през ръка, тя се приближи до леглото. Той ѝ се намръщи и стисна края на одеялото си по-здраво.

— Стани, великолепни, и ще ти помогна ти първи да се облечеш — предложи тя. Искаше ѝ се да го извика като команда към непослушно дете, но знаеше, че това само ще го направи по-опърничав.

— Не. Махни тези отвратителни парцали и ми извади подобаващо облекло. Щом трябва да стана и да се облека, преди да получа някаква закуска, тогава ще се облека както подобава за особата ми. Извършваш голяма несправедливост спрямо нашите калсидски моряци, като предполагаш, че ще бъдат заловени и победени толкова лесно. Няма нужда да се крия под някаква груба дегизировка. — Той седна в леглото, но решително скръсти ръце пред гърдите си. — Донеси ми прилични дрехи и обувки. Ще изляза на палубата и ще наблюдавам как патрулът ми отблъсква тези прости пирати.

Малта въздъхна победено. Е, щом не искаше да се маскира, тогава тя щеше явно да изтъкне откупната му стойност. Възможно ли беше пиратите да не се отнасят по-внимателно с ценни пленници?

Тя се поклони ниско.

— Прав си, разбира се, милостиви. Умолявам те, извини глупостта на една проста жена. — Захвърли отритнатото моряшко облекло на стълбата към палубата. Обратно в каютата им, подбра най-великолепните роби, които успя да намери, и ги отнесе на сатрапа.

Внезапен шок я запрати към леглото, блъсвайки я в него. Малта си пое въздух и го задържа, заслушана. Звуците от палубата над тях се бяха променили. Тропот на крака, гневни викове и диви писъци. Блъснати ли бяха? Дали точно в този миг не ги вземаха на абордаж? Тя пое рязко дъх.

— Велики, мисля, че ще постъпим мъдро, ако побързаме.

— Много добре. — Той отметна одеялата си с мъченическа въздишка. Задържа ръцете си настрани от тялото. — Може да ме облечеш.

Тинтаглия го разтърси. Рейн отвори очи и видя под себе си диплещото се блещукане на тъмната вода. Той извика ужасено и бясно се вкопчи в ноктите, които го държаха.

— Така е по-добре — безмилостно заяви драцената. — Мислех, че си мъртъв. Бях забравила, че човеците не са така добре свързани с телата си като драконите. Ако си позволите да се отделите твърде надалеч от тях, може да не намерите обратния път.

Рейн се бе вкопчил болнаво в ноктите ѝ. Чувстваше се замаян, измръзнал и малък, но не мислеше, че е от летежа. Подозираше, че е бил в безсъзнание. Опита се да достигне последното нещо, което можеше да си спомни. Убягна му. Взря се надолу и внезапно успя да осъзнае какво вижда.

— Тези галери долу калсидски ли са? Какво правят, накъде са се насочили? — Бяха седем и се движеха на юг в клиновидна формация.

— Как може да очакваш, че ще знам подобно нещо? Или че ще ме интересува? — Тя почти лениво погледна надолу. — Виждала съм много подобни кораби да се движат на юг през тези води. Прогоних ги от Бингтаун, както се съгласих да направя. Но са твърде много, за да може сам дракон да ги разпръсне всички. — Изглеждаше обидена, че я е принудил да го признае. Тя отклони темата. — Мислех, че цялата ти загриженост е насочена към Малта.

— Така е — едва-едва каза той. — Но тези кораби… — Позволи на думите си да заглъхнат. Навърза това, което трябваше да е виждал през цялото време. Ходът на Калсид не беше само срещу Дъждовните земи и Бингтаун. Калсид беше силно замесен с Новите Търговци срещу сатрапа. Фактът, че се бяха обърнали срещу Новите Търговци, означаваше единствено, че Калсид се отнасяше към съюзниците си както винаги. Сега се насочваше с пълна сила срещу Джамаилия. Бингтаун беше единствено спирка по пътя, място, което да отслабят и окупират, така че да нямат враг в тила, докато се отправят след по-голямата плячка. Рейн се бе втренчил надолу в корабите. Много като тях, бе казала Тинтаглия. Морските сили на Джамаилия бяха намалявали в продължение на почти десетилетие. Той не знаеше дали Джамаилия можеше да води война срещу Калсид, камо ли да спечели подобна борба. Можеше ли Бингтаун да преживее разрива в търговията, който подобна война щеше да причини? В главата му се завъртяха изводите от всичко видяно.

Тинтаглия беше раздразнена.

— Е? Намери ли спътницата си? Успя ли да разбереш къде е?

Той преглътна.

— Горе-долу. — Усети нетърпението ѝ от отговора му. — Момент — помоли я. Вдиша дълбоко няколко пъти от студения въздух с надеждата, че ще му помогне да се съвземе, докато се опитваше да открие смисъл в откъслечните спомени от съня. — Беше на кораб — каза на драцената. — Ако се съди по движението му, с дълбок корпус, а не галера. Въпреки това тя каза, че е калсидски. — Той свъси вежди. — Ти не го ли усети?

— Не внимавах чак толкова — незаинтересовано отвърна тя. — Така. Калсидски кораб. Голям. Има много такива. Къде?

— Плаващ към Джамаилия.

— О, това е полезно.

— На юг. Лети на юг, над Вътрешния проход.

— И когато прелетим над кораба, на който се намира, ти просто ще разбереш — скептично продължи драцената. — И тогава какво?

Той се взря във водата под краката му.

— Тогава някак ще ми помогнеш да я спася. И да я отведем с нас у дома.

Драцената избоботи в неудоволствие:

— Глупава и невъзможна задача. Губим време, Рейн. Трябва да се върнем сега.

— Не. Не и без Малта — непреклонно отговори той. На тихо къкрещия ѝ гняв отвърна: — Това, което искаш от мен е също толкова глупаво и невъзможно. Настояваш да се бъхтя из блатата на Дъждовните земи и по някакъв начин да открия град, погълнат Са знае преди колко години, а после някак да спася всеки опашкулен дракон, заровен дълбоко в недрата му.

— Да не би сега да казваш, че не можеш да го направиш? — Драцената беше възмутена.

Той се засмя с изсумтяване.

— Всяко невъзможно търсене по реда си. Първо ти.

— Ще удържа на думата си — намусено обеща тя.

Той съжали, че я е оскърбил. Не това беше начинът да си осигури най-доброто, на което беше способна.

— Знам, че ще удържиш на думата си — увери я. Пое си дъх. — Докосвал съм душата си до твоята, Тинтаглия. Твърде великодушна си, за да престъпиш обещанието си.

Драцената не отвърна, но той усети омекването ѝ. Рейн нямаше представа защо тя намираше такова удоволствие в хвалебствието, но беше незначителна цена, която си заслужаваше да плати. Тя продължи да го носи, големите ѝ криле махаха равномерно. Усети работата на мощно сърце вътре в гърдите ѝ. Там, където го бе притиснала до себе си, беше топъл. Почувства изблик на увереност и в двама им. Щяха да намерят Малта и да я отведат в безопасност у дома. Той стисна ноктите ѝ в ръцете си и пренебрегна болката в клатушкащите си се крака.

Ръцете на Малта трепереха, докато изправяше жакета му. Гърлен вик на невъобразима болка изкънтя откъм палубата. Тя стисна зъби и се опита да повярва, че калсидците печелеха. Изведнъж беше решила, че предпочита познатата пред непознатата опасност. Внимателно оправи яката на сатрапа. Така. Сатрапът на цяла Джамаилия, наследникът на Перления трон, велеславният сатрап Косго вече беше в представителен вид. Той се огледа в малкото огледало, което тя повдигна. Несмущаван от приглушените звуци на битка, сатрапът приглади тънката линия на мустаците си. Нещо тежко се строполи на палубата над тях.

— Сега ще се кача горе — оповести той.

— Не мисля, че е разумно. Горе се води битка, не чуваш ли? — Бе проговорила твърде прибързано. Косго твърдоглаво стисна челюсти.

— Не съм страхливец! — заяви.

Не. Само идиот.

— Велики, не бива да рискуваш живота си! — примоли му се тя. — Знам, че не се боиш за себе си, но помисли за Джамаилия — съкрушена и изгубена като кораб без кормило, ако нещо те сполети.

— Ти си глупачка — толерантно ѝ каза сатрапът. — Кой би посмял физически да посегне на сатрапа на Джамаилия? Тези пиратски помияри могат да оспорват властта ми, но само от безопасно разстояние. Щом ме погледнат в очите, ще се присвият от срам.

Той наистина го вярваше. Малта зяпна стъписано, докато той отиваше към вратата. Спря се в очакване да му я отвори. Може би това беше решението. Може би ако не му отвореше вратата, той просто щеше да остане в стаята. Но след един продължителен, застинал момент той се навъси и оповести:

— Предполагам, че всичко трябва да върша сам. — И я отвори. Тя го последва в извратена заплененост.

Докато стоеше в края на стълбата, която извеждаше на палубата, Малта разсъди, че капакът на люка можеше да го спаси. Винаги беше труден за повдигане и плъзгане — вероятно щеше да го надвие. Но той вече беше изкачил стълбата наполовина, люкът беше отворен и те бяха обгърнати от участък слънчева светлина. Надолу към тях се взираше мъж с оголена гръд. Разгърналият криле гарван, татуиран върху гърдите му, беше оплискан с прясна кръв, която, изглежда, не беше негова. По лицето и отстрани, надолу по врата му се простираха робски татуировки. От ножа, който държеше, капеше кръв. Ококореният му взор се промени във вик на наслада.

— Хей, капитане! Ела да видиш какви хубави птички намерих затворени долу. — А към сатрапа и Малта излая: — Качете се тук горе и не се помайвайте!

Докато сатрапът се подаваше от люка, пиратът го сграбчи за ръката и го издърпа на палубата. Сатрапът прокле и замахна към мъжа, който го просна на земята с небрежно побутване. Когато сграбчи Малта, тя стисна зъби и отказа да извика. Взираше се втренчено в него, докато той я повдигна за ръката и я запрати на палубата. Тя се приземи на крака до сатрапа. Без да сваля поглед от злорадстващия пират, Малта се приведе, грабна сатрапа за горната част на ръката и му помогна да се изправи.

Палубата около тях беше пълна бъркотия. В единия край купчина обезоръжени калсидци бяха обградени, пазени от трима подигравателни нападатели. Точно след основата на мачтата Малта можеше да види проснатите крака на мъж. Не помръдваха. Други от пиратите се спускаха надолу към трюма, за да видят какъв товар си бяха спечелили. Малта чу плисък и се извърна навреме, за да види как някакви мъже изхвърлят тяло през борда. Може би беше помощникът.

— Ще умрете за това! Ще умрете! — гневно пуфтеше сатрапът. Две червени петна изпъкваха върху бледите му бузи, а косата му беше разчорлена. Той изгледа кръвнишки всички им. — Къде е капитанът? Настоявам да се видя с капитана!

— Моля те, замълчи — с тих глас му се примоли Малта.

Той не я послуша. Избута я като че ли падането му беше по нейна вина.

— Тишина! — изплю към нея той. — Глупава жена. Не си позволявай да ми казваш какво да правя! — В очите му проблесна гняв, но гласът му го издаде с треперливостта си. Сви юмруци до тялото си. — Настоявам да ми бъде доведен капитанът.

— Какво намери, Ръск? — попита ухилено нисък, мускулест мъж техния пленител. Къдрава, червена коса се подаваше изпод кърпата на главата му, обозначена с гарван. В лявата си ръка стискаше меч. С върха на острието повдигна бродирания край на жакета на сатрапа. — Това е добре оперена птица. Богат търговец или благородник, бих казал.

Косго обидено изпъчи гърди.

— Аз съм велеславният сатрап Косго, владетел на цяла Джамаилия и наследник на Перления трон! Настоявам да говоря с капитана!

Надеждите на Малта се изпариха.

Усмивка разполови луничавото лице на мъжа.

— Вие говорите с капитана. Капитан Ред. — Той се приведе в нисък поклон и добави мъркащо: — На вашите услуги, без съмнение, велики сатрапе.

Мъжът, който ги беше открил пръв, се изсмя толкова силно, че се задави.

Лицето на Косго почервеня от гняв.

— Имам предвид истинския капитан. Капитан Деяри.

Усмивката на капитан Ред стана още по-широка. Позволи си да смигне на Малта.

— Много съжалявам, велеславни сатрап Косго. В момента капитан Деяри забавлява рибите. — И с престорен шепот разясни на Малта: — Така става с мъжете, които не знаят кога да свалят мечовете си. Или с мъжете, които ме лъжат. — Той зачака.

Зад него двама моряци сграбчиха падналия зад мачтата мъж и го извлачиха настрани. Малта се взираше в хипнотизиран ужас. Безжизненото му тяло остави кървава следа подире си. Мъртвите му очи я гледаха, докато го повдигаха, а устата му зяпна отворена в безрадостна усмивка, когато го преметнаха през парапета. Почувства, че не може да диша.

— Казвам ви, аз съм велеславният сатрап Косго, владетел на цяла Джамаилия.

Луничавият капитан разпери широко ръце, мечът все още беше в ръката му, и се ухили.

— А тук са се събрали всичките ти верни придворни и висши благородници, за да те обслужват на това забележително пътешествие от… къде? Калсид? Сатрапът пътува от Калсид към Джамаилия.

Ноздрите на Косго бяха леко побелели от възмущение.

— Не че това влиза в работата на крадлив убиец и главорез, но се връщам от Бингтаун. Отидох там, за да разреша спор между Старите и Новите Търговци, но бях отвлечен от бингтаунските Търговци и отведен нагоре по Дъждовната река. Дъждовните Търговци, раса от хора така ужасно деформирани, че постоянно трябва да носят воали, ме държаха пленен в подземен град. Аз избягах по време на земетресение и слязох надолу по Дъждовната река, докато не бях спасен от…

Докато сатрапът говореше, капитанът местеше поглед от един към друг от мъжете си, като през цялото време правеше физиономии, които имитираха почуда и удивление от разказа на сатрапа. Докато мъжете се хилеха от удоволствие, капитанът внезапно се приведе напред, за да постави върха на острието си пред гърлото на Косго. Очите на сатрапа се изцъклиха и пороят му от думи секна. Цветът се оттече от лицето му.

— Спри незабавно, моля те, спри! — весело се примоли капитанът. — С моите мъже имаме работа за вършене. Спри със закачките и кажи истината. Колкото по-скоро ни кажеш името и семейството си, толкова по-скоро ще можеш да бъдеш откупен обратно. Искаш да се върнеш вкъщи, нали? Или смяташ, че ще си добро допълнение за екипажа ми?

Косго огледа диво кръга от хората, които го бяха пленили. Най-накрая очите му срещнаха тези на Малта и неочаквано се наляха със сълзи.

— Престанете — каза тя с нисък глас. — Оставете го намира. Той е велеславният сатрап Косго и е много по-ценен за вас като заложник, ако не е с прерязано гърло.

Върхът на острието се отмести от гърлото на сатрапа. Миг по-късно се притисна между гърдите ѝ. Тя вцепенено погледна надолу към него. Нечия чужда кръв все още беше по него. Капитан Ред плъзна върха под връзките, които пристягаха корсажа ѝ.

— А ти, разбира се, си неговата прекрасна и изучена придворна съветничка. Също на път обратно към Джамаилия. — Погледът му бавно я огледа.

Присмехът му прогони страха ѝ. Тя яростно срещна погледа му и започна да изплюва думите една по една:

— Не. Ставай. Глупав. — Тя повдигна брадичка. — Аз съм Малта Вестрит, дъщеря на бингтаунска Търговка. Колкото и невероятно да звучи историята му, той наистина е велеславният сатрап Косго. — Пое си дъх. — Ако го убиеш, от тук насетне ще бъдеш известен като най-глупавият капитан, който е отхвърлил сатрапски откуп.

Капитанът изрева доволството си и екипажът му го повтори след него. Малта почувства как страните ѝ почервеняват, но не посмя да помръдне, докато острието се притискаше в гърдите ѝ. Зад нея сатрапът зашепна гневно:

— Не го разгневявай, момиче.

— Капитан Ред. Корабът е обезопасен. — Това дойде от моряк, малко по-голям от момче, който носеше твърде голяма за размерите му бродирана жилетка. Малта си спомни, че я е виждала на капитан Деяри. Дрехите на един мъртвец бяха плячката на корабния юнга.

— Много добре, Оти. Колко затворници?

— ’свен тия двамата? Само пет.

— Състояние на кораба?

— Годен за плаване, сър. Както и с пълен трюм. Натоварен е с хубави неща.

— Така ли? Чудесно. Мисля, че такава тлъста награда е достатъчна, за да се отправим право обратно към пристанището, нали? Малко се отдалечихме този път и Заграба ще ни изглежда добре, а?

— Много добре, сър — ентусиазирано отвърна момчето. Останалите от екипажа зашумяха одобрително.

Капитанът се огледа.

— Подсигурете петимата под палубата. Съберете имена и разберете имат ли семейства, които да ги откупят. Те се биха добре. Ако някой изрази интерес да стане пират, ми го доведете. Карн! Избери си награден екипаж. Ти ще отведеш този кораб у дома.

Карн — мъжът, който пръв ги бе открил, се ухили широко.

— Ще го направя, сър. Добре, вие двамата, право откъдето дойдохте!

Капитанът поклати глава.

— Не. Без тези двамата. Ще ги отведа с мен на Мотли. Дори да не е сатрапът на цяла Джамаилия, се обзалагам, че ще донесе богат откуп от някого. — Върхът на острието му се повдигна пъргаво и сряза връзките на Малта. Тя прихвана отхлабения корсаж на роклята си и го притисна към себе си, задъхваща се от възмущение. Капитанът само се ухили. — Що се отнася до дамата, тя ще вечеря с капитан Глупав и ще ми разкаже каквито истории си поиска. Доведете я.

Глава двадесет и първа

Парагон Лъдчънс

Алтея беше на върха на мачтата и наблюдаваше, когато платната на Вивачия се появиха за първи път. Те бяха всичко, което можеше да види, бели на фона на заплашителното облачно небе. Парагон се спотайваше в проток с отлична видимост към канала точно пред Заграба, но Вивачия все още не бе преминала устието на залива. Брашън беше проучил откъслеците си карта и предположи, че Вивачия ще използва точно този подстъп, за да се върне в Заграба, предвид че Кенит се връщаше от посоката на Острова на Чуждите. Беше предположил правилно. Дори преди да успее да види корпуса или фигурата, Алтея разпозна мачтата и платната. За момент дългоочакваната гледка я остави безмълвна. През последните седем дни на няколко пъти бе забелязвала кораби, за които мислеше, че може да са Вивачия. На два пъти дори бе извикала Брашън до върха на мачтата, за да потвърди. Всеки път беше грешала.

Сега обаче, докато наблюдаваше познатия такелаж да навлиза в полезрението ѝ, беше сигурна — това беше нейният кораб и тя го познаваше, както познаваше лицето на майка си. Не извика новината към всички, а се заспуска надолу по мачтата и щом достигна палубата, се затича. Без да почука, нахълта в каютата на Брашън. Той беше в леглото и спеше, след като беше поел нощната вахта.

— Тя е. На югозапад, откъдето мислеше, че може да дойде. Този път няма грешка, Брашън. Вивачия е.

Той не я заразпитва, а само си пое дълбоко дъх.

— Значи е време. Да се надяваме, че Кенит наистина е интелигентен и разумен, какъвто вярваш, че е. Иначе предлагаме гърлата си на касапин.

За момент тя можеше единствено мълчаливо да се взира в него.

— Извинявай — дрезгаво предложи той. — Нямаше нужда да казвам това. И двамата се съгласихме на този план, и двамата убедихме екипажа, че ще проработи. Не се чувствай сякаш стоварвам всичко върху теб.

Тя поклати глава.

— Ти само изрече на глас онова, което си мислех от много дни насам. По един или друг начин, Брашън, всичко е върху мен. Ако не бях аз, този кораб и екипажът му нямаше да се намират тук, камо ли да обмислят този безумен план.

Той я обгърна в груба прегръдка. За един миг миризмата на голата му кожа беше в ноздрите ѝ, а разпуснатата му коса — върху бузата ѝ. Алтея отърка лице в топлотата на гърдите му. Защо изобщо беше склонна да рискува, почуди се тя? Защо да залага живота на този мъж и собствения си в името на подобна рискована постъпка? Тогава той я освободи и взе ризата си от стола. Докато я обличаше, отново стана капитанът.

— Иди изтръскай мирния ни флаг и го вдигни. Искам екипажът да приготви оръжията, но да не се въоръжава. Припомни им, че най-напред ще предложим на Кенит да поговорим, не го каним да се качи на борда ни. При първия знак на агресия от негова страна обаче ще отвърнем подобаващо.

Тя прехапа език, за да не му каже, че екипажът не се нуждае от напомняне. Двамата грижливо им бяха втълпили всичко това. Без да се налага да се оправя с подривната дейност на Лавой, тя се чувстваше далеч по-уверена в екипажа. Хората щяха да се подчиняват. Може би след няколко часа отново щеше да стои на палубата на Вивачия. Може би. Скочи да изпълни заповедите му.

— Там, сър. Сега виждате ли го? — Ганкис посочи и замижа като че ли така щеше да подпомогне взора на капитана си. — Корабът стои на котва точно до брега. Вероятно разчита на бреговата линия и дърветата зад него да го направят труден за откриване, но аз забелязах…

— Виждам го — троснато го прекъсна Кенит. — Върви да изпълняваш задълженията си! — Той се втренчи в мачтите и въжетата. Необичайна увереност изпълни душата му. Старият отговорник за наблюдателния пост напусна мястото си до Кенит, отрезвен от тона на своя капитан. Хладният вятър вееше покрай Кенит и корабът му се хвърляше напред през вълните, но той ненадейно бе откъснат от всичко това. Корабът беше Парагон. Другата половина от душата му стоеше на котва в залива.

— Възможно ли е да го разпозная от толкова далече? — тихо се запита той. — Как? Някакво усещане във въздуха ли е? Мирис, носещ се на вятъра?

— Кръвта зове кръв — прошепна талисманът от китката му. — Ти го познаваш. Той се завърна обратно при теб. След всички тези години, той се завърна.

Кенит се опита да вдиша, но чувстваше дробовете си натежали и изпълнени с вода. В него забушуваха страх и очакване. Да говори отново с кораба, да крачи отново по палубите му означаваше да завърши кръга. Всички минали поражения и болка щяха да бъдат удавени в този триумф. Корабът щеше да се зарадва колко бе преуспял, пораснал и… Не. Нямаше да стане така. Щеше да има конфронтация и обвинение, унижение и срам. Щеше да е като да отвори врата към всички минали скърби и да им позволи да се излея и да отровят настоящето. Щеше да е като да се вгледаш в лицето на предаден любим. Щеше да означава да признае онова, което беше сторил, с цел да подсигури собственото си, егоистично оцеляване.

И по-лошото — щеше да е публично. Всеки мъж на кораба щеше да разбере кой е бил и какво му е било причинено. Екипажът на Парагон щеше да узнае. Ета и Уинтроу щяха да узнаят. Мълния щеше да узнае. И никой от тях никога повече нямаше да го уважава. Всичко, което така старателно бе изградил, всички години труд щяха да бъдат съсипани.

Не можеше да го позволи. Въпреки писъците в дъното на съзнанието му, не можеше да го позволи. Миналото не можеше да бъде променено. Пребитото, умоляващо момче трябваше да бъде смълчано още веднъж. За един последен път трябваше да изтрие пълзящото, страхливо момче от паметта на света.

Джола тичаше надолу по палубата към него.

— Сър, за кораба, който забелязахме. Развяха флаг — голям и бял. Мирен флаг. Вдигнаха котва и се насочват към нас. — Въодушевените му думи замряха при гибелния поглед на Кенит. — Как желаете да постъпим? — попита тихо.

— Подозирам подлост — каза на Джола. — Съобщението на Фолдин ме предупреди за това. Няма да бъда подлъган от действията им. Ако се наложи, ще използвам този кораб и екипажа му за пример. Ако е някакво коварство, корабът и всички на борда му ще се озоват на дъното. — Накара очите си да срещнат тези на Джола. — Приготви се да чуеш много лъжи днес, Джола. Този конкретен капитан е много умен човек. Опитва се да използва жив кораб, за да залови жив кораб. Ние, разбира се, не бива да допускаме това да се случи.

Внезапно гърлото му се стегна от болка. В него се надигна ужас, че точно в този миг Джола може да се извърне към него и да види сълзите, неочаквано изпълнили очите му. Чувствата се променят, напомни си той. Това е давенето на момче, сълзите на момче, което вече не съществува. Престанах да чувствам това много отдавна. Не го чувствам.

Кенит се изкашля, за да прикрие моментната си слабост.

— Приготви мъжете — нареди му тихо. — Завърти ни и пусни котва. Вдигни мирен флаг, за да ги прикоткаме по-близо. Ще се престорим, че сме се хванали на въдицата. Ще помоля кораба да изпрати напред змиите. — Той показа зъби в подобие на усмивка. — Съмнявам се, че този Трел знае за нашите змии. Нека води мирните си преговори с тях.

— Сър — поздрави го Джола и бързо изчезна.

Кенит се придвижи напред. Потропването на дървения крак му звучеше твърде силно. Около него се щураха мъже, всеки с намерението да заеме поста си. Никой от тях не се спря, за да го погледне. Никой от тях вече не виждаше наистина него. Виждаха единствено Кенит, крал на Пиратските острови. И не беше ли това нещото, което винаги бе искал? Да бъде виждан като мъжа, в когото се бе превърнал? И все пак можеше да си представи как Парагон ще изреве поразено при вида на липсващия му крак или ще възкликне от възторг заради отличната кройка на брокатения му жакет. Изведнъж прозря, че триумфът не беше толкова сладък, когато го споделяше единствено с онези, които винаги бяха очаквали от него да успее. Сред всички морета в целия свят имаше само един, който наистина знаеше всичко, през което Кенит бе преминал, за да достигне тези висоти; само един, който можеше да разбере колко силно желан бе триумфът му и колко дълбоки бяха били ямите на нещастието. Само един, който можеше така пълно да издаде миналото му. Парагон трябваше да умре. Нямаше друг начин. И този път Кенит трябваше да се увери в това.

Докато изкачваше късата стълба към бака, с тревога видя, че Ета и Уинтроу вече бяха там. Уинтроу се бе привел над парапета и очевидно бе потънал в разговор с фигурата. Ета просто се взираше в Парагон със странно изражение на лицето. Надигащият се вятър дърпаше тъмната ѝ коса. Той се изкачи на бака и заслони очи, за да последва погледа ѝ. Парагон устремено напредваше към тях. Кенит вече можеше да различи познатата фигура. Сърцето му се сви при вида на жестоко насеченото лице. В него се разгоря срам, последван от прилив на ярост. Не можеше да бъде винен за това. Никой, дори Парагон не можеше да го обвини. Игрот беше виновен, всичко беше по негова вина. Смразяващият ужас се протегна през водата и го изгори. Кръвта нахлу неудържимо в лицето му. Страхът го замая и той повдигна трепереща ръка към лицето си.

— Позволи му да отнеме цялата ти болка — прошепна в ухото му талисманът. — Каза, че ще го направи и ти му позволи. — Личицето се усмихна. — Всичко е все още там и просто те очаква. С него.

— Млъквай — изграчи Кенит. С треперещи пръсти той се опита да развърже проклетото нещо от китката си. Щеше да го изхвърли през борда и то щеше да потъне и да изчезне завинаги, заедно с всичко, което знаеше. Но пръстите му бяха необичайно непохватни, почти сковани. Не можеше да развърже здравите кожени възли. Задърпа самия талисман, но вървите удържаха.

— Кенит, Кенит! Добре ли си?

Тъпа курва, винаги задаваше грешните въпроси в грешния момент. Той сграбчи емоциите си под контрол. Извади кърпичката си и попи потта от охладнялото си лице. Откри гласа си.

— Добре съм, разбира се. А ти?

— Изглеждаше толкова… За момент се уплаших, че ще припаднеш. — Очите на Ета пробягаха по лицето му в опит да го разчете. Опита се да вземе ръцете му в своите.

Така нямаше да стане. Той отправи леката си усмивка към нея. Да я разсее.

— Момчето — каза с тих глас и кимване по посока на Уинтроу. — Това може да е трудно за него. Как е?

— Разкъсван — веднага му довери Ета. По-дребнав мъж би се засегнал колко лесно бе пренасочил тревогата ѝ от себе си към Уинтроу. Но Ета все пак беше просто курва. Тя въздъхна. — Стреми се отново и отново да изтръгне някакъв отклик от кораба. Настоява тя да реагира на него като Вивачия. Тя, разбира се, не го прави. Току-що се опитваше да предизвика някаква реакция спрямо присъствието на Алтея. Тя обаче не му предлага нищо. Когато ѝ напомни, че си му обещал Алтея да не пострада, тя се изсмя и каза, че това е твое обещание, не нейно. Дълбоко го нарани, като каза, че уговорката с теб не е обещание към него. — Ета понижи гласа си още повече. — Ще означава много за него, ако го увериш, че ще удържиш на думата си.

Кенит повдигна рамо в безсилие.

— Ще го направя, доколкото мога. Както му казах и преди, понякога хората са решени да се бият до смърт. Какво мога да направя в такъв случай? Несъмнено не очаква от мен да ѝ позволя да ме убие само за да удържа на думата си?

За момент Ета просто го гледаше. На два пъти изглеждаше сякаш ще каже нещо, но не издаде и звук. Най-накрая попита тихо:

— Вдигнали са мирен флаг. Предполагам, че може да е измама, но… но ти ще опиташ да спазиш обещанието си, нали?

Той наклони глава.

— Колко странен въпрос. Разбира се, че ще се опитам. — Придаде топлина на усмивката си. Предложи ѝ ръката си, а тя я пое и завървя с него към парапета. — Ако нещата тръгнат на зле — използвай преценката си за това — но ако подозираш, че нещата може да не се развият както му се иска на Уинтроу, го заведи долу — каза тихо. — Намери извинение, някакво отвличане на вниманието. Каквото и да е.

Ета хвърли поглед към него.

— Той не е дете, че да забрави за една играчка, щом му подхвърлиш друга.

— Не ме разбирай погрешно. Само казвам онова, което и двамата знаем за вярно. Ти си жена, отлично способна да разсее всеки мъж. Каквото и да трябва да сториш, няма да те обвинявам. Каквото и да е. Не очаквам да успееш да го накараш да забрави участието на семейството си в това, но не е нужно да става пряк свидетел. — Така. Не можеше да направи намека по-ясен, без да ѝ заповяда в прав текст да го прелъсти. Са знаеше, че жената имаше достатъчно апетит за двама мъже. Напоследък беше ненаситна. Трябваше да е способна да задържи Уинтроу зает толкова дълго, колкото бе необходимо за Кенит да разреши този проблем. Тя изглеждаше дълбоко замислена, докато приближаваха Уинтроу. Той говореше нежно на кораба.

— Алтея на практика е пораснала на тази палуба. Тя очакваше, че ще бъдеш нейна. Ако изборът беше неин, никога нямаше да те напусне. Ще видиш. Щом отново стъпи на тази палуба, чувствата ти към нея ще се върнат. Вивачия, тя ще предизвика завръщането на старата ти самоличност и аз знам, че ти ще я приветстваш. Веднъж щом дойде тук, ще трябва да забравиш яда, който изпитваш заради нещо, което е била принудена да направи. — Той се усмихна успокоително. — Отново ще бъдеш себе си.

Ръцете на Мълния бяха скръстени на гърдите ѝ. Навсякъде около нея водата гъмжеше от змии.

— Не съм ядосана, Уинтроу. Отегчена съм. Отегчена от целия ти рецитал. Често съм чувала, че жреците ще спорят, докато не се съгласиш с тях само за да ги накараш да млъкнат. Затова ще те попитам следното: ако се престоря, че изпитвам нещо към нея, ще вземеш ли да млъкнеш и да се разкараш?

За момент Уинтроу сведе глава. Кенит реши, че го е надвила. Тогава обаче той отново я повдигна, за да се взре в приближаващия Парагон.

— Не — каза със снижен глас. — Няма да се махна. Оставам тук, до теб. Когато Алтея се качи на борда, трябва да има някой, който да ѝ обясни какво се е случило с теб.

Така изобщо нямаше да стане. Кенит бързо взе решение. Прочисти гърло.

— Всъщност, Уинтроу, първо имам малка задача за теб. Вземи и Ета с теб. Веднага щом пуснем котва, искам да вземеш корабната лодка и да отидеш на Мариета. Някои от мъжете на Соркор са малко сприхави и напоследък са свикнали да става тяхната. Кажи на Соркор, тактично, разбира се, че единствено аз ще ръководя превземането на този кораб. Искам да задържи Мариета значително назад. За мен даже ще бъде най-добре, ако екипажът му не се трупа по въжетата. Корабът идва при нас под мирно знаме и не искам да се почувстват заплашени и надвити откъм числено превъзходство. Това може да доведе до излишно насилие.

— Сър, не може ли да изпратите… — започна умолително Уинтроу.

Кенит силно потупа ръката на Ета. Тя схвана намека.

— Недей да мрънкаш, Уинтроу — скастри го тя. — Няма да спечелиш нищо, ако стоиш тук и се оставиш на Мълния да те изтезава. Тя си играе с теб като котка с мишка, а ти не притежаваш здравата преценка да си тръгнеш. Така че Кенит го прави вместо теб. Ела. Ти имаш дарбата да говориш умело и ще можеш да предадеш заповедта на Соркор така, че да не се почувства пренебрегнат.

Кенит слушаше с възхищение. Тя успяваше изключително вещо да изкара Уинтроу едновременно глупав и егоистичен заради това, че му се противопоставяше. Вероятно беше женски талант. Имаше време, когато майка му му говореше така, като оставяше на нотката нетърпение да си проличи, така че да го убеди в грешката му. Той отблъсна спомена. Колкото по-скоро Парагон изчезнеше, толкова по-добре. От много години в него не се бяха размърдвали така неприятно толкова много погребани спомени.

Уинтроу погледна несигурно от единия към другия.

— Но аз се надявах да присъствам, когато Кенит се срещне…

— Ще изглежда сякаш те излагаме на показ като заложник. Иска ми се да видят, че доброволно си се присъединил към екипажа ми, без принуда. Освен ако… — Кенит спря и отправи особен поглед към Уинтроу. — Желаеш ли да напуснеш кораба? Желаеш ли да си тръгнеш с тях? Ако е така, трябва само да кажеш. Могат да те върнат обратно в Бингтаун или в твоя манастир…

— Не. — Дори Ета изглеждаше изненадана от бързината, с която Уинтроу отговори. — Мястото ми е тук. Вече го знам. Нямам желание да си тръгвам. Сър, ще остана до вас и ще бъда свидетел на сътворяването на Пиратските острови в признато кралство. Чувствам… Чувствам, че тук е мястото, където Са е предопределил да бъда. — Сведе поглед надолу към палубата за момент, смълчан. После отново срещна сериозния поглед на Кенит. — Ще отида при Соркор, сър. Веднага ли?

— Да. Бих искал да се задържи на разстояние, където е в момента. Увери се, че го е разбрал. Без значение какво види, трябва да ме остави аз да се оправя.

Той остана загледан след тях, докато забързано се отдалечаваха, след което зае мястото на Уинтроу при парапета.

— Защо изпитваш такова удоволствие да тормозиш момчето? — попита той кораба с развеселена толерантност.

— Той защо настоява да ме занимава с обсесията си спрямо Вивачия? — изръмжа в отговор корабът. Тя извърна глава, за да се вгледа в пристигащия Парагон. — Какво беше толкова удивително в нея? Защо не може да ме приеме на нейно място?

Завист? Ако разполагаше с повече време, щеше да е интересна възможност за изследване. Той подмина въпроса ѝ.

— Момчетата винаги се стремят да запазят нещата такива, каквито винаги са били. Дай му време и ще размисли. — След което ѝ зададе въпрос, който преди не се беше осмелявал: — Змиите могат ли да потопят плавателен съд? Нямам предвид само да го повредят, така че да не може да плава, а да го пратят чак на дъното? — Той пое дъх. — За предпочитане на парчета.

— Не знам — лениво отвърна тя. Обърна глава, така че да е с профил към него. Погледна го с крайчеца на окото си и попита: — Искаш ли да пробваме?

За момент устата му не можа да оформи думата.

— Да — призна после той. — Ако се наложи — добави едва-едва.

Гласът ѝ стана гърлен.

— Помисли какво искаш от мен. Парагон е жив кораб, като мен. — Тя се извърна, за да погледне над водата към приближаващия кораб. — Дракон, мой родственик, спи измежду тези дървени кости. Искаш от мен да се обърна срещу собствения си вид за твое добро. Мислиш ли, че ще го направя?

Тази внезапно зейнала в плана му дупка за малко не го обезкуражи. Те извъртаха Парагон и пускаха котва малко извън стрелковия обсег. Не бяха пълни глупаци. Трябваше да я убеди и то бързо.

— За мен ти си преди всички останали. Ако поискаш подобна жертва от мен, няма да се поколебая — с готовност обеща той.

— Наистина? — грубо се поинтересува тя. — Дори ако става дума за Ета?

— Без миг колебание — обеща той, като отказа да се замисля.

— Или Уинтроу? — Гласът ѝ бе станал тих и знаещ.

Сякаш го прободе с нож. Доколко наистина можеше да разчете сърцето му? Пое дълбоко дъх.

— Ако го изискаш. — Щеше ли? Можеше ли да настои да се откаже от него? Избута мисълта настрана. Щеше да я разубеди. — Надявам се, че за теб съм също толкова специален. — Опита се да измисли още изтънчени думи за нея. Провали се и в замяна я попита: — Ще го направиш ли?

— Мисля, че е време да ти кажа цената — контрира тя.

Мариета бе качила малката лодка на Уинтроу. Корабът на Соркор променяше посоката си. Скоро щяха да пуснат котва на предпазливо разстояние. Той наблюдаваше рутинните действия на Соркоровия екипаж и чакаше.

— Щом приключим тук, ще събереш всичките си кораби, всеки, който плава под знамето на гарвана. Заедно ще ни служите като ескорт. Змиите трябва да се отправят на север, далеч на север, към устието на река, което почти не помнят, но в което съм навлизала много пъти като Вивачия. Докато се движим на север, ще се опитаме да съберем още змии. Ти ще ги защитаваш от нападения на хора. Щом достигнем реката, ще те поведа нагоре по нея, докато останалата част от корабите ти пазят устието ѝ. Много добре знам, че обикновен дървен кораб не би могъл да ги придружи на тази миграция. Ти, Кенит Лъдчънс, ще ми дадеш всичко, което е останало от тази зима, цялата пролет, всичките ти дни до късно лято и максималната топлина на слънцето, докато помагаме на змиите в това, което трябва да направят, и ги пазим през безпомощния им период. Това е цената. Готов ли си да я платиш?

Чрез назоваването на името му, тя го обвързваше. Откъде знаеше? Нима се беше досетила? Тогава погледна надолу към малкото ухилено личице на китката си. Той се взря в идентичните на собствените си черти и позна предателя си. Талисманът му намигна.

— И аз някога бях дракон — тихо каза личицето.

Имаше толкова малко време за мислене. Да изчезне сега със змиите за всички тези месеци можеше да съсипе всичко, което беше съградил. Въпреки това не смееше да ѝ откаже. Може би, помисли си мрачно той, това само щеше да добави към легендата му. Парагон спускаше малка лодка във водата. Алтея Вестрит щеше да е на нея. Така нямаше да стане. Той не смееше да ѝ позволи да се качи на борда на Вивачия. Мълния отричаше връзката, но Кенит нямаше да рискува. Трябваше веднага да бъде спряна и върната обратно. Беше взел Вивачия от Уинтроу. Нямаше да рискува да я изгуби заради друг.

— Ако наистина те помоля, ще потопиш ли Парагон? — Сега му беше по-трудно да я попита, защото знаеше, че тя знае всички причини, поради които желаеше Парагон да свърши.

— Кажи ми защо искаш да изчезне. Кажи думите.

Той пое дъх и срещна взора ѝ.

— Предполагам, че мотивите ми са същите като твоите — каза студено. — Ти не искаш Алтея да се качи на борда, защото се боиш, че тя ще „предизвика завръщането на старата ти самоличност“. — Той вдигна очи и се взря в Парагон. — Там плава част от мен, която не ми е нужна.

— Тогава това изглежда най-разумно и за двама ни — студено се съгласи тя. — Той е луд. Не мога да разчитам на него да ни помогне. Още по-лошо: предвид че е жив кораб, може да ни последва нагоре по реката и да ни се опълчи. Никога повече няма да може да полети като дракон. Така че нека го избавим от мъките му. И да сложим край и на твоите мъки, докато те обвързваме с мен. Само с мен.

Завист. Този път нямаше съмнение. Тя нямаше да толерира никакви съперници за вниманието му, камо ли толкова силен конкурент като Парагон. В това също си приличаха. Тя прибра брадичка към гърдите си и призова змиите. Звукът, който издаде, беше нещо, което Кенит по-скоро усети, отколкото чу. Змийският им ескорт беше изостанал назад, за да ловува и да се храни, но при повика ѝ се отзоваха бързо. Кенит усети отговора им, след което водата около носа закипя от змии. Миг по-късно около тях се надигна гора от бдителни глави върху грациозно извити вратове. Зелено-златната змия от Острова на Чуждите излезе начело на множеството. Мълния поспря и змията отвори челюсти, за да извика нещо към нея. Мълния отметна глава и запя. Гласът ѝ се забори с вятъра, който обещаваше идването на буря. Имаше няколко размени на стенания, викове и високи, пронизителни писъци между двете. Други две змии също прибавиха гласовете си. Кенит бе обзет от безпокойство. Това трябваше да е дискусия на заповедите на Мълния. Подобно нещо не се беше случвало преди. Не мислеше, че предвещава нещо добро, но не смееше да я прекъсне с въпрос. Собственият му екипаж вече наблюдаваше и слушаше любопитно. Той погледна надолу към ръцете си, стискащи перилото, и видя взиращото се в него от китката му малко личице. Вдигна талисмана близо до лицето си.

— Противопоставят ли ѝ се? — изиска от него Кенит.

— Поставят под въпрос необходимостта. Помнещата мисли, че Парагон може да им е полезен жив. Мълния контрира, че той е не само луд, но е и робски инструмент на човеците на борда му. Шривър пита дали могат да го изядат, за да вземат спомените му. Мълния възразява. Помнещата настоява да знае защо. Сега Молкин пита дали корабът съдържа познание, което тя иска да скрие от змиите.

Мълния вече беше видимо ядосана. Кенит осъзна, че екипажът му е зяпнал зад него. Никога преди змиите не се бяха колебали да се подчинят на заповедите на Мълния. Без да обръща глава, той предупреди Джола:

— Мъжете да заемат постовете си. — Помощникът се подчини и ги пришпори.

— Какво казват? — изиска отново от талисмана.

— Използвай зрението си — беше прошепнатият отговор. — Отиват да ѝ се подчинят.

Брашън бе останал на борда на Парагон. Не изглеждаше разумно и двамата да напуснат кораба, а Алтея не можеше да понесе да е толкова близо до Вивачия и да не поговори с нея. В лодката с нея, Хаф и Джек се превиваха над греблата си. Лоп, стиснал въже за акостиране, седеше на носа и се взираше мрачно напред. Алтея седеше сковано на мястото при кърмата. Беше се измила и припряно се бе пременила в същите дрехи, които носеше, когато Парагон напусна Бингтаун. Ненавиждаше тежестта на разцепената пола, но поводът донякъде изискваше официалност и това бяха най-подходящите дрехи, които притежаваше. Наистина, от всичките ѝ одежди тези бяха единствените, които все още бяха поне отчасти представителни. Хладният зимен вятър задърпа обнадеждено сплетената ѝ, захваната с фиби коса. Тя се надяваше, че Кенит няма да погледне на опита ѝ за формалност като на криене зад женско облекло. Трябваше да я вземе насериозно.

Тя завъртя свитъка в ръцете си и се загледа в тяхната цел. На бака на многообичната ѝ Вивачия стоеше самотна фигура. Тъмносиният му плащ плющеше на вятъра и той стоеше изкълчил хълбок, отпуснал цялата си тежест на единия крак. Трябваше да е Кенит. Преди Алтея да напусне палубата на Парагон, с него бе имало и други. Беше си помислила, че един млад мъж може би е Уинтроу. Не можеше да претендира, че го е разпознала, но тъмната коса и стойката на силуета ѝ бяха напомнили за баща ѝ. Възможно ли беше да е бил той? Ако беше така, къде беше отишъл? Защо Кенит я чакаше сам?

Тя инстинктивно погледна назад към Парагон. Можеше да види Брашън, който стоеше тревожно на бака. До него беше Клеф, сложил ръце на хълбоците си в несъзнателно подражание на своя капитан. Косата на Янтар се вееше като копринени нишки на вятъра, а застиналото ѝ лице я превръщаше във втора издялана фигура. Парагон се взираше невиждащо към Вивачия, скръстил ръце и стиснал челюст. В стегнатостта на мускулите му имаше някаква ужасяваща окончателност. Той не бе проговорил и дума на никого, откакто Вивачия се бе появила в полезрението им. Когато Алтея се бе осмелила да се протегне и да докосне мускулестото му рамо, бе установила, че то е стегнато и твърдо като дърво. Беше като да докосне напрегнатия гръб на озъбено куче.

— Не се плаши — беше му казала нежно, но той не бе отвърнал.

Янтар, спокойно седнала на парапета до нея, бе поклатила глава.

— Той не е уплашен — бе казала с нисък глас. — Гневът, който гори в него, унищожава всяко друго чувство. — Косата ѝ се развя леко на надигащия се вятър и тя заговори с далечен глас: — Опасност ни прихлупва под ръката си и не можем да направим нищо, освен да бъдем свидетели на въртенето на света. Вървим по въже, балансирайки между две бъднини. Човечеството вярва, че винаги то решава съдбата на целия свят и така и прави, но никога тогава, когато мисли, че го прави. Бъдещето на хиляди се гърчи като змия през водата, а ориста на един кораб се превръща в предназначението на света.

Тя се извърна да погледне Алтея с очи с цвят на бренди под огнена светлина.

— Усещаш ли го? — попита я шепнешком. — Огледай се. Намираме се на пресечната точка. Ние сме монета, въртяща се в жребия, обръщаща се карта, парче руна, плаващо във вълнуваща се вода. Възможностите се роят като пчели. В този ден, в този миг, за един дъх бъдещето на света ще измести значително курса си. По един или друг начин монетата ще падне със звънтене, картата ще легне на масата, парчето ще изскочи на повърхността. Лицето, което се покаже най-отгоре, ще предопредели дните ни и бъдещите деца ще казват „Винаги е било така“.

Гласът ѝ заглъхна, но Алтея имаше усещането, че вятърът понася думите ѝ по света. По тила ѝ полазиха тръпки.

— Янтар? Плашиш ме.

Янтар се бе обърнала към нея с бавна, блажена усмивка.

— Така ли? Значи помъдряваш.

Алтея не мислеше, че може да издържи непоклатимия взор на тези очи. Тогава Янтар бе примигнала и отново я виждаше. След това бе скочила от парапета на палубата, като изтупа ръце в панталоните си там, където беше седяла, преди да сложи ръкавиците си.

— Време е да тръгваш — оповести тя. — Ела. Ще ти помогна с косата.

— Бди над Парагон — тихо я бе помолила Алтея.

— Бих искала. — Дългопръстата ръка на Янтар бе погалила парапета. — Но днес е ден, срещу който той трябва да се изправи сам.

Сега Алтея се взираше назад от корабната лодка и ѝ се искаше Янтар да бе дошла с нея. Затегна хватката си около свитъка, който държеше, и отново се зачуди дали Кенит щеше да бъде повлиян от внимателно съставеното предложение. Трябваше да бъде! Всичко, което бе чула за този мъж, говореше за непоколебима интелигентност, съчетана с изключителна прозорливост. Бе вдигнал собствен мирен флаг, така че беше отворен към договаряне. Щеше поне да я изслуша. Даже и да обичаше Вивачия, вероятно особено ако обичаше Вивачия, щеше да види, че да я върне на семейството ѝ в замяна на неизмеримо изгодни търговски споразумения, беше в най-голям интерес за всички. Внезапно Янтар повдигна пръст и посочи напред пред Алтея. В същото време Лоп нададе лудешки вик, прозвучал и откъм Хаф, който изпусна греблото си и се изправи наполовина. Алтея завъртя глава, за да види накъде сочеше Янтар и замръзна на място.

Морето около носа на Вивачия гъмжеше от змии. Глава след проблясваща глава се надигаше от дълбините, докато между тях и кораба ѝ ненадейно не изникна гора от змии. Сърцето ѝ за малко да изскочи през устата. Хаф клекна и задърдори в лодката, а Джек настоя:

— Да се върнем ли? — Лоп пропълзя през лодката и с надежда взе греблото на Хаф. Алтея не можеше да намери думи. Трябваше да направи нещо. Да стигне толкова далеч само за да види как Вивачия погива пред очите ѝ. Но това, което се случи после, беше още по-лошо.

Вивачия отметна глава назад и запя на създанията. Гърлото ѝ се изду и тя разтвори широко уста. От нея излязоха нечовешки стенания, ревове и трели. Главите на змиите се залюляха, запленени от песента ѝ. След време те запяха в отговор, сякаш бяха омагьосани от нея. Алтея осъзна, че стои полуклекнала, взираща се във фигурата. В нея се загърчи безпокойство. Вивачия им говореше, това беше очевидно, и те ѝ отвръщаха. Лицето на кораба, докато изпъваше чертите си, за да докара змийските звуци, беше извънземно, както и неестественото повдигане и извиване на косата ѝ. Напомняше на Алтея на нещо, нещо, което не бе виждала често, но беше неспособна да забрави. Напомняше ѝ на змийска грива, разгръщаща се и настръхваща точно преди да изпусне отрова. Защо Вивачия имитираше действията на змия? Опитваше се да ги убеди да не я нараняват ли?

Докато Алтея се взираше ококорено нагоре към фигурата, дълбоко в нея се размърда ужасно, смразяващо разбиране. Тя го избута настрана, както човек се отърсва от задържалия се ужас от кошмар, който отказва да си припомни. Моя, настоя сама на себе си. Вивачия е моя, мое семейство, моя кръв. Въпреки това с тих глас се чу да дава заповедта:

— Лоп, Джек, махнете ни оттук. Хаф, седни и млъкни, ако не можеш да бъдеш полезен. — Не ѝ се наложи да проговаря отново. Седна бързо, докато Лоп и Джек с готовност превиха гръб над греблата си.

Вивачия повдигна огромна ръка. Дори не погледна надолу към Алтея и тримата в малката лодка, а посочи заповедно към Парагон. От гърлото ѝ се откъсна пронизително ки-ии-ии, като писъка на нападащ ястреб. Като ято птици, сменящи посоката си, главата на всяка змия се обърна към слепия жив кораб. В следващия миг цялата гора от змии се спусна към него в целенасочен, диплещ се сред проблясващи цветове килим. Главите им пореха водата, а бляскавите им гърбове се виеха през искрящата повърхност на вълните, докато се стрелкаха към Парагон. Алтея никога не бе виждала нещо толкова прекрасно или толкова ужасяващо. Докато наблюдаваше, челюстите им зейнаха широко, за да разкрият червена паст и бели зъби. Като цветя, извръщащи се към слънцето, разноцветните им гриви започнаха да се разстилат около гърлата им, щръкнали като смъртоносни листенца.

На палубата на Парагон Брашън им изрева да обърнат, да се върнат незабавно на кораба, сякаш нареждането му можеше някак да накара малкия съд да се задвижи по-бързо. Алтея отново се загледа в приближаващите змии и разбра, че е твърде късно. Лоп и Джек гребяха усилено, дълги, дълбоки загребвания, които запращаха лодката стремглаво напред през водата, но малка лодка и двама гребци не можеха да надбягат тези създания на морето. Горкият Хаф, жертва на спомена от последната си среща със змия, се бе присвил на пода на лодката, задъхан от паника. Алтея не го винеше. Тя наблюдаваше как змиите ги настигат, прикована от опасността. Тогава една грамадна синя змия се извиси над лодката, настръхналата ѝ грива беше като огромен слънчобран от пипала.

Всички в лодката изкрещяха страха си, но огромното създание само ги избута от пътя си. Малката лодка се разклати бясно в дирята, оставена от змията. Забърсването на следващата преминаваща змия изтръгна греблото от захвата на Джек и счупи клина за прикрепянето му. Не можеха да сторят кой знае какво, освен да клечат ниско в лодката и да се надяват да не се преобърне. Алтея се бе вкопчила в седалката, от хватката кокалчетата ѝ бяха побелели, и се чудеше дали ще оцелеят. Докато лудото клатене на лодката се успокояваше, тя с ужас наблюдаваше как змиите се събраха около Парагон. Не можеше да направи нищо за кораба или за екипажа на борда му. Принуди се да мисли единствено за мерките, които можеше да вземе.

Първият помощник взе решение.

— Използвай това гребло като весло и се насочи към Вивачия. Сега тя е единствената ни надежда. Никога няма да стигнем до Парагон през всички тези змии.

Брашън наблюдаваше безпомощно как малката лодка на Алтея се подмята и клатушка в дирите, предизвикани от преминаващите змии. Умът му трескаво пресяваше и отхвърляше възможности. Да спусне друга корабна лодка нямаше да им помогне — само щеше да изложи още хора от екипажа на риск. Ако лодката на Алтея се преобърнеше, не можеше да направи нищо за тях. Отмести поглед от нея и пое дълбоко въздух. Очите му я намериха отново и той я прецени като капитан. Точно сега не можеше да гледа на нея като на своя любовница. Ако изобщо имаше някаква вярва в нея, щеше да ѝ се довери да се погрижи за лодката и екипажа си. Тя щеше да очаква същото от него. Корабът трябваше да е първата му грижа.

Не че можеше да направи много. Въпреки това издаде заповеди.

— Вдигнете котвата. Искам да сме способни да маневрираме, ако се наложи. — Зачуди се дали го казва само за да намери работа на мъжете, така че да не се вторачват в приближаващата вълна змии. Хвърли поглед към Янтар. Тя стискаше здраво парапета, привела се напред и говореше тихо на Парагон, като му казваше всичко, което виждаше.

Той насочи съзнанието си към предишните му срещи със змии. Припомни си змията на Хаф и издаде кратки заповеди, които доведоха най-добрите му стрелци при парапета.

— Не стреляйте, докато не ви кажа — каза им остро. — А когато го направите, пуснете стрелата само ако можете да уцелите ярко оцветеното петно точно под ръба на челюстите им. Никаква друга мишена! Ако не можете да я улучите, задръжте, докато ви се удаде възможност. Всеки изстрел е от значение. — Той погледна обратно към Янтар и предложи: — Да въоръжим кораба?

— Не иска — отвърна със снижен глас тя.

— Нито пък искам стрелците ти. — Гласът на Парагон дрезгавееше. — Чуй ме, Брашън Трел. Кажи на мъжете си да оставят лъковете и другите си оръжия. Дръжте ги подръка, но не ги размахвайте насам-натам. Не искам никакво убиване на тези същества. Подозирам, че не представляват заплаха за мен. Ако изобщо изпитваш някакво уважение към мен… — Парагон остави мисълта да замре. Разтвори широко ръце и внезапно извика:

— Познавам ви. ПОЗНАВАМ ВИ! — Плътният тембър на рева му завибрира през целия кораб. Той бавно отпусна ръце до тялото си. — И вие ме познавате.

Брашън се взираше объркано в него, но направи знак на стрелците си да се подчинят. Какво имаше предвид корабът? Но докато Парагон отмяташе глава и пълнеше гърдите си с въздух, Брашън неочаквано разбра, че корабът говореше на наближаващите змии, а не на екипажа.

Парагон отвори широко челюсти. Звукът, който излезе оттам, завибрира по дъските под краката на Брашън, след което се извиси, докато не се превърна в пронизителен вой. Още един дълбок дъх, след което извика отново, с глас, приличащ повече на морски тръби, отколкото на човешка реч.

В последвалата тишина Брашън чу бездиханния шепот на Янтар:

— Те те чуват. Забавят и се споглеждат една друга. Сега продължават да напредват, но по-бавно от преди и всяка от тях гледа към теб. Спират и се разгръщат в голям кръг около теб. Сега един от зверовете излиза напред. Той е зелен, но люспите му проблясват в златно, когато се извърне под слънцето…

— Тя — тихо я поправи Парагон. — Помнещата. Вкусвам я във въздуха, дъските ми усещат присъствието ѝ във водата. Гледа ли ме?

— Да. Всички те гледат.

— Добре. — Фигурата отново пое дъх и за пореден път звучащия като в пещера език на морето излезе от челюстите му.

Шривър последва Молкин с натежали сърца. Предаността ѝ към него беше безспорна, би го последвала и под лед. Шривър бе приела решението му, когато бе отстъпил доминиращата си позиция на Помнещата. Тя инстинктивно се бе доверила на извитата змия с вяра, която се простираше отвъд уникалната ѝ миризма. Самата змия ѝ вдъхваше увереност. Шривър се чувстваше сигурна, че заедно, тези две змии могат да спасят расата им.

Но напоследък ѝ се струваше, че двамата им водачи бяха преотстъпили властта на сребристия кораб, който назоваваше себе си Мълния. Шривър не можеше да ѝ се довери. Въпреки че сребристата миришеше като Помнеща, тя не притежаваше нито формата, нито привичките на змия. Често в заповедите ѝ към плетеницата нямаше никакъв смисъл, а обещанията ѝ да ги отведе в безопасност до мястото на пашкулите винаги започваха със „скоро“. „Скоро“ и „утре“ бяха понятия, които змиите не можеха да си позволят. Зимният студ смразяваше водата и пасажите от мигриращи риби започваха да изчезват. Змиите вече губеха плът. Ако скоро не се опашкулеха, нямаше да разполагат с телесните запаси да издържат зимата, камо ли с необходимото за метаморфоза.

Но Помнещата се вслушваше в сребърната, а Молкин се вслушваше в Помнещата. Така че Шривър следваше, както и Сесурея, и всички останали от плетеницата. Макар че в тази последна заповед на кораба нямаше никакъв смисъл. Да унищожат другия сребърен кораб. Тя искаше да знае защо. Корабът не ги беше застрашил, нито ги беше предизвикал по някакъв начин. Миришеше на змия по един объркващ, приглушен начин, не толкова силно, колкото Мълния, но въпреки това миризмата беше там. Тогава защо да го унищожават? Още повече, защо да го разрушат, но да оставят корпуса му непогълнат? Защо да не го завлекат на дъното, да го направят на парчета и да разделят помежду си плътта му? Според мириса му щеше да е богат на спомени. Другият сребърен, който бяха завлекли надолу, доброволно им бе отдал както плътта, така и спомените си. Защо този да е по-различен?

Но Мълния беше очертала стратегията им. Трябваше да опръскат кораба с отрова, за да отслабят конструкцията му. Тогава по-големите, по-дълги мъжки трябваше да се хвърлят срещу кораба, за да го преобърнат. Веднъж щом крилете му бяха във водата, по-малките змии можеха да добавят тежестта и силата си, за да го сграбчат за крайниците и да го завлекат надолу. Там трябваше да го разкъсат на парчета, които да оставят да потънат на дъното. Можеха да изядат единствено двукраките му. Глупаво, преднамерено губене на енергия, живот и храна. Имаше ли нещо в кораба, от което Мълния се боеше? Спомен, скрит в сребристия кораб, който тя не искаше да сподели с тях?

Тогава сребърният кораб проговори. Гласът му беше дълбок и мощен, трептящ през водата, и властно се докосна до люспите на Шривър. Тя откри, че забавя ход, а гривата ѝ се отпусна в почуда.

— Защо ме нападате? — настоя той и с по-груб глас добави: — Той ли ви повели да го направите? Значи ли това, че се бои да се изправи пред мен и изпраща други да изпълнят тази задача вместо него? Някога не беше толкова хитър, че да използва измама. Мислех, че ви познавам. Мислех да ви назова наследници на Трите царства. Но те бяха народ, който служеше на собствените си интереси. Те не припкаха и не се плъзгаха, за да изпълнят заповедта на човек.

От гласа му капеше презрение като отрова.

Внезапно змиите закръжаха в смущение. Не бяха подготвени жертвата им да им заговори, а още повече да ги разпитва и обвинява. Помнещата заговори от името на всички им и настоя:

— Кой си ти? Какво си?

— Кой съм аз? Какво съм? Това са въпроси с толкова много отговори, че са без значение. Размишлявал съм над тях с десетилетия и никога не открих отговор. Дори да знаех, защо да ви дължа отговор, след като вие не отговорихте на моя въпрос? Защо ме нападате? На Кенит ли служите?

Никой не отговори на въпроса му, но и никоя змия не го нападна. Шривър хвърли поглед към мълчаливите двукраки, които се бяха струпали по фланговете му и се държаха за горните му крайници. Стояха мирно и не помръдваха, тихо наблюдаващи случващото се. Знаеха, че нямат думата в това — то беше работа на Господарите на Трите царства. Какво означаваха обвиненията му? В ума на Шривър бавно се надигна подозрение. Заповедта за убийството на този кораб наистина ли беше дошла от Мълния, или тя говореше от името на хората на борда ѝ? Шривър наблюдаваше жадно, докато и Помнещата, и Молкин чакаха другия да отговори.

Но заговори безименната бяла змия. Той беше останал отритнат от плетеницата, винаги по краищата, слушащ и присмиващ се.

— Те ще те убият не заради командата на човек, а защото другият кораб им обеща да ги насочи към дома, ако го направят. Бидещи благородни и възвишени създания, те веднага се съгласиха на убийство като малка цена за спасението си. Дори да е убийство на един от своите.

Съществото, което беше част от кораба, разпери широко крайници.

— Един от своите? Наистина ли ме припознаваш тогава? Колко странно. Макар че ви познах с едно докосване, аз все още не познавам себе си. Дори аз не припознавам себе си. Как е възможно ти да го правиш?

— Той е луд — протръби една белязана червена змия. Медните му очи се завъртяха в нетърпение. — Нека свършим каквото трябва да свършим. Да го убием. После тя ще ни отведе на север. Отлагахме достатъчно дълго.

— О, да! — гърлено се изкиска бялата змия. — Убийте го, убийте го бързо, преди да ни принуди да се изправим пред онова, в което сме се превърнали. Убийте го, преди да ни накара да се запитаме какво е другият кораб и защо трябва да ѝ вярваме. — Той се обви в обиждащ възел сякаш се домогваше до собствената си опашка. — Може би това е нещо, което е научила през времето, което е прекарала заразена с човеци. Както всички си спомняме, те с удоволствие се избиват едни други. Не им ли помагахме с тази задача все по заповед на Мълния? Ако тези заповеди наистина идват от нея. Може би се е превърнала в доброволна прислужница на един човек. Може би се опитва да научи и нас на това. Нека ѝ покажем какви схватливи ученици сме. Убийте го.

Помнещата заговори бавно.

— Няма да има никакво убиване. Това не е правилно и всички го знаем. Да убием създанието не за храна или за да се защитим, а просто защото ни е наредено, не е достойно за нас. Ние сме наследниците на Трите царства. Когато убиваме, убиваме за себе си. Не така.

Из Шривър се разля облекчение. Опасенията ѝ се бяха оказали много по-дълбоки, отколкото бе признала пред себе си. Тогава неочаквано Телур, стройната зелена змия, заговори:

— Какво ще стане тогава с уговорката ни с Мълния? Тя трябваше да ни заведе у дома, ако направим това за нея. Сега ще бъдем ли оставени, както бяхме преди?

— Може би е по-добре да сме каквито бяхме преди да я срещнем, отколкото каквито почти ни направи — тежко отвърна Молкин.

Помнещата заговори отново:

— Не зная какво родство дължим на този кораб. Според всичко, което чухме, когато говорим с тези същества, ние разговаряме със смъртта. И все пак някога са принадлежали към нас и заради това им дължим поне малко уважение. Този няма да го убиваме. Ще се върна при Мълния и ще видя какво ще каже. Ако нареждането не идва от нея, а от човеците на борда ѝ, тогава ще ги оставим сами да си водят дребнавите битки. Ние не сме слуги. Ако тя откаже да ни поведе към дома, тогава аз ще си тръгна. Онези, които пожелаят, могат да ме последват. Може би всичко, което помня, ще е достатъчно да ни води. Може би не. Но ние ще останем наследниците на Трите царства. Заедно ще осъществим тази последна миграция. Ако не отведе до нашето прераждане, ще ни отведе до смърт. По-добре това, отколкото да станем като човеците, да избиваме своите в името на личното оцеляване.

— Лесно е да се каже! — протръби гневно една оранжева змия. — Но е по-трудно да се изживее. Зимата е тук, прорицателко, и е може би последната, която някога ще видим. Ти не можеш да ни водиш — светът се е променил твърде много. Да отидем отново на север без сигурен водач ще означава да умрем. Какъв действителен избор имаме, освен да избягаме в топлите земи? Следващият път, когато се върнем, от нас ще е останало много по-малко. И какво ще помним? — Оранжевата извъртя глава, за да се вгледа студено в кораба. — Нека го убием. Това е малка цена за спасението ни.

— Малка цена! — съгласи се продълговата червена змия. — Този кораб, който не може да ни даде отговори, който дори не претендира за име между нас, е малка цена за спасението на целия ни вид. Помнещата сама го каза. Когато убиваме, го правим, защото така сме решили. Убиваме за себе си. Това наистина ще бъде за нас, ако смъртта му откупи оцеляването на всички ни.

— От човеците ли откупваме живота си, като плащаме с кръвта на един от нашите? Не мисля! — Змията на жълти петна, която оспори тези думи, го направи с настръхнала грива. Междувременно се приближаваше към червената змия. — Какво ще последва? Човеците ще ни заповядат да се обърнем едни срещу други ли? — В израз на презрение, провокаторът отърси вцепеняващи токсини от гривата си върху червената.

Дългата червена змия отвърна с рев, като тръскаше глава и бясно разпръскваше отрова върху стоящите наблизо. Двете змии се вкопчиха в схватка почти моментално, като се обвиха една друга и заизпускаха пръски след пръски отрова. Други се спуснаха да се включат в противоречието. Част от носещите се токсини удари един от огромните сини, който реагира рефлексивно със собствена жилеща струя. Обезумял от болка, към него се приближи зелен и го обви. Схватките им разбуниха водата около тях до бяла пяна, което накара по-малките змии да се сблъскат с останалите, които запръскаха или защракаха в отговор. Хаосът се разпростря.

Отгоре, над всичко, Шривър чу рева на сребърния кораб.

— Спрете! Наранявате се един друг! Престанете! Убийте ме, ако трябва, но не се погубвайте с тези безполезни препирни!

Вслуша ли се някоя от змиите в думите му? Случайност ли беше понесената от течението отрова, изтръгнала от него дрезгави писъци? За друга змия ли беше предназначена? Беше твърде късно да се чуди и безполезно да разбере. Сребърният кораб ревеше в агония с човешки глас и се мяташе безрезултатно сред изгарящата мъгла. Към крясъците му се примесваха и човешки писъци — диви, жалки викове. Тогава от палубата на кораба бе изстреляна стрела, която премина над Шривър и безобидно отскочи от Молкин.

Напразната атака срещу водача им беше достатъчна, за да разяри развълнуваните змии. Двадесетина от тях се приближиха до злочестия кораб. Една огромна кобалтова се блъсна в него сякаш беше косатка, докато няколко по-малки го опръскаха с отрова. Не бяха привикнали да се бият над Обилието. Променливите ветрове на горния свят запращаха повечето от пръските им обратно в собствените им лица. Това само увеличи яростта на атаката.

— Спрете ги! — крещеше Молкин, Помнещата добави и своя глас. — Спрете това безумие! Да се бием помежду си няма да доведе до нищо добро.

Гласът на бялата змия прозвуча над всички им.

— Щом Мълния иска този кораб да бъде убит, да го направи сама! Нека се докаже пред нас като достойна за следване. Предизвикайте я да извърши убийството!

Като че ли неговите думи, а не тези на водачите им, потушиха лудостта. Сесурея обви две борещи се змии и ги отнесе надолу и надалеч от кораба. Шривър и някои други последваха примера му, като повлякоха побойниците надолу и надалеч към успокояващите дълбини на Обилието, докато вече можеха да се владеят. Обхваналата ги лудост бе започнала да се разсейва.

Нападението спря толкова внезапно, колкото бе и започнало.

— Не разбирам. — Брашън се олюля към парапета и невярващо се вторачи в змиите, докато се отдръпваха надалеч от кораба му. — Какво означава това?

Клеф му се ухили облекчено, лицето му бе пребледняло. Стискаше попарената си ръка, но все пак успя да се ухили.

— ’начи, че зас’я ня’а умираме?

По протежението на кораба крещяха и нестабилно пристъпваха мъже, които болезнено опипваха смъдящата си кожа. Само двама от стрелците му бяха опръскани директно, но наветите пръски бяха омаломощили много други. Тези, които бяха засегнати, сега падаха гърчещи се на палубата, като напразно се опитваха да се очистят от слюнката, която ги разяждаше.

— Не търкайте раните си! Само ще разпространите веществото. Морска вода! — провикна се над объркването Брашън. — Пуснете палубните помпи! Всеки мъж, който може да държи кофа! Измийте фигурата, другарите си и палубата. Разводнете веществото. Живо!

Брашън бързо огледа водата с надеждата да зърне лодката на Алтея. Беше я видял да си връща контрола над нея. Докато змиите наобикаляха Парагон, тя за пореден пътя бе извърнала към Вивачия. Заслепяващата светлина на вълните и мърдащите се, проблясващи гърбове на змиите, наобикалящи другия кораб, смущаваха зрението му. Къде беше тя? Беше ли достигнала безопасно място? Беше толкова трудно да я премахне от ума си. С физическа болка успя да се извърне от водата. Нищо не можеше да стори за нея. Преките му задължения бяха по-достижими.

Парапетът и палубата пушеха на няколко места със студеното изгаряне на змийската отрова. Брашън сграбчи кофа с морска вода от минаваща наблизо ръка и я понесе напред към фигурата. Янтар стигна там преди него. Тя изля кофата с вода върху рамото на Парагон, от което се надигаше пара. Докато морската вода отмиваше желатинената следа от змийската отрова, целия кораб се разтресе от облекчение. Пронизителният вой на Парагон стихна до задъхани стонове. Янтар се обърна към Брашън и се опита да вземе кофата, която държеше. Дъхът замря в гърдите му.

— Не мърдай — нареди ѝ рязко и изсипа кофата върху главата ѝ.

От косата ѝ заедно с водата се оттекоха голямо количество кичури. Дрехите от лявата страна на тялото ѝ висяха на попарени дрипи. Отстрани, лицето ѝ бе набраздено от мехури.

— Свали тези дрехи и измий хубаво кожата си — нареди ѝ той.

Тя се олюля на мястото си.

— Парагон се нуждае от мен — каза глухо. — Всички други му обърнаха гръб. Всяко семейство, всяко родство, което някога е твърдял, че има, го загърбиха. Той има само нас, Брашън. Само нас.

Изведнъж Парагон обърна към тях надупчено, изпускащо пара лице.

— Наистина се нуждая от теб — пресипнало призна той. — Така е. И точно заради това трябва да слезеш долу и да свалиш тези дрехи, преди отровата да те разяде.

Внезапен вик на ужас долетя откъм Клеф. Момчето сочеше с трепереща ръка.

— Корабната лодка, сър! Опашката на една змия я удари и ’сички хвръкнаха кат’ кукли! Точно в сре’ата на змиите. Вече изобщо не мо’а да ги видя.

За миг Брашън се озова до него.

— Къде? — настоя той, разтърсвайки рамото на момчето, но всичко, което Клеф можеше да направи, беше да сочи в нищото. Там, където се бе намирала лодката, сега се виждаше единствено цветното диплене на змийските гърбове и искрящите вълни. Той се съмняваше, че Алтея може да плува. Малко моряци си правеха труда да се научат, като твърдяха, че ако някой паднеше зад борда, нямаше смисъл да удължават агонията му. Помисли си как тежестта на дългата ѝ сцепена пола я дърпа надолу и изръмжа шумно. Не можеше да ѝ позволи да си отиде така. Спускането на друга корабна лодка сред това море от змии просто щеше да убие всички изпратени мъже.

— Вдигнете котвата! — изкрещя той. Щеше да приближи Парагон по-близо до Вивачия и да претърси участъка вода, където Клеф ги беше видял за последно. Имаше малък шанс да са оцелели, придържайки се за преобърнатата лодка. Въпреки пиратите и змиите, щеше да я намери. Трябваше.

Кенит наблюдаваше наближаващата вълна от глави и разтворени челюсти и се опита да запази самоувереността си. Далечните викове на кораба му му лазеха по нервите и стържеха по душата му, като събуждаха спомени за една тъмна, димна нощ години назад. Той ги избута надалеч.

— Защо се връщат? Не са го довършили. — Той вдиша дълбоко. — Мислех, че могат да го свършат чевръсто. Искам всичко да приключи бързо.

— Не зная — ядно отвърна Мълния, отметна глава и затръби към приближаващите змии. Няколко от тях откликнаха — смущаващ изблик от звуци.

— Мисля, че ще трябва сам да прогониш кошмарите си — тихо го уведоми талисманът. — Погледни. Парагон идва за теб.

В момент на яснота Кенит видя как корабът се разлюля тежко на вятъра, след което се насочи към него. Значи така. В крайна сметка щеше да има битка. Вероятно така беше по-добре. Щом битката приключеше, щеше отново да обходи палубите на Парагон. Щяха да си вземат последно сбогом, горе-долу.

— Джола! — Беше доволен, че гласът му прозвуча ясно и силно въпреки вътрешното трептене на сърцето му. — Змиите свършиха работата си. Отслабиха и обезкуражиха нашия враг. Приготви мъжете за битка. Аз ще водя групата за абордаж.

Брашън трябваше да забележи, че въпреки всички викове и буйства, змиите не нападаха Вивачия. Трябваше да забележи методичния начин, по който пиратите се струпаха по дължината на парапета, докато Парагон заставаше успоредно на борда им. Погледът му трябваше да остане върху кораба на Кенит, вместо да претърсва водата за тялото на Алтея. Трябваше да знае, че за пиратския крал мирният флаг не е нищо повече от бяла дрипа…

Първите куки удариха палубата му, докато той мислеше, че все още е извън обсега на подобни устройства. Дори докато нареждаше ядосано да бъдат разчистени, до парапета на Кенит прилежно пристъпи линия стрелци. Полетяха стрели и хората на Брашън започнаха да падат. Мъже, които бяха оцелели отровата на змиите, умряха шокирано, докато Брашън се замайваше от ужас заради собствената си некомпетентност. Още куки последваха първите, корабите бяха издърпани по-близо един до друг и от техния такелаж към неговия заприижда люлееща се вълна от нашественици. Изведнъж пиратите бяха навсякъде, заливащи парапета и палубата му в привидно нескончаема вълна. Защитниците бяха изблъскани назад, а после линията им се разкъса и се превърна на малки възли от мъже, борещи се въпреки всичко да оцелеят.

Парагон врещеше и буташе, и парираше с жезъл, който намираше единствено въздух. От момента, в който куките бяха хвърлени, победата беше невъобразим блян. Палубите на Парагон попиваха кръвта на умиращите и корабът ревеше под въздействието на загубите. По-лош беше звукът, достигнал слуха на Брашън като безмилостното свистене на вятър сред въжетата. Беше гласът на Вивачия, който крещеше думи, едновременно човешки и несвойствени, за да насърчи пиратите да продължат напред. Почти се радваше, че Алтея бе загинала, преди да чуе как собственият ѝ кораб се обръща срещу тях. Екипажът му се би смело и безрезултатно. Численото превъзходство не беше на тяхна страна, бяха неопитни, а някои и ранени. Младият Клеф, с късо острие в здравата си ръка, остана до него през цялото покъртително кратко сражение. Докато вълната от нашественици ги поглъщаше, Брашън уби човек, след което още един, а Клеф обезвреди трети, като сряза подколянното му сухожилие, но получи ужасен разрез надолу по ребрата за смелостта си. Още пирати просто стъпваха върху телата на другарите си, приготвили остриета. Брашън сграбчи яката на момчето със свободната си ръка и го дръпна назад зад себе си. Заедно, двамата отстъпиха през безредието, като се биеха само за да останат живи, и успяха да се качат на бака. Брашън погледна надолу, към палуба, зарината от повалени мъже. Нямаше съмнение, че пиратите владееха касапницата. Собствените му мъже се ограничиха до това да се защитават или да се пръснат като подгонени плъхове сред такелажа, преследвани от смеещи се пирати. Брашън бе имал намерението да намери по-добра позиция, за да огледа битката и да издаде команди за прегрупирането на бойците си, но един-единствен поглед му показа, че никаква стратегия не можеше да ги спаси, освен една. Това не беше битка, а клане.

— Съжалявам — каза на кървящото до него момче. — Изобщо не трябваше да ти позволявам да идваш с мен. — Той повиши глас. — И съжалявам, Парагон. Да те отведа толкова далеч и да подбудя такива надежди и в двама ни само за да свършим така. Провалих и двама ви. Провалих всички ни.

Той пое дълбоко дъх и изрева омразните думи:

— Предавам се! Моля да пощадите екипажа ми. Капитан Брашън Трел от живия кораб Парагон се предава и ви предоставя кораба си.

Отне известно време, преди думите му да пробият през врявата. Дрънченето на мечове постепенно стихна, но стенанията на ранените продължиха. През безредието, с елегантно завити мустаци, неопетнен от кръв или пот, към Брашън напредваше еднокрак мъж, който можеше да е само капитан Кенит.

— Вече? — попита сухо той и посочи към оръжието си, все още намиращо се в ножницата. — Но, добри ми господине, аз тъкмо стъпих на борда. Сигурен ли сте, че искате да се предадете? — Той хвърли поглед наоколо, към разпръснатите групички оцелели. Оръжията им лежаха в краката им, докато ги заплашваха кръгове от остриета. Усмивката на пирата беше бяла, а гласът му очароващ, когато предложи:

— Сигурен съм, че хората ми ще ги оставят да вдигнат оръжията си, за да се пробвате отново. Ще е жалко да се провалите още при първия си опит. Това беше първият ви опит, нали?

Смехът, който посрещаше всяка от духовитите му забележки, обливаше Брашън като близващи пламъци. Той погледна надолу, за да избегне отчаяните погледи на екипажа си, но откри, че нагоре към него се взираше Клеф. Преливащите му очи бяха изпълнени с мъка, когато изпротестира:

— Аз ня’аше да се предам, сър. Щях да умра за вас.

Брашън остави собственото си оръжие да падне. Постави ръка върху русата глава на момчето.

— Знам. От това се боях.

И така, в крайна сметка всичко приключи чисто. Много по-чисто, отколкото бе очаквал, предвид всички спънки, на които се бе натъкнал първоначалният му план. Кенит дори не си направи труда да пристъпи напред и да приеме оръжието на капитана. И без това грубиянът го беше оставил да падне на палубата. Нямаше ли представа как да върши нещата правилно? Не че се боеше да стъпи на бака. Екипажът беше ефикасен. Твърде дълго не бяха вкусвали истинска битка. Тази едва бе изострила апетита им и вече беше свършила. Щеше да му се наложи да залови един-два робски кораба и да ги остави да се забавляват. Засега се разпореди оцелелите да бъдат обезопасени под палубата. Те отидоха достатъчно кротко, очаквайки, че скоро ще повика капитана им, за да преговарят по условия за откуп. Щом се изгубиха от поглед, нареди на хората си да изхвърлят телата през борда. С презрение отбеляза, че змиите не закъсняха да дойдат за тази лесна храна, която бяха отказали сами да си убият. Е, остави, нека мислят, че е дар от Мълния. Може би спирането на някой друг робски кораб и повторното им угояване щеше да възвърне сговорчивостта им.

Проблемът с Алтея беше решен доста лесно. На борда нямаше жени, било живи или мъртви. На изтерзания въпрос на капитан Трел дали Вивачия е качвала някакви оцелели от корабната лодка, можеше само да вдигне рамене. Ако тя се беше намирала в злополучната лодка, тогава не бе успяла да се върне на кораба. Той изпусна лека въздишка, може би от облекчение. Така мразеше да лъже Уинтроу. Съвестта му щеше да е чиста, когато вдигнеше рамене и му кажеше, че каквото и да я бе сполетяло, не беше негово дело.

Очите на Трел се присвиха, след като Кенит му заповяда да слезе долу, но го направи. Нямаше голям избор, с трите остриета, които го обграждаха. Капакът на люка бе секнал гневните му викове.

Кенит нареди на хората си да се върнат обратно на кораба му, като задържа само трима с тихата заповед да се върнат с бурета с фенерно масло. Те го изгледаха, но не зададоха въпроси. Докато ги нямаше, той направи кратка обиколка на палубите. Собственият му кораб жужеше победоносно, но този тътнеше с приглушени викове изотдолу. Някои от мъжете, които бяха отвели долу, бяха тежко ранени. Е, нямаше да страдат още дълго.

По палубата се виждаха кървавите силуети на паднали тела. Кръвта бе омърсила чистите палуби. Срамота. Този капитан Трел беше поддържал чист кораб. Кенит не беше виждал Парагон толкова чист. Игрот го беше ръководил със здрава ръка, но не беше много по чистенето и търкането. Корабът на баща му беше разхвърлян като дома му. Кенит пристъпи към вратата на капитанската каюта и се спря. Странен трепет обзе сърцето му. За щастие, талисманът на китката му остана мълчалив. Кенит направи още една обиколка на палубите. Мъжете долу започваха да утихват. Това беше добре. Тримата моряци се завърнаха, като всеки носеше буре с масло.

— Разпръснете го наоколо, момчета, по такелажи, кабини и палуби, а после се върнете на нашата палуба. — Погледна ги твърдо, за да се увери, че всеки от тях разбира сериозността на думите му. — Аз ще съм последният, който ще напусне този кораб. Свършете задачата си и слезте от него. Освободете го, с изключението на въжето при кърмата, след което искам всички на нашия кораб също да слязат под палубата. Разбирате ли ме? Всички. Аз самият имам да свърша една последна работа.

Те изразиха покорството си с кимване и поклон, след което го оставиха. Кенит се отдръпна на разстояние от тях и ги остави да изпълнят задачата си. Щом и последното празно буре се търкулна по палубата, той им даде знак да си вървят. Накрая, както не бе правил повече от тридесет години, се насочи напред през блъскащия го вятър и застана на палубата, като изгледа отвисоко сведената глава на Парагон.

Ако корабът бе гледал нагоре, ако му се беше наложило да срещне очи гневни, опърничави, тъжни или радостни да го видят, нямаше да може да обели и дума. Но що за глупава мисъл! Парагон не можеше да погледне нагоре към него с каквито и да било очи. Игрот се беше погрижил за това преди години. Кенит бе направлявал брадвичката, застанал върху огромните ръце на Парагон, за да достига лицето му. Те бяха изтърпели това заедно, защото Игрот бе обещал и на двамата, че ако не го направят, Кенит ще умре. Бе стоял на тази палуба, където сега стоеше Кенит, и бе гледал Кенит отвисоко, като се смееше, докато той вършеше мръсната работа. Парагон вече бе убил две полезни ръце, които Игрот бе изпратил да го ослепят. Но нямаше да нарани момчето, о, не. Щеше да изтърпи болката и дори да държи момчето достатъчно близко, за да достига лицето му, така че да може да изпълни задачата, стига Игрот да обещаеше да не убива Кенит. И когато Кенит се бе взрял дълбоко в тъмните му очи за един последен път, а после ги бе съсипал с вдигането и спускането на брадвичката си, бе разбрал, че никой нямаше да обича някого или нещо толкова силно. Никой нямаше да има толкова вярно сърце. Тогава бе осъзнал, че никога, никога, никога нямаше да обича някого или нещо толкова, колкото го обичаше Парагон. Беше си го обещал, след което бе повдигнал блестящата брадвичка и я бе всякъл в тъмните очи, изпълнени с такава обич към него. Не беше открил нищо под тях — нито кръв, нито плът, само сребристосиво дърво, което малката му брадвичка разцепваше лесно. Беше му казано, че магическото дърво е сред най-твърдите, от които можеше да се построи кораб, но той го сечеше като топола, която падаше на трески и късчета в дълбокото студено море под голите му крака. Малки, студени крака, така мазолести върху топлата му длан.

Двойната сила на взаимния спомен го изгори. Кенит можеше да си спомни как зрението се откъсва от него на парчета, твърде далеч от начина, по който един човек би изгубил зрението си. По-скоро беше сякаш някой изрязваше парчета от картина, намираща се пред очите му, и го оставяше в тъмнина. В резултат на това той затрепери и за момент му се зави свят. Когато се свести, стискаше предната част на парапета. Грешка. Не бе възнамерявал да докосва която и да е част от кораба с голи ръце, но ето че го беше направил. Отново свързани. Обединени от кръв и спомени.

— Парагон. — Изрече името тихо.

Корабът трепна, но не вдигна глава. Обгърна ги продължителна тишина. А после:

— Кенит. Кенит, момчето ми. — Дълбокият му, тих глас беше задавен. Недоверчиво разпознаване заглуши всички други емоции. — Бях ти толкова ядосан — с почуда му се извини корабът. — Въпреки това ти стоиш до мен и дори не мога да си представя, че някога съм изпитвал гняв към теб.

Кенит прочисти гърло. Мина малко време, преди да успее да заговори.

— Не възнамерявах някога да стоя отново тук. Никога не съм очаквал да разговаряме още веднъж. — Като прилив, от кораба започваше да се надига обич. Той се забори да задържи личността си разделена от тази на Парагон. — Уговорката ни беше друга, корабе. Уговорката ни беше напълно различна.

— Знам. — Парагон говореше в шепите си, обгърнал с тях лице. Заля го срам, който докосна и Кенит. — Знам. Опитах се. Наистина опитах.

— Какво стана? — Противно на себе си, Кенит заговори меко. Не искаше да знае. Богатият, дълбок глас на Парагон му напомняше на дебел петмез върху сутрешни торти, на топли летни дни, през които тичаше по палубите му бос, докато майка му умоляваше баща му да накара момчето да бъде по-предпазливо. Спомени, всички онези спомени се бяха просмукали в дървото на този кораб и кървяха обратно към него.

— Отидох на дъното и останах там. Наистина. Или поне се опитах. Независимо колко вода приемах в себе си, не можех да потъна изцяло. Но останах долу, останах скрит. Дойдоха риби и раци. Те оглозгаха костите до голо. Почувствах се пречистен. Всичко беше тихо, студено и мокро.

— Но тогава дойдоха змиите. Те ми говореха. Знаех, че не мога да ги разбера, но настояха да го направя. Те се заяждаха и ме бутаха, задаваха ми въпроси, изискваха от мен неща. Искаха спомени, молеха ме за спомени, но аз спазих думата си към теб. Запазих всичките ни спомени в тайна. Това ги ядоса. Те ме проклинаха и ме дразнеха, и ми се подиграваха, и… Трябваше, не виждаш ли? Знаех, че трябваше да съм мъртъв и забравен от всички, но те нямаше да ме оставят да бъда мъртъв и забравен. Продължаваха да ме карат да си спомня. Единственият начин, по който можех да спазя обещанието си, беше като се издигна отново. И… после някак отново бях в Бингтаун и те ме изправиха, аз се боях, че отново ще ме накарат да плавам, но те ме извлякоха на брега и ме оковаха. Така че не можех да бъда мъртъв. Но дадох най-доброто от себе си, за да забравя. И да бъда забравен.

Корабът си пое накъсано дъх.

— И въпреки това си тук — отбеляза Кенит. — И не само че си тук, но и водиш хора, които да ме убият в собствените ми води? Защо, корабе? Защо ме предаде? — В гласа му имаше неподправена агония, когато попита: — Защо ни принуждаваш отново да се изправяме пред това?

Парагон се пресегна, за да напълни шепи със собствената си брада и да я задърпа.

— Съжалявам, съжалявам — проплака той. Гласът на разкайващото се момче звучеше необичайно от брадатите му устни. — Не исках. Те не дойдоха да те убиват. Казаха, че само искат да върнат кораба на Алтея. Щяха да ти предложат да откупят Вивачия обратно. Знаех, че нямат достатъчно монети, но по едно време се надявах, че щом ме видиш, ще ме поискаш обратно. Че може би в замяна ще вземеш мен.

В гласа се надигаше гневна нотка. Шокът на Парагон от усещането на присъствието му се изчерпваше.

— Мислех, че може би като ме видиш такъв — чист и добре натъкмен, плаващ гладко във водата, ще ме искаш обратно. Мислех, че един Лъдчънс може да поиска законния си семеен кораб, вместо такъв, който е откраднал! Тогава от устата на един пират чух, че винаги си искал кораб като нея, твой собствен жив кораб. Но ти имаше такъв. Мен! И ме захвърли, каза ми да бъда мъртъв и забравен. И аз се съгласих, обещах да умра и да взема спомените със себе си. Помниш ли онази нощ? Нощта, в която каза, че не можеш да живееш с такива спомени, че трябва да се самоубиеш, защото не можеш да продължиш? Аз бях този, който го измисли, който каза, че ще вземе всички спомени, болезнените спомени, лошите спомени, дори добрите спомени за времена, които никога нямаше да се върнат, аз щях да ги взема и да умра, за да можеш ти да живееш и да бъдеш освободен от тях. Аз измислих как да сложим край на всички им. Взех ги всички с мен, всички, които знаеха какво ти беше сторено. Помниш ли? Аз пречистих живота ти за теб, така че да можеш да продължиш да живееш. А ти каза, че никога няма да обичаш друг кораб, както обичаше мен, че никога няма да искаш да обичаш друг кораб, както бяхме обичали ние. Не помниш ли?

Споменът се разгоря нагоре по стискащите ръце на Кенит към треперещата му душа и се загнезди там. Беше забравил колко болезнени можеха да бъдат подобни спомени.

— Ти обеща — продължи Парагон с разтреперан глас. — Обеща и наруши това обещание, както аз наруших своето. Така че сме квит.

Квит. Представата на едно момче. Но душата на Парагон винаги беше била душа на момче — захвърлено и изоставено. Вероятно само друго момче бе могло да спечели любовта и приятелството му, както бе направил Кенит. Вероятно само момче, което беше малтретирано и пренебрегвано като Парагон, бе могло да стои до Кенит през дългите дни на Игротовото господство над него. Но Парагон бе останал момче, винаги момче, с момчешка логика, докато Кенит беше израснал в мъж. Мъжът можеше да приеме трудни истини и да знае, че животът рядко е справедлив или честен. И друга тежка истина — най-краткият път между един мъж и целта му, често е една лъжа.

— Мислиш, че я обичам? — попита невярващо Кенит. — Как бих могъл? Парагон, тя не е кръв от кръвта ми. Какво можем да споделим? Спомени? Аз не мога. Вече поверих всичките на теб. Ти притежаваш сърцето ми, корабе, както винаги. Обичам те, Парагон. Само теб. Корабе, аз съм теб и ти си мен. Всичко, което съм, или което бях, е заключено вътре в теб. Все още на сигурно и скришно място… освен ако не си го разкрил пред други? — Кенит зададе въпроса си внимателно.

— Никога — отдадено заяви корабът.

— Е, това е добре. Засега. Но и двамата знаем, че има само един начин, по който ще са завинаги в безопасност. Само един начин да запазим тайните си скрити.

Думите му бяха последвани от тишина. Кенит я остави. В него растеше спокойствие, увереност. Никога не трябваше да се усъмнява в Парагон. Корабът му му беше верен както винаги беше бил. Той сграбчи тази мисъл и я остави да поникне в сърцето му. Стопли се на топлината ѝ и сподели тази увереност с Парагон. Само за настоящия момент, той си позволи да обича кораба както някога. Обичаше го с непоклатимата вяра, че Парагон ще реши да направи онова, което беше най-добро за Кенит.

— А екипажът ми? — изморено попита Парагон.

— Вземи ги с теб. — Кенит отправи предложението нежно. — Служили са ти по най-добрия за тях начин. Задръж ги завинаги на сигурно вътре в теб. Никога не се разделяй с тях.

Парагон пое дъх.

— Умирането няма да им хареса. Никой от тях не иска да умре.

— Но двамата с теб знаем, че на хората им трябва малко време, за да умрат. Ще го преодолеят.

Този път колебанието му бе още по-продължително.

— Не знам дали наистина мога да умра. — Спря, за да си поеме нов дъх. — Последният път дори не можах да остана там долу. Виждаш ли, дървото иска да плава. — По-продължителна пауза. — А и Брашън също е заключен там долу. Дадох му едно малко обещание, Кенит. Обещах му, че няма да го убивам.

Кенит свъси замислено вежди и остави Парагон да усети преднамереното му обмисляне на проблема. Най-накрая любезно му предложи:

— Искаш ли да ти помогна? Тогава няма да си нарушил обещанието си. Нищо от това няма да е по твоя вина.

Този път корабът завъртя масивната си глава към Кенит. Насеченото място, където се бяха намирали очите му, като че ли го гледаше. Пиратът изучи чертите, които познаваше толкова добре, колкото своите собствени. Рошавата глава, приповдигнатите вежди, ясно изразения нос над тънката уста и брадатата челюст. Парагон, неговият Парагон, най-добрият от всички кораби. Сърцето му се сви болезнено от любов към кораба му. Сълзи и за двама им запариха очите му.

— Би ли могъл? — тихо се примоли Парагон.

— Разбира се, че бих могъл. Разбира се — утеши го Кенит.

След като Кенит напусна палубата му, настъпи тишина, която го изпълни. Беше тишина не на ушите, а на сърцето. В света имаше и други шумове: питащите викове на екипажа в закования му с летви трюм, тръбенето на змиите, надигащите се ветрове, тихият звук от освобождаването на кърмово въже, пропукването на пламъци, беседващи едни с други. Изведнъж, сред порив на вятъра, той се люшна освободен. На руля нямаше никой, който да коригира движението му, докато нарастващата буря напираше в проядените му от отрова платна. Последва внезапен повей и взрив от топлина, когато огънят внезапно плъзна нагоре по такелажа му. По-уверени от който и да било моряк, пламъците се разгърнаха, като поглъщаха платна и облизваха дървото.

Трябваше да запази известно търпение. Щеше да отнеме време да се разпространят. Магическото дърво не се разгаряше лесно, но веднъж щом пламнеше, огънят беше почти неугасим. Първо щеше да изгори другото дърво на пристройката и такелажа му, но в крайна сметка магическото дърво щеше да се възпламени. Търпение. Добре се беше научил на търпение. Можеше да чака. Единственото, което го разсейваше от търпението му, беше екипажът му. Онези в трюма му блъскаха по капаците на люковете. Без съмнение го усещаха как се носи, вероятно надушваха и дима.

Решително насочи ума си към по-важни неща. Момчето му вече беше мъж. Кенит бе израснал добре. Сега беше висок, според посоката, от която идваше гласът му. И силен. Захватът на ръцете му върху перилото беше мъжки захват. Парагон поклати глава с обична гордост. Беше успял. Саможертвата не беше била напразна. Кенит се бе превърнал в мъжа, когото винаги бяха мечтали да бъде. Удивително беше как звукът на гласа му и допира на ръката му, дори миризмата му, носеща се на лекия бриз, бяха върнали отново всички спомени. Всичко, над което бе изгубил поглед, Кенит му го беше върнал. И звукът на гласа му, изричащ „Парагон“, бе изтрил всички въобразявани обиди и натрупани прегрешения, които му бяха позволявали да му е ядосан. Да му е ядосан? Дори самата мисъл сега му звучеше глупава. Да е ядосан на единствения човек, който винаги го бе обичал с цялото си сърце. В това нямаше смисъл. Да, Парагон се беше жертвал заради него, но какво друго можеше да направи? Някой трябваше да освободи Кенит. И той го беше направил. Беше успял и момчето му щеше да властва като крал на Пиратските острови. И някой ден, както двамата с Кенит бяха запланували, той щеше да има син и да го кръсти Парагон. Някой ден на света щеше да има Парагон Лъдчънс, който щеше да бъде обичан и обгрижван. Може би вече имаше! На Парагон отчаяно му се прииска да се беше сетил да попита Кенит дали вече има син. За него щеше да е утеха да знае, че детето, което си бяха представяли, е истинско.

Долу във вътрешността му, екипажът бе изкъртил нещо и го използваше като таран срещу капака на люка му. Не изглеждаше да го правят много енергично. Вероятно трюмът му се пълнеше с пушек. Това щеше да е добре. Всички можеха просто да заспят и да умрат.

Парагон въздъхна и си позволи да се килне, само малко, както правеше винаги, когато не мислеше за това. Вината не беше негова. Беше пропуск в конструкцията му — от онези неща, които непременно се случваха, когато един кораб бъдеше изграден от два различни дънера магическо дърво. Единият дракон щеше винаги да се опитва да надделее над другия. Всичко, което правеха, беше да се карат, карат, карат, докато му омръзнеше да се опитва да разбере тези други свои личности. Бе ги погребал надълбоко и бе решил да бъде просто Парагон. Парагон Лъдчънс. Каза името на глас, но тихо. Затвори уста. Спря да диша. Не му се налагаше наистина да диша — това беше просто част от формата, която му бяха придали. Форма, която той можеше да промени, ако внимателно помислеше върху нея. Всяка старателно напасната дъска от магическо дърво можеше, съвсем леко, да се измени. За известно време не чувстваше нищо. Тогава позна в себе си сиянието на процеждаща се вода, вода, чиято плавна студенина бавно се стичаше по вътрешната страна на дъските му. Бавно, изключително бавно той започна да натежава. Остави се да се наклони още повече. Екипажът в него го усети. Имаше викове и тропот на крака, когато мъжете се затичаха да открият откъде нахлува водата. Всяка една спойка вече пропускаше вода. Единственият въпрос беше кой ще го погълне пръв — огънят или морето. Вероятно по малко и от двете, помисли си невъзмутимо той. Но нямаше да е по негова вина. Той скръсти ръце на гърдите си, извърна се с лице към надигащата се буря и се приготви за смъртта.

— Реших, че ще искате да вземете решението лично, сър. — Джола стоеше изключително сковано. Той знаеше, че навлиза в опасна територия, но беше достатъчно умен да осъзнае, че щеше да е по-опасно да не остави това в ръцете на Кенит. И все пак, Кенит по-скоро би предпочел помощникът просто да ги беше оставил да се удавят. Щеше да бъде толкова по-порядъчно.

Той се облегна на парапета и погледна надолу към жената във водата. Русата ѝ коса се носеше около нея като килим от водорасли. Студената вода, както и нарастващите удари на вълните, си казваха своето. Скоро всичко щеше да приключи. Даже докато наблюдаваше, една вълна се разля отгоре ѝ и я потопи отдолу за периода на преминаването си. Изненадващо, главата ѝ се подаде отново. Тя упорито плуваше изправена във водата. Щеше да издържи повече, ако пуснеше спътника си. Момчето в ръцете ѝ и без това изглеждаше мъртво. Странно колко твърдоглав можеше да бъде един умиращ човек.

Бледата жена във водата завъртя главата си назад и се закашля.

— Моля. — Той не чу думата. Тя беше твърде слаба, за да извика, но той я разчете по устните ѝ. Моля. Кенит разсъдливо почеса брадата си отстрани.

— Тя е от Парагон — каза на Джола.

— Несъмнено — съгласи се помощникът през стиснати зъби. Кой да предположи, че ще е толкова разтърсен да наблюдава как се дави една жена? Кенит не спираше да се удивлява на странните слабости, които можеха да пропукат обичайното поведение на човек.

— Мислиш ли, че трябва да я качим? — От тона на Кенит ставаше ясно, че не му преотстъпва решението, а се интересува от мнението му. — Времето ни притиска все пак. Змиите вече тръгнаха. — В действителност, Мълния им беше заповядала да тръгнат. Кенит беше облекчен да види, че тя все още разполага с подобно влияние над тях. Провалът им да потопят Парагон го беше разтърсил силно. Единствено бялата змия се бе противопоставила на заповедите ѝ. Тя продължаваше да обикаля около кораба, червените ѝ очи бяха странно обвиняващи. Кенит установи, че я харесва. Дразнеше го, че не беше изяла двамата оцелели във водата. Щеше да му спести всички проблеми. Но не, тя просто си седеше във водата и ги наблюдаваше с интерес. Защо не се беше подчинила на кораба?

Извърна поглед от нея, като принуди съзнанието си да се насочи към настоящия проблем. Самата Мълния бе отбелязала, че не желае да бъде свидетел на изгарянето на жив кораб. Кенит хвърли поглед към надигащата се буря. Напускането на това място устройваше и него.

— Това ли е, което желаете? — уклончиво попита помощникът. Мнението на Кенит относно мъжа се влоши. Колкото и тъп да беше Соркор, щеше да е достатъчно смел да изрази мнението си. Джола не можеше да се похвали дори с това. Пиратският капитан погледна още веднъж назад. Парагон вече гореше весело. Повей, сменил посоката на вятъра, донесе дима и вонята до него. Беше време да тръгват. Не искаше да се намира в близост до кораба. Не само че очакваше малко крещене от фигурата преди края, но имаше и реална опасност вятърът да довлече горящи отломки от платната на Парагон до Вивачия.

— Срамота е, че сме така притиснати от времето — каза на Джола и тогава командата да отплават замря в гърлото му.

Русата жена се бе облегнала назад във водата, като по този начин разкриваше чертите на момчето, чиято глава бе задържала отвъд досега на вълните.

— Уинтроу! — възкликна той невярващо. Какво се бе случило, че Уинтроу да падне в морето, и как се беше стигнало дотам тя да го спаси? — Качете ги незабавно! — нареди на Джола. Тогава, докато помощникът скачаше да изпълни заповедта, една вълна повдигна съвсем малко по-високо двамата души, плаващи на повърхността. Това не беше Уинтроу. Дори не беше мъж. Въпреки това поразителната прилика, която жената във водата споделяше с Уинтроу, завладя Кенит и той не отмени командата си. Джола вече крещеше да бъде хвърлено въже.

— Знаеш, че трябва да е тя — прошепна талисманът му. — Алтея Вестрит. Кой друг би могъл да прилича толкова на него? На Мълния това няма да ѝ хареса. Грижиш се за собствените си цели, но не и за нейните. Довеждаш на борда единствения човек, когото със сигурност трябваше да убиеш.

Кенит захлупи талисмана с другата си ръка и игнорира гърченето на малкото личице под дланта си. С покачващо се любопитство наблюдаваше, докато биваше хвърляно въже. Русата жена го хвана, но ръцете ѝ бяха твърде сковани от студа, за да го задържат. Наложи се един моряк да се прехвърли в студената вода при тях. Той преметна въжето около двете и припряно направи възел.

— Вдигайте — изкрещя и всички заедно се понесоха нагоре; жените бяха увиснали като водорасли. Кенит остана на място, докато не ги положиха на палубата. Приликата беше неестествена. Очите му алчно обходиха чертите ѝ. Жена с лицето на Уинтроу. Жена Вестрит.

Той осъзна, че се взира, разпозна и озадачената мълчаливост на мъжете, които се бяха насъбрали около проснатата жена.

— Занесете ги долу де! Трябва ли да ви заповядвам очевидното? И Джола, задай курс към Заграба. Сигнализирай на Мариета да ни последва. Наближава буря. Искам да сме потеглили, преди да удари.

— Сър. Да изчакаме ли Уинтроу и Ета да се присъединят отново към нас, преди да отплаваме?

Той погледна към тъмнокосата жена, която бе започнала да кашля и да се размърдва.

— Не — отвърна той разсеяно. — Не сега. За момента нека останат, където са.

Глава двадесет и втора

Семейна среща

Уинтроу премигна срещу проливния дъжд и се загледа.

— Не разбирам — каза отново, тихо. Мислеше, че говори на себе си, и се стресна от отговора на Ета. Не беше чул меките ѝ стъпки през шибащия палубата порой.

— Спри да се опитваш да разгадаеш какво се е случило. Кенит ще обясни всичко, следващия път щом го видим.

— Просто искам да знам какво се случи — инатливо каза той. Взираше се безутешно в бледото петно от пламъци, което бе представлявало Парагон. Беше наблюдавал битката, но все още не можеше да осъзнае какво се бе случило. Защо Парагон бе предизвикал толкова глупаво и змиите, и Вивачия? Как бе пламнал огънят и защо Кенит бе изоставил подобна ценна придобивка? Беше ли взел пленници? Празнотата от незнанието заплашваше да го погълне.

Бурята, която ги беше заплашвала цял ден, най-накрая се разрази. Силният дъжд беше падаща на талази, сива завеса между тях и горящия Парагон. Той стоеше на палубата, измръзнал и подгизнал, и се взираше в потъващия кораб, който семейството му бе изпратило. Щеше да завлече надеждите им за откуп и спасение на дъното. Дъждът беше разтуха. Той не бе могъл да възпроизведе свои собствени сълзи.

— Ела вътре — предложи Ета, ръката ѝ беше топла на рамото му. Той се обърна, за да я погледне. Ако в мизерния му живот изобщо бе останала някаква утеха, това беше Ета. Тя бе нахлузила мушамата на Соркор, която стоеше огромна върху стройната ѝ фигура. Гледаше го изпод дебрите на качулката. Няколко дъждовни капки бяха намерили лицето ѝ и красяха миглите ѝ. Тя мигна и капките се спуснаха надолу по него в престорени сълзи. Той се взираше в нея, онемял от желание и с нуждата никога да не признае това желание. Ета отново го подръпна за ръката и той ѝ позволи да го отведе.

Соркор ѝ беше предал собствената си стая. Уинтроу бе трогнат от поставения на масата чайник, от който се издигаше пара, и от двете очакващи чашки. Тя бе приготвила това и го беше довела да го споделят. Ета посочи към един стол и той седна — дрехите му капеха, а тя окачи мушамата на закачалката. Някога тази стая бе принадлежала на Кенит и част от мебелировката беше останала. Навсякъде другаде предпочитанията на Соркор към яркото и крещящото надделяваше над по-скромните решения на Кенит. Бродираната покривка с пискюли закриваше елегантните, неукрасени линии на масата отдолу. Ета изтръска няколко капки вода от косата си и зае другия стол.

— Изглеждаш окаян като улично куче — изкоментира тя, докато наливаше чая. Избута чашата му към него и добави укорително: — Не разбирам защо трябва да ти напомням да имаш вяра в Кенит. Каквото и да се е случило, трябва да се доверим на преценката му. Преди време ти ми каза, че е избран от Са. Нима вече не го вярваш?

Той отпи от чая и вкуси топлината на канела. Въпреки дълбоката му меланхолия, това му донесе наслада. Ета, изглежда, добре знаеше, че малките удоволствия на плътта понякога бяха най-мощното лекарство срещу дълбоките болки на душата.

— Вече не знам на какво вярвам — изморено призна той. — Виждал съм доброто, което е направил навсякъде. Той е мощна сила за свобода и подобряване на хорските животи. Може да си построи великолепна къща, изпълнена с богатства и прислужници, и хората пак ще го величаят, но той продължава да плава, да води битки с робските кораби и да освобождава затворниците. Предвид всичко това, как бих могъл да се съмнявам във величието на душата му?

— Но го правиш, нали?

Уинтроу въздъхна.

— Да. Така е. Понякога, нощем, когато се опитам да медитирам, когато се опитам да намеря мястото си в неговия свят, не мога да накарам всичко да си пасне. — Той избута мократа коса от лицето си и я погледна открито. — Нещо в Кенит липсва. Усещам го, но не мога да го назова.

По лицето ѝ премина сянка на гняв.

— Може би липсата не идва от него, а от теб. Може би губиш вяра всеки път, когато отреденият ти от Са път те отведе някъде, където не искаш да отидеш.

Думите ѝ го вцепениха. Никога не бе очаквал да чуе подобен укор от нея, камо ли да му прозвучи толкова вярно. Тя продължи:

— Кенит има своите недостатъци. Но трябва да гледаме какво постига въпреки всички свои съмнения и мъки. — Очите ѝ се стрелнаха обвинително нагоре към неговите. — Или мислиш, че един мъж първо трябва да стане съвършен, преди да може да прави добро?

— Ръката на Са пасва около всеки инструмент — промълви той. После, миг по-късно, избухна: — Но защо трябва да ми отнема кораба? Не само да ми я вземе, а и да я промени в създание, което дори не разпознавам? Защо трябва да убива онези, които дойдоха просто да ни отведат у дома? Това е, което не разбирам, Ета, и никога няма да го разбера!

— Може би защото вече си решил, че няма да го разбереш? — Тя удържа погледа му. — Прочетох в една книга, която ти ми даде, че думите ни оформят нашата реалност. Погледни какво направиха думите ти на битието точно сега. Ти го преправи така, че да го превърнеш в несправедливост спрямо теб. Твоят кораб казваш. Така ли е? Била ли е някога нечий кораб? Или е била живо същество, пленено в непознато тяло, а после обявено за притежание? Променил ли я е Кенит, или просто я е освободил да стане отново истинското си аз? Откъде знаеш, че е убил онези, които са дошли да те освободят, ако наистина такова е било намерението им? Засега не знаем нищо. Въпреки това ти вече си решил, че ти е направена несправедливост, за да можеш да подхраниш гнева си и да се почувстваш оправдан. Това е толкова добре, колкото и да тънеш в самосъжаление. — Гласът ѝ бе ставал все по-гневен. Сега стисна здраво устни и се извърна от него. — Исках да споделя нещо с теб, нещо, което трябва да остане в тайна между нас. Сега се питам дали смея или дали ти ще намериш начин да го превърнеш в нещо, което не е.

Всичко, което можеше да направи, бе да се взира в нея. Въпреки че беше имал пръст в преобразяването ѝ, промените в нея все още успяваха да го удивят. Тя вече не го нападаше, щом престъпеше волята ѝ. Нямаше нужда — острият ѝ език режеше като което и да било острие. Бе познал нейната интелигентност и уважаваше хитростта и куража ѝ от първия ден, в който я беше срещнал. Сега зад интелекта имаше школовка, а зад куража — етика. Те подсилваха красотата ѝ. Той обърна ръката си с дланта нагоре върху масата, за да покаже, че се предава. За негова изненада, тя се приведе напред и постави ръката си в неговата. Пръстите му се затвориха около нея и Ета се усмихна. Не бе предполагал, че може да бъде по-красива, но внезапно лицето ѝ засия. Тя се приближи, за да прошепне следващите си думи.

— Бременна съм. Нося детето на Кенит.

Тези думи затръшнаха вратата помежду им и го откъснаха от живота и светлината ѝ. Тя беше на Кенит, винаги бе принадлежала на Кенит и винаги щеше да бъде на Кенит. Уинтроу щеше да остане сам завинаги.

— Първоначално не бях сигурна. Но от една определена нощ насам имам чувството, че е така. А днес, когато той ме отпрати както никога досега, си помислих, че може би има причина. Затова седнах и се тествах с игла на конец, която задържах над дланта си. Завъртя се толкова неудържимо, че не може да има съмнение. Всичко сочи, че нося син, мъж, който да последва примера му. — Ета отдръпна ръката си от неговата и гордо я постави върху плоския си корем.

Уинтроу бе скован от мъка.

— Сигурно си много щастлива — принуди се да изрече той през давещата болка.

Усмивката ѝ леко помръкна.

— И това е всичко, което имаш да ми кажеш? — попита го.

Това беше всичко, което смееше да каже. Всяка друга мисъл беше по-добре да бъде оставена неизречена. Уинтроу прехапа език и я погледна в безпомощно мълчание.

Тя изпусна кратка въздишка и погледна встрани.

— Надявах се на повече. Глупаво, предполагам. Но Кенит толкова често те нарича свой пророк, че аз — не се смей — аз се надявах, че щом ти кажа, че нося сина на краля на пиратите, ти ще, ох, не знам, ще кажеш нещо, което предсказва величието му, или… — Гласът ѝ затихна. Бледа руменина изби по бузите ѝ.

— Като в старите истории — успя да каже Уинтроу. — Предсказания за бъдещи чудеса.

Тя се извърна от него, ненадейно засрамена да има такива големи мечти за детето си. Уинтроу направи храбро усилие да остави настрана нараненото момче и да ѝ заговори едновременно като мъж и жрец.

— Нямам никакви пророчества за теб, Ета. Никакви пратени от Са предсказания, никакво проникновено предзнаменование. Вярвам, че ако това дете е предопределено за величие, наследството му ще дойде точно толкова от теб, колкото и от баща му. Точно сега виждам това в теб: че независимо какво видят или не видят другите хора в детето ти, то винаги ще властва над твоето сърце. Ти ще видиш неговата значимост много преди всички останали и ще знаеш, че най-добрата отличителна черта, която ще притежава, ще е просто да бъде себе си. Едно дете се утвърждава заради одобрението на родителите си. Твоето бебе вече има този дар от теб.

Думите му я завладяха сякаш бе изрекъл пророчество. Тя засия.

— Нямам търпение да видя изражението на Кенит, когато му кажа.

Уинтроу пое дълбоко въздух. Изпълни го увереност и ако Са изобщо го вдъхновяваше да говори, той бе уверен, че това беше именно тогава.

— Съветвам те да запазиш новината в тайна за известно време. В момента съзнанието му е изпълнено с тревоги. Изчакай време, когато наистина ще се нуждае да го чуе.

— Вероятно си прав — каза тя със съжаление.

Уинтроу се съмняваше, че ще го послуша.

Неочакваната буря, която ги бе заплашвала цял ден, ги беше застигнала. Парагон вдигна лице нагоре и вкуси последния дъжд, който някога щеше да усети. Развълнуваните вълни се блъскаха в него, но не успяваха да го разтърсят, тъй като тежкото му тяло потъваше все по-надълбоко. Тропането по капака на люка беше отслабнало. Подхранваните с масло пламъци, които Кенит бе разпалил, димяха и воняха в дъжда, но продължаваха да горят. От време на време се чуваше трясък, тъй като обгорени части от такелажа се отделяха и падаха на палубата му. Той игнорираше всичко. Потъваше вътре в себе си, към място, по-дълбоко от което и да е океанско дъно.

Янтар плачеше вътре в него. Това беше трудно за понасяне. Не бе осъзнал колко много беше започнал да я цени. И Клеф. И Брашън, така горд да бъде негов капитан. Той решително изблъска подобни мисли настрана. Не биваше да им се поддава сега. Под палубата, майсторката бе допълзяла колкото може по-напред към носа му. Въпреки болката от изгарянията ѝ, тя се бе завлякла през студената вода, която пълнеше трюма му. Искаше му се да се беше предала на вкочаняващата вода — щеше да бъде по-милостив край. Но тя беше жива, вкопчена във форщевена му, и говореше едва-едва. Той се задържаше настрани от нея.

В него се бутна една змия.

— Ей! Глупако! Нима просто ще ги оставиш да ти причинят това? — Тонът на създанието беше презрителен. — Събуди се. Имаш толкова право да живееш, колкото и тя.

— Имам също толкова право и да умра — отвърна Парагон и му се прииска да не беше се разбуждал, за да проговори, тъй като сега до него достигаха и измъчените думи на Янтар.

— Парагон. Парагон, не искам да умра. Не така. Не и като оставям всичката си работа недовършена. Моля те, корабе. Моля те, не го прави. — Тя плачеше и сълзите ѝ го пареха силно като змийска отрова.

— Никой няма правото да умира безполезно — обяви змията. Сега Парагон разпозна гласа му. Той беше този, който бе изкрещял подигравателно на другите змии, докато те го нападаха. Змията отново мушна Парагон с глава. Беше досадно.

— Умирането е най-полезното нещо, което мога да направя за Кенит — напомни си Парагон и направи усилие отново да се успокои.

Змията притисна глава в наклонения корпус на Парагон и натисна силно.

— Не говоря за „Кенит“. Говоря за това да бъдеш полезен на вида си. Мълния се хвали, че само тя може да ни отведе у дома и да ни защити. Аз не ѝ вярвам. Спомените ми помнят много водачи и пазители. Несъмнено това, което един може да направи добре, двама могат още по-добре. Защо е така готова да те убие, за да задоволи този „Кенит“? Защо който и да е от двама ви изобщо го е грижа за него?

— Тя иска да умра, за да задоволи Кенит? — Думите се отрониха бавно от Парагон. Не можеше да им придаде усещане. Със сигурност това беше печалната воля на Кенит за него и нямаше нищо общо с Вивачия или Мълния, както се зовеше сега.

Освен ако не искаше Кенит за себе си. Освен ако не искаше да разкара Парагон, за да няма съперници. Може би Кенит го бе заблудил. Може би Кенит го искаше мъртъв, за да може да бъде с Вивачия.

Предателската мисъл го шокира.

— Махни се! Това е мое решение.

— И кой си ти, че да решаваш? — притисна го змията.

— Парагон. Аз съм Парагон Лъдчънс! — Името беше талисман, за да държи другите идентичности под контрол.

Змията се отърка в него — продължителна милувка, кожа в корпус.

— И кой друг? — настоя.

Почувства в себе си внезапния допир на голите ръце на Янтар, опрени в него.

— Не! — изкрещя и към двамата. — Не! Аз съм Парагон Лъдчънс. Само това.

Но вътре в него, от мрак, по-дълбок, отколкото във всяка човешка душа, заговориха други гласове и Янтар се заслуша в тях.

Алтея отвори очи и зачака лошият сън да се разсее. Изглежда, беше на борда на Вивачия, в старата си каюта. Стаята изглеждаше правилно, но я усещаше едва доловимо грешно. В нея изплува спомен от Жътвар. Онзи кораб създаваше подобно усещане. На мъртво дърво. Тя не получаваше абсолютно никакво усещане от живия кораб. Протегна се, но почувства единствено движението на съда. Бяха ли превзели кораба? Брашън ли беше на руля, водещ ги към дома?

Изправи се твърде рязко. Разтърси я неудържим пристъп на кашлица. Един заблуден спомен изплува като от сън: просната на палубата на Вивачия, премръзнала, кашляща морска вода. Вкусът на солена вода още беше в устата ѝ и щипеше носа ѝ. Това беше истинско. Палубата под нея бе била много твърда и то не само по начина, по който беше едно дърво. Бе почувствала отхвърляне в дъските под ръцете си. Джек беше с нея, но сега не беше тук. Косата ѝ беше още мокра, така че не бе минало много време. В прозореца се виждаше здрачът на ранна зимна вечер, притъмняла още повече заради плющящата буря. От една кука висеше фенер, излъчващ бледа светлина.

Алтея стоеше неподвижно и се опитваше да сглоби времето. Змиите бяха връхлетели малката лодка, а после една от тях я бе ударила странично. Лодката и всички в нея бяха отскочили от превития гръбнак на змията. Тя си спомняше плисъка на водата, когато падна в нея. Беше се съпротивлявала под водата, като бе изула ботушите си, но студеното море бе задърпало тежкия плат на дрехата ѝ, а всяка следваща вълна я потапяше за все по-дълго. Не си спомняше как Джек я сграбчва, но беше сигурна, че високата жена ѝ се бе притекла на помощ. Двете бяха извадени от водата, върху палубата на Вивачия.

И сега беше тук. Някой я бе преоблякъл в мъжка нощна риза от много фин плат, а топли, вълнени одеяла покриваха краката ѝ. Някой се бе отнесъл грижливо към нея. Тя го прие като знак — мирните преговори бяха преминали благополучно. Вероятно точно сега Брашън беше на борда и говореше с капитан Кенит. Това обясняваше защо не беше върната на Парагон. Щеше да се облече и да иде да ги намери веднага след като отидеше да види фигурата. Беше отделена от нея за твърде дълго. Щом разменеше думи с Вивачия, със сигурност щеше да може да премахне преградата, която ги разделяше.

Тя огледа стаята, но не видя и следа от собствените си дрехи. Ризи и панталони обаче висяха на колчета и изглеждаха някъде нейния размер. Не беше време за свенливост. По-късно щеше да благодари на онзи, който ѝ бе отстъпил стаята и дрехите си. Вероятно помощника. Книгите по лавицата показваха, че е мъж с някакво образование. Уважението ѝ към Кенит нарасна. Качеството на екипажа говореше много за капитана. Очакваше, че ще се разбира чудесно с пирата. С привичен жест, датиращ още от детството ѝ на борда на кораба, Алтея се протегна нагоре и постави длани върху откритата греда от магическо дърво.

— Вивачия — поздрави я топло тя. — Върнах се. Дойдох да те отведа у дома.

Сблъсъкът я запрати обратно върху матрака. Тя лежеше по гръб, замаяна, загледана нагоре към тавана. Главата ли си беше ударила? В това нямаше смисъл. Нищо не я бе ударило, но усещането беше също толкова зашеметяващо. Погледна към дланите си, наполовина в очакване да ги види зачервени.

— Вивачия? — попита предпазливо. Отново се опита да усети кораба, но не почувства нищо.

Събра кураж и отново се протегна към гредата. Беше на косъм да я докосне, но се спря. От дървото се излъчваше враждебност като топлина от огън. Тя се допря до него. Беше като да пъхне ръка в утъпкан сняг. Пръстите ѝ бяха обхванати едновременно от студ и парене, последвани от разпростираща се скованост. Тя стисна зъби и продължи.

— Вивачия — раздразнено каза тя. — Корабе, аз съм. Алтея Вестрит. Дойдох за теб. — Съпротивата под допира ѝ единствено стана по-силна.

Тя чу ключ, завъртян в ключалка, и вратата се отвори. Хвърли поглед към мъжа в рамката на входа. Висок мъж, красив и добре облечен. Мирисът на сандалово дърво дойде заедно с него. Носеше поднос с купа, от която се вдигаше пара. Блестящата му черна коса лъщеше, а мустаците му бяха изкусно извити. При гърлото и по маншетите имаше бяла дантела, на ухото му блещукаше диамант, на който всяко конте щеше да завиди, но широките рамене на добре скроената му синя куртка го определяха като далеч от превзет. Облягаше се на патерица от месинг и полирано дърво — добре подбран аксесоар, а не средство на сакат. Това трябваше да е Кенит.

— Недей! — предупреди я той. Затвори вратата зад себе си, остави подноса на масата и прекоси стаята на две полегати крачки. — Казах недей. Тя само ще те нарани. — Той хвана китките ѝ в силните си ръце и ги дръпна надалеч от гредата. Изведнъж Алтея се почувства замаяна от усилието и от вцепеняващото отхвърляне. Знаеше какво ѝ бе сторила Вивачия. Корабът съвсем леко бе надигнал всяко съмнение, което Алтея някога бе таяла към себе си, и бе събудил в съзнанието ѝ всеки спомен за лоша преценка, егоизъм или глупост, на която бе ставал свидетел. Изгаряше от срам заради това колко долна беше като човек, въпреки опитите на логиката да се самоизтъкне.

— Тя само ще те нарани — повтори Кенит. Той продължаваше да държи китките ѝ. След един опит да се освободи от него, Алтея утихна. Беше силен. По-добре да се държи с достойнство, отколкото да реагира като разстроено дете.

Срещна воднистосините очи. Той ѝ се усмихна успокоително и зачака.

— Защо? — настоя тя. — Защо да се опитва да ме наранява? Тя е моят кораб.

Усмивката му се разшири.

— Аз също се радвам да се запознаем, Алтея Вестрит. Надявам се, че се чувстваш по-добре. — Очите му открито се плъзнаха по нея. — Изглеждаш много по-добре, в сравнение с първия път, когато те извадих от водата. Повърна сериозно количество морска вода върху чистата ми палуба.

Беше точната смесица от подправени с ирония коментари, така че да ѝ припомни за маниерите, ситуацията и дълга ѝ към него. Тя остави ръцете си да се отпуснат и веднага щом го направи, той освободи китките ѝ, след което потупа успокояващо ръцете ѝ. Страните ѝ пламнаха.

— Моля за извинение — изключително искрено каза тя. — Предполагам, ти си капитан Кенит. Сигурна съм, че си спасил живота ми, и наистина ти благодаря. Но да ме отхвърли така собственият ми кораб е… — Затърси подходящата дума. — Отвъд наскърбяващо — завърши тромаво.

— О, сигурен съм, че е опустошително. — Пресегна се небрежно и нежно постави дланта си върху сребърносивото дърво над главата си. — И за двете ви. Трябва да си дадете време. Сигурен съм, че не си тази, която си била последния път, когато беше на борда на този кораб. Корабът със сигурност не е. — Той свали ръката си и додаде тихо: — Никое създание, притежаващо някаква чувствителност, не би могло да понесе това, което тя е преживяла, и да не бъде променено от него. — Той се приближи по-близо, за да добави с шепот: — Дай ѝ време. Ще ти е необходимо, за да се срещнеш с нея и да я приемеш такава, каквато е. И бъди толерантна спрямо гнева ѝ. Той е добре вкоренен и справедлив. — Топлият му дъх ухаеше на карамфил. Без да се церемони, той седна на леглото до нея. — Засега ми кажи следното: по-добре ли се чувстваш?

— Много по-добре, благодаря. Къде е Джек, жената, която беше с мен? Брашън на борда ли е? Змиите много ли повредиха Парагон? Как ги прогони? Племенникът ми, Уинтроу, жив и здрав ли е? — След всеки следващ въпрос, който зададеше, се оформяше друг, докато Кенит не се приведе напред, за да допре два пръста до устните ѝ. Алтея настръхна при допира, след което го издържа, като се принуди да приеме, че той вероятно нямаше нищо предвид с него.

— Тихо — нежно каза той. — Тихо. Едно по едно, макар че не би трябвало да се тревожиш с такива неща. Преживя достатъчно за един ден. Джек спи много дълбоко. Някоя змия трябва да я е докоснала леко — единият крак и ребрата ѝ са попарени, но съм уверен, че ще се оправи. Дадох ѝ малко сироп от мак за болката. Предлагам засега да не я безпокоим.

Ненадейно в нея се надигна притеснителен въпрос.

— Тогава кой се е погрижил за мен? Кой ме е положил на леглото тук? — Ръката ѝ неволно се насочи към закопчаната яка на нощната риза.

— Аз — изрече го тихо, без да я поглежда. Лека усмивка играеше в крайчеца на устата му, но той я сдържа. — Едва ли можех да го възложа на моряците си, а на борда няма жени.

Лицето на Алтея пламна.

— Донесох ти нещо. — Той се надигна, докато говореше, и пъхна патерицата си обратно под мишница. Прекоси стаята до масата, взе подноса, който беше донесъл, и го отнесе обратно до леглото ѝ. Въпреки липсващия си крак, се движеше с подвижната елегантност на истински моряк. Тя помръдна краката си, за да направи място за подноса. Той го остави и седна до него. — Това са вино и бренди, затоплени с подправки. Стара заграбска рецепта, изключително загряваща, изключително възстановяваща и чудесна за болката. Опитай я, докато говоря. Най-добра е, докато е гореща.

Тя повдигна купата с две ръце. Надигащите се па̀ри сами по себе си бяха облекчаващи. На дъното на кехлибарената течност плуваха тъмни подправки. Тя я повдигна към устата си и отпи. В нея се разля топлина, която освобождаваше напрежението, и през тялото ѝ пробяга внезапна тръпка, караща ръцете ѝ да настръхнат. Сякаш тялото ѝ бе пленило студа на морето в себе си и едва сега го освобождаваше.

— Така е по-добре — каза окуражаващо Кенит. — Сега, да видим. В момента Уинтроу не е на борда на този кораб. Служи на Мариета под ръководството на Соркор, моя заместник. Открих, че местенето на обещаващ мъж от кораб на кораб и възлагането му на менящи се отговорности го насърчават да развие мореплавателските си умения и способността да мисли сам. Несъмнено си осъзнала, че сега заемаш неговата стая и неговото легло. Не се притеснявай за това. Той се чувства изключително удобно там, където е в момента, и знам, че няма да се скъпи за нищо спрямо теб.

— Благодаря — каза предпазливо тя. Опита се да си събере мислите. Кенит очевидно мислеше за Уинтроу като за негов, някой, когото да обучи за по-тежки отговорности, като син в семейния бизнес. Тя никога не си бе представяла тази ситуация и не можеше да реши как да реагира. — Много мило от твоя страна да му предоставиш подобни възможности — чу се да казва. Част от нея бе шокирана от думите. Беше мило от негова страна да предостави на Уинтроу възможността да стане по-добър пират? Помъчи се да въдвори ред в мислите си.

— Трябва да попитам следното. Как реагира Вивачия на липсата на Уинтроу? Не е добре за един жив кораб да бъде оставян за дълго без член на семейството на борда.

— Моля те. Пий това, докато е топло — насърчи я той. Тя се подчини, а той погледна надолу към леглото между тях сякаш се страхуваше, че следващите му думи няма да ѝ харесат. — Вивачия е добре. Уинтроу не липсва толкова много на кораба. Виждаш ли, тя има мен. — Той отново се протегна, за да погали сребристосивата греда. — Установих, че за един кораб е не толкова важно „семейството“, колкото една сродна душа. Двамата с Вивачия споделяме много общи качества: любов към приключението, омраза към робската търговия, желание за…

— Мисля, че познавам собствения си кораб — намеси се Алтея, но мекият син поглед на Кенит нежно я смъмри. Тя повдигна купата и пи, за да прикрие смущението си. Топлината на течността вече се разливаше из нея и я отпускаше. Заля я вълна на замаяност. Усети как ръцете на Кенит стабилизират купата, която държеше.

— По-изморена си, отколкото мислиш — каза той съчувствено. — Доста дълго време беше в много студена вода. А сега и невнимателните ми думи те разстроиха. Сигурен съм, че ти е трудно да се изправиш пред това. Вероятно си мислила, че идваш да спасиш кораба и племенника си. Вместо това откриваш, че ще ги откъснеш от свят, който те обичат. Моля те. Почивай известно време, преди пак да поговорим. Изтощението те кара да виждаш най-лошото във всичко. Уинтроу е силен и щастлив, и е убеден, че е открил волята на Са за себе си. Корабът е ненаситен в преследването си на робски кораби и се наслаждава на приключението от живота, който водим. Трябва да се радваш за тях. А ти си в безопасност на борда на семейния си кораб. За момента нещата за теб могат само да се подобряват.

Тя пи, докато подправките на дъното не се удариха в устните ѝ. Той взе купата от ръцете ѝ и я хвана, когато се олюля. Миришеше приятно. Сандалово дърво. Карамфили. Облегна глава на рамото в изтънчения син жакет. Дантелата на врата му гъделичкаше лицето ѝ. Малко дантела щеше да стои добре на Брашън. И жакет като този.

— Харесвам дантела по един мъж — наблюдателно каза тя. Кенит прочисти гърло. Тя усети, че се изчервява. — Замаяна съм — извини се и се опита да си върне благоприличието. — Не трябваше да го изпивам толкова бързо. Удари ме право в главата.

— Не, не, всичко е наред. Очакваш твърде много от себе си. Ела. Полегни. — Джентълмен до мозъка на костите си, той отбягна стеснението ѝ.

Подскочи от койката, за да застане на крака си, докато изправяше възглавницата ѝ за нея. Тя послушно полегна назад. Каютата се залюля около нея.

— Бурята усилва ли се? — тревожно попита тя.

— Тук на Пиратските острови смятаме това само за шквал[7]. Скоро ще излезем от него. Ще пуснем котва в едно заслонено заливче и ще го оставим да премине. Не се притеснявай. Вивачия може да понесе много по-силен порив от този.

— Знам. Помня. — Тя очакваше от него да си тръгне. Вместо това той се върна до леглото ѝ. В съзнанието ѝ се завихриха спомени за друг висок, тъмнокос мъж, който стоеше до койката ѝ. Баща ѝ, с Алтея на борда, бе превел Вивачия през множество бури. Когато беше малка, този кораб беше бил най-сигурното място на света. Вивачия беше светът на баща ѝ, където той контролираше всичко и никога не позволяваше да ѝ се случи нещо. Всички щяха да са в безопасност, всичко щеше да е наред. Начело на кораба стоеше силен мъж, а руля се държеше от здрава ръка. Тя затвори натежалите си очи. Беше минало доста време, откакто се бе чувствала в такава безопасност.

Кенит погледна надолу към нея. Косата ѝ, къдреща се от влагата, се заплиташе върху възглавницата. Миглите на фона на бузите ѝ не бяха така дълги като на Уинтроу, но дори отблизо приликата беше необичайна. Той повдигна одеялата и ги уви плътно около нея. Тя не помръдна. Не се учудваше. Вече беше изпробвал смесицата от мак и мандрагора в бренди върху Джек. Щеше да спи дълбоко, а той щеше да има време да обмисли ролята си и как да се справи с въпросите ѝ.

Парагон бе погинал заедно с всички на борда си. Толкова тъжно. Змиите бяха нападнали в отговор на стрелите на Брашън. Това можеше да сработи, стига тя да не говореше с никого от екипажа. Можеше ли да я държи така изолирана, без да събуди подозрението ѝ? Щеше да е трудно да състави правилните лъжи, но все нещо щеше да измисли.

Той се задържа още малко загледан в нея. Тя беше Уинтроу в женски вид. Проследи с показалеца си извивката на бузата ѝ, свода на веждата, разширяването на ноздрите ѝ. Бингтаунски Търговски материал, с добър произход и добре отгледан. Не можеше да сбърка собствената си порода. Той се наведе и я целуна, отпуснатите ѝ устни бяха меки. Неотзивчивата ѝ уста дразнеше неговата с вкуса на подправки и бренди. Можеше да я вземе на мига, ако пожелаеше. Никой друг нямаше да разбере — тя самата можеше да не осъзнае, че го е направил. Подобна весела мисъл изви устните му в искрена усмивка. Пръстите му започнаха от най-горното копче на нощната риза. Собствената му нощна риза, помисли си той, беше сякаш разсъблича себе си. Тя дишаше дълбоко и равномерно.

— Искаш я само защото прилича на момчето — подигравателно каза талисманът.

Кенит замръзна. Той се втренчи надолу към пакостливото нещо. Малките му очички блестяха насреща му. Наистина ли в издяланото дърво имаше сини искри, или само си въобразяваше? Издълбаната уста се сви презрително.

— А искаш момчето само защото толкова ти напомня за теб самия на тази възраст. Само че в действителност ти беше много по-млад, когато Игрот те завлачи в леглото си.

— Млъкни! — изсъска Кенит. Тези спомени бяха забранени. Всички бяха отишли на дъното с Парагон. За какво иначе бе всичко, ако не да ги унищожи? Това, че талисманът говореше подобни неща, застрашаваше всичко. Всичко. Вече знаеше, че трябва да унищожи нещото.

— Няма да помогне — подигра му се личицето. — Унищожи ме и Мълния ще разбере защо. Но ще ти кажа следното: вземи тази жена против волята ѝ и целият кораб ще разбере защо си я поискал. Аз ще се погрижа. И ще се погрижа Уинтроу да е първият разбрал.

— Защо? Какво искаш от мен? — Въпросът на Кенит представляваше бесен шепот.

— Искам Ета да се върне на кораба. И Уинтроу. По мои собствени причини. Предупреждавам те. И двамата с Мълния намираме изнасилването за невероятно отблъскващо. Това между дракони не се прави.

— Едно парченце талисман, не по-голямо от орех, претендира да е дракон!

— Не е нужно да си с размерите на дракон, за да имаш душата на дракон. Махни си ръцете от нея.

Кенит отстъпи бавно. Изправи се, взе патерицата си и отбеляза:

— Не ме е страх от теб. Що се отнася до Алтея, ще я имам. По нейна собствена воля. Ще видиш. — Той издиша дълго и бавно. — Кораб, жена и момче. Всичко ще бъде мое.

Как беше разбрала? — ужасено се чудеше Парагон. Как Янтар бе знаела къде точно да постави ръцете си, за да достигне всеки от тях, и двамата, всяка част от него едновременно? Голите ѝ пръсти притискаха дървото му и сега вече беше отворена за него. Ако бе искал, можеше да се протегне в нея и да изкопчи всичките ѝ тайни. Но не искаше да познае повече от нея, отколкото вече беше познал. Искаше единствено тя да се откаже и да умре спокойно. Защо не желаеше да направи това за него? Той винаги беше бил неин приятел. Но сега го игнорираше, протягаше се през него, за да говори с другите, които споделяха дървото му. Говореше на него, но те слушаха и слушането им кънтеше през него, разтрисайки душата му.

— Трябва да живея — умоляваше тя. — Само ти можеш да ми помогнеш. Има още толкова много, което трябва да направя в живота си. Моля те. Ако можем да сключим каквато и да е сделка, кажи ми. Поискай всичко от мен и ако е по силите ми, твое е. Но ни помогни да оживеем. Затвори процепите си и спри наплива на студената вода. Остави ме да живея.

— Янтар. Янтар — въпреки всякакъв разум, той ѝ заговори. — Моля те. Просто се откажи. Стой мирно. Замълчи. Ще умрем заедно.

— Корабе. Парагон. Защо? Защо трябва да умрем? Какво се промени, защо правиш това? Защо не можем да живеем?

Тя никога не би разбрала. Той знаеше, че е глупаво, но все пак се опита.

— Спомените трябва да умрат. Ако никой вече не ги помни, тогава той може да живее сякаш никога не са се случвали. Затова Кенит даде спомените на мен и аз трябваше да умра с тях. За да може един от нас да живее свободно.

Те продължаваха да слушат, и двамата. Внезапно Великия заговори, мислите му зазвънтяха из неговата част от корпуса.

— Не става така. Заглушаването на спомените не ги кара да спрат да съществуват. Събитията не могат да бъдат върнати назад като ги забравиш.

Той почувства шока на Янтар. Тя смело се опита да го преодолее. Заговори му сякаш не бе почувствала Великия.

— Защо Кенит ти причинява това? Как може? Какво означава той за теб?

— Той е моето семейство. — Парагон не можеше да скрие любовта си към пирата. — Той е Лъдчънс като мен. Последният от рода си, роден на Пиратските острови. Син на бингтаунски Търговец си взел невяста от Пиратските острови. Кенит е тяхното дете, неговият син, неговият принц. И мой другар. Този, който най-накрая ме обичаше заради мен.

— Ти не си Лъдчънс — прекъсна го Великия. — Ние сме дракони.

— Да, дракони сме и искаме да живеем. — Това беше Низшия, успял да вмъкне собствена мисъл.

— Тишина! — спря го Великия. Наклонът на Парагон стана по-подчертан, щом Великия установи своя контрол.

— Кой си ти? — объркано попита Янтар. — Парагон, защо в теб има дракони?

Великия се засмя. Парагон не беше толкова глупав, че да се опитва да отговори.

— Моля ви — примоли им се Янтар. — Моля ви, помогнете ни да живеем.

— Заслужаваш ли да живееш? — изиска от нея Великия. Говореше с устата на Парагон и с гласа на Парагон, като вземаше контрол над фигурата и гласът му бумтеше на вятъра. За него нямаше значение, че Янтар го чу през ръцете си. Парагон знаеше, че говори така, за да докаже на кораба колко силен е станал. — Ако беше така, щеше да видиш, че точно сега ти притежаваш силата да спасиш всички ни. Но ако си твърде глупава, за да видиш как, мисля, че всички трябва да умрем тук, заедно.

— Кажи ѝ как — примоли се Низшия. — Нашето време е, настъпи отново, а ти ще ни оставиш да умрем, защото някакъв човек е глупав? Не! Кажи ѝ. Нека ни спаси, за да можем да продължим и…

— Тихо, слабако! Твърде дълго си бил в компанията на човеци. Силните оцеляват. Както сме пленени в това тяло, ако хората на борда ни са глупави, по-добре да сме мъртви. Така че нека я оставим да ни покаже, че може да направи живота ни смислен. Ако може да проумее как да оживее, ще ѝ позволим отново да ни даде очи. Ще бъдем Парагон, но не Парагон от Лъдчънсите, а Парагон от Драконите. Два, събрани в един.

— Ами аз? — бясно извика Парагон. Надолу по сляпото лице и гърдите му се спускаше дъжд. Той сграбчи брадата си и яростно я задърпа. — Какво ще стане с мен?

— Бъди с нас — каза Великия. — Или недей. Това е единственият избор, който ти остава. Змията говореше истината. Имаме задължение към своите и никой друг дракон или направен от дракон кораб няма правото да ни го отнема. Можем да бъдем само един. Бъди един от нас — или недей.

— Ние умираме! — извика Янтар. Гласът ѝ беше слаб, пресипнал от дима, който дишаше. — Над нас гори огън, а трюмът се пълни с вода. Как бих могла да спася вас или себе си?

— Мисли — заповяда ѝ Великия. — Докажи, че си достойна.

За момент Янтар се окопити. Протегна се решително след Великия сякаш щеше да открадне от него онова, което трябваше да знае. Тогава я разтърси пристъп на кашлица. Всеки спазъм караше попарената ѝ кожа да закрещи. Докато кашлицата преминаваше, Янтар избледня от осезанието на Парагон. Усети я как преминава в прозрачност, а после в нищото. Докато тя умираше, той почувства едновременно тъга и облекчение. Тежестта на студената вода в него го завличаше надолу. Вълните ставаха по-високи. Скоро щяха да замият палубата му. Пламъците щяха да угаснат, щом вълните го потопяха надолу, но това беше добре. Огънят и димът бяха изпълнили задачата си.

Тогава, като стрела, попадаща право в целта, Янтар неочаквано беше сред него. Тя ахна, когато се гмурна надълбоко в спомените на драконовия вид. Парагон я усети как затъва, залята от неспирния низ от спомени, преминаваща от дракон към змия към дракон към змия, назад чак до най-първото яйце. Не можеше да побере всичко. Почувства я как се дави в спомените. Тя се забори ожесточено, като търсеше онова, което Великия криеше от нея, докато позволяваше на спомените му да я залеят.

— Не е в моите спомени, а в твоите, малки шуте — каза ѝ той. Наблюдаваше я как се мъчи, както се гледа дървесен сок, който се стича и пленява мравка.

Янтар се отскубна от него сякаш откъсна ръцете си от краищата. Парагон почувства как тя пада и знаеше, че поема дъх след дъх дим, като се стремеше да поеме чист въздух, който не беше там. Започна отново да избледнява, плъзвайки се отвъд съзнанието. Тогава тя бавно повдигна глава.

— Знам какво е — обяви. — Знам как да ни спася. Няма да откупя живота си за сметка на Парагон. Ще ни спася, ако ми обещаете следното: няма да бъдете две, а три в едно. Парагон трябва да бъде запазен във вас.

Той можеше да усети страха ѝ. Излъчваше се от нея заедно с потта, издишваше го с всеки дъх. Беше поразен до онемяване от идеята, че някой би бил склонен да умре, вместо да го предаде.

— Дадено! — оповести Великия. Бледа нишка на възхищение проблесна в думите му. — Тази има сърце, достойно за партньор на един драконов кораб. Сега нека докаже, че също така има и ум.

Парагон почувства как Янтар се опитва да се надигне, но беше изразходвала и последната си частичка сила. Падна назад върху него. Заради нея, той се опита да затвори процепите си. Не можа. Драконите не му позволиха. Затова ѝ предаде колкото сила можа, изливайки я от дървото си в крехкото тяло, което почиваше отгоре му. Тя повдигна глава в димната тъмнина.

— Клеф! — извика. Огромното ѝ усилие произведе само слаб вик. — Клеф!

— Вложете гръб, да му се не види! — изрева Брашън, след което изпадна в пристъп на кашлица. Остави импровизирания таран на палубата. Мъжете, които му помагаха да блъска по долната част на люка, се свлякоха около него. Люкът горе не се предаваше, а времето минаваше. Той избута паниката си настрана. Магическото дърво беше трудно за възпламеняване. Все още имаше малко време, някакъв шанс да оцелеят, но само ако продължеше да опитва.

— Не се размотавайте с помпането! Удавянето не е по-добро от изгарянето. — Той чу как групата по изпомпване се отзовава на извиканата команда и се връща на работа, но темпото беше без особен ентусиазъм. Твърде много от мъжете бяха убити, твърде много ранени. Корабът беше оживен от злокобни звуци: работата на трюмните помпи, стоновете на ранените и приглушеното пукане на пламъците горе. Водата в трюма се покачваше и донасяше със себе си и вонята си. С колкото повече вода се пълнеше Парагон, толкова по-ясно изразен ставаше наклонът на палубата. Димът, който се събираше долу в трюма, също ставаше по-плътен. Времето им изтичаше.

— Всички отново на тарана. — Трима от мъжете се изправиха нестабилно на крака и взеха в ръце гредата, която използваха.

В този момент вниманието на Брашън беше отвлечено от подръпване на ръкава му. Той погледна надолу и видя Клеф. Момчето придържаше ранената си ръка на корема.

— Янтар, сър. — Лицето му беше бледо от болка и страх под неудобната светлина на фенера.

Брашън поклати глава. Потърка парещите си, насълзени очи.

— Направи каквото можеш за нея, момче. Сега не мога да дойда. Трябва да продължа да работя над това.

— Не, сър, нося съобщение от нея. Каза да ви кажа да опитате другия люк. Онзи в каютата ви.

Мина време, преди думите на момчето да достигнат до него. Тогава Брашън изкрещя:

— Хайде! Донесете тарана! — Той грабна един фенер и се заклатушка, без да дочака да види дали някой го следва. Прокле собствената си глупост. Когато Янтар бе живяла на борда на заседналия на сушата Парагон, бе използвала покоите на капитана като своя спалня, но складираше дървообработващите си припаси долу в трюма. За нейно удобство бе изрязала отвор в пода на стаята. Алтея и Брашън се бяха ужасили, когато го откриха. Янтар бе поправила пода, като го бе прихванала отдолу и го бе прикрепила здраво. Но всичките му скоби бяха отдолу и достъпни от това ниво. Капаците на люковете на Парагон бяха изработени да издържат на ударите на морето, но отворът в каютата беше само закован и пристегнат.

Увереността на Брашън отслабна, щом погледна нагоре, към закърпената над него повърхност. Янтар беше умела майсторка, старателна в работата си. Наклонеността на кораба правеше работенето тук сложно. Той блъскаше безцелно една щайга, когато екипажът ги настигна. С тяхна помощ натрупа щайги и варели, след което се покатери върху тях, за да огледа закърпения над него под. Клеф му подаваше инструментите.

С чук и лост Брашън извади скобите. Толкова близо до тавана димът беше по-гъст. Под светлината на фенера той видя как носещите се сиви пипала преминават надолу през пролуките в палубата. Ако пробиеха, имаше вероятност да попаднат на пожар над тях. Той не се поколеба.

— Използвайте тарана, момчета — насочи ги Брашън, докато се спускаше да им направи място.

Зад замаха им нямаше сила, но на четвъртия опит Брашън видя как дъските леко поддават. Той махна на мъжете да се отдръпнат и те се преместиха, кашлящи и хриптящи. Брашън отново се качи по платформата си и заудря с чука по дървото, което го отделяше от живота. То внезапно се предаде и дъските от кръпката западаха свирепо надолу покрай него. Жълта огнена светлина освети мръсните лица под него.

Той скочи, хвана ръба на дупката и се вдигна. Стената на стаята гореше, но пожарът все още не се беше разпрострял.

— Качете се тук! — извика Брашън с толкова сила, колкото можа да събере. — Излезте, докато можете!

Клеф вече беше на входа на отвора. Брашън го сграбчи за здравата ръка и го издърпа нагоре. Момчето го последва, докато се отправяше към палубата отвън. Намокри го студен дъжд. Бърз поглед наоколо му показа, че Парагон е сам във водата. Една-единствена бяла змия го обикаляше любопитно. Проливният дъжд беше съюзник в гасенето на пожара, но сам по себе си нямаше да е достатъчен. Пламъците продължаваха да облизват гротмачтата и плахо се простираха от двете страни на салона на горната палуба. Паднали елементи от такелажа засланяха малки участъци от горящи дърво и платна. Брашън извлачи тлеещите отломки от върха на главния люк, отключи го и го отвори широко.

— Качете се тук! — извика отново. — Качете всички на палубата горе, освен изпомпващата група. Разчистете тези… — Трябваше да спре, за да се изкашля и да прочисти дробовете си. На палубата започнаха да се изкачват мъже. Бялото на очите им изпъкваше потресаващо на покритите им със сажди лица. Отдолу дойдоха стонове и кашляне. — Разчистете горящите парчета. Помогнете на ранените да се качат на палубата, където ще могат да дишат. — Той се обърна и си запроправя път напред през купчина овъглени отломки. Изхвърли през борда плетеница от въжета и парче от греда, което все още гореше весело. Студеният порой беше също толкова заслепяващ, колкото беше бил и димът, но поне въздухът ставаше за дишане. Всеки дъх, който поемаше, му помагаше да изчисти дробовете си.

Достигна бака.

— Парагон, затвори прослойките си. Защо се опитваш да ни убиеш? Защо?

Фигурата не отговори. Неравномерната светлина от пламъците танцуваше по нея и я осветяваше. Парагон се взираше напред към бурята. Ръцете му бяха прегърнали гръдния кош. Натегнатите мускули на гърба му издаваха напрежението на позата му. Докато Брашън наблюдаваше, бялата змия се надигна пред тях. Килна гривестата си глава и се загледа във фигурата с блестящи в червено очи. Извика към кораба, но не получи отговор.

Неочаквано зад него се обади Клеф:

— Върнах се за Янтар. Вече е в безопасност.

Все още никой не беше в безопасност.

— Парагон! Затвори прослойките си! — изрева още веднъж Брашън.

Клеф задърпа ръкава му. Той погледна надолу към озадаченото, вдигнато нагоре лице на момчето.

— Вече го напра’и. Не го ли усетихте?

— Не, не го усетих. — Брашън сграбчи парапета в опит да установи контакт с фигурата. Нямаше нищо. — Изобщо не го усещам.

— Аз, да. Усещам и двамата — каза загадъчно Клеф. Миг по-късно предупреди: — Дръжте се здраво, сър!

С изненадваща внезапност корабът се уравновеси. Плискането на водата го остави да се клатушка. Докато клатенето се успокояваше, от палубата зад него Брашън чу диви клетви на изумление, а той се ухили в тъмното. Плаваха ниско във водата, но се бяха нивелирали. Ако корабът бе затворил пролуките си, ако трюмните помпи продължаха да работят, ако бурята не се разраснеше, щяха да оцелеят.

— Корабе, мой корабе, знаех си, че няма да ни оставиш да умрем.

— Не беше той. Поне не точно. — Гласът на момчето спадаше до мърморене. — То’а са те и той. Драконите. — Брашън хвана момчето, докато слизаше на палубата. — От известно време насам ги съну’ам. Макар че бе’а просто сън.

— Качете ги — излая Кенит на Джола. Той наблюдаваше раздразнено как Уинтроу и Ета биваха качвани на борда. Чувството за неудовлетвореност заплашваше да го погълне. Бе пуснал котва в това заливче, за да изчака преминаването на шквала и да реши какво иска да прави. Първоначалните му планове да се върне в Заграба вероятно трябваше да се променят. Беше се надявал да има повече време насаме с Алтея, да не говорим за Мълния.

— Не съм те викал — студено поздрави той Ета, докато тя пристъпваше на борда. Не изглеждаше обезсърчена от упрека му.

— Знам. Реших да се възползвам от временното затишие на бурята, за да се върна.

— Независимо дали съм заповядал, или не — кисело отбеляза Кенит.

Тя спря, без да го докосне, очевидно озадачена. В гласа ѝ имаше болка, когато се оплака:

— Не ми хрумна, че може да не искаш да се върна.

Джола го погледна особено. Кенит отлично знаеше, че екипажът харесва Ета и обгръщаше връзката му с курвата в романтична светлина. Предвид колко неуредени бяха нещата в момента, нямаше смисъл да разстройва нито тях, нито нея.

— Въпреки риска за живота ти? — поправи я остро. — Иди в каютата. Подгизнала си. Уинтроу, ти също. Имам новини, които да споделя с вас.

Кенит се обърна и тръгна пред тях. Проклети да са и двамата, че го изкараха навън в този смразяващ дъжд. Ампутираният му крак започна да го боли с натрапчива настойчивост. Щом достигна каютата си, се отпусна в стола и остави патерицата да падне на пода. Ета, от която капеше вода, я вдигна рефлексивно и я постави на мястото ѝ в ъгъла. Той наблюдаваше с неодобрително мълчание, докато двамата изтръскваха мокрите си връхни дрехи.

— Е, вече сте тук. Защо? — предизвика ги той, преди някой да е успял да проговори. Даде им време колкото да съберат мислите си и когато Уинтроу пое дъх, Кенит го прекъсна: — Не си прави труда да отговаряш. Виждам го по лицата ви. След всичко, което преживяхме, вие все още не ми вярвате.

— Кенит! — извика Ета в неподправено изумление.

Той го пренебрегна.

— Какво намирате за толкова съмнително в мен? Преценката ми? Честта ми? — Нагласи чертите на лицето си в горчиво разкаяние. — Боя се, че сте прави. Показах лоша преценка в обещанието си към Уинтроу и малко чест спрямо екипажа си, тъй като рискувах живота им в опита си да спазя това обещание. — Той отправи пронизващ поглед към Уинтроу. — Леля ти е жива и е на борда. Всъщност тя спи в твоята стая. Спри! — нареди той, след като Уинтроу се надигна припряно. — Все още не можеш да идеш при нея. Беше премръзнала и изнемощяла от времето, прекарано в морето. Пи мак, за да я облекчи. Да не прекъсваме почивката ѝ би било проява на елементарна учтивост. Въпреки враждебността, с която ни посрещна Парагон, аз поне ще се придържам към това, което означава мирният флаг. — Той премести погледа си към Ета. — А ти, драга, ще стоиш далеч от Алтея Вестрит и жената воин от Шестте херцогства, която я придружи. Боя се някоя от тях да не ти причини нещо. Жената Вестрит говори любезно, но кой знае какви може да са истинските ѝ намерения?

— Приближили са се под мирно знаме, а после са нападнали? — невярващо попита Уинтроу.

— А, значи си гледал? Те провокираха нашите змии да нападнат, като ги обстрелваха със стрели. Взеха оттеглянето им за бягство. Окуражени от това, те доближиха кораба си, за да ни предизвикат директно. В последната битка надделяхме ние. За съжаление, в процеса бе загубена ценна придобивка. — Той поклати глава. — Корабът беше обречен да загине. — Разказът беше достатъчно неясен, за да може по-късно да промени детайлите както му е удобно, ако Уинтроу се усъмнеше в нещо. Засега го остави пребледнял и скован.

— Нямах представа — непохватно поде Уинтроу, но Кенит го прекъсна с рязко махване на ръката си.

— Разбира се, че си нямал. Защото не си научил нищо, въпреки всичките ми усилия. Аз се поддадох на чувствата си към теб и дадох скъпи обещания. Е, спазих ги. Корабът не е доволен, екипажът беше застрашен и беше изгубена рядка награда. Но удържах на думата си към теб, Уинтроу. Както Ета ме помоли. Боя се, че това няма да донесе радост на никого от двама ви — завърши изморено. Погледна от единия към другия и поклати глава в отвращение от собствената си глупост. — Предполагам, че съм глупак да се надявам, че някой от вас ще изпълни нарежданията ми относно Алтея Вестрит. Докато не установя дали тя не е заплаха за нас, бих искал да я държа изолирана. Сред удобство, но изолирана както от кораба, така и от екипажа. Нямам желание да я убивам, Уинтроу. Но и не мога да рискувам да разбере тайните пътища към Заграба или да подкопае авторитета ми пред кораба. Самото ѝ присъствие в тези води изглежда достатъчно да те настрои срещу мен. — Той отново поклати изморено глава. — Не съм и сънувал, че така бързо ще се усъмниш в мен. Никога. — Той стигна дотам, че да сведе лице в шепите си. Лактите почиваха на коленете му, докато се привеждаше напред в престорена мъка. Чу меките стъпки на Ета по пода, но въпреки това се престори на стреснат, щом ръцете ѝ се отпуснаха на раменете му.

— Кенит, никога не съм се съмнявала в теб. Никога. И ако прецениш, че така ще е най-добре, ще се върна на Мариета, докато не ме повикаш. Макар че не обичам да съм далеч от теб…

— Не, не. — Принуди се да се протегне и да потупа една от ръцете ѝ. — След като вече си тук, може да останеш. Стига да стоиш настрана от Алтея и спътничката ѝ.

— Ако това е волята ти, няма да я оспорвам. Във всичко, което се е отнасяло до мен, досега винаги си бил прав. — Направи пауза. — И съм сигурна, че Уинтроу е съгласен с мен — подсказа тя на нещастното момче.

— Бих искал да видя Алтея — измъчено отвърна Уинтроу. Кенит знаеше какво усилие му коства това и съвсем мъничко се възхити на упоритостта му. Ета не мислеше така.

— Но ще направиш каквото казва Кенит — каза му тя.

Уинтроу сведе пораженчески глава.

— Сигурен съм, че има основателни причини да иска да го направя — съгласи се накрая.

Ръцете на Ета разтриваха врата и раменете на Кенит. Той се отпусна под допира ѝ и остави и последните си тревоги да го напуснат. Беше сторено. Парагон го нямаше, а Алтея Вестрит беше негова.

— Ще се отправим към Заграба — каза тихо. Там щеше да намери подходящо оправдание защо Ета трябва да слезе на брега и да остане там. Погледна към навъсения Уинтроу. С дълбоко съжаление се зачуди дали щеше да му се наложи да се откаже и от момчето. Трябваше да предложи нещо на Мълния в знак на помирение. Можеше да се наложи това да бъде Уинтроу, отпратен да бъде жрец.

Глава двадесет и трета

Полети

Рейн не беше вярвал, че може да заспи в ноктите на драцената, но го беше сторил. Събуди се внезапно, след което нададе полугласен вик при вида на поклащащите му се над нищото крака. В отговор почувства лек кикот откъм драцената, но освен това тя не каза нищо.

Започваха да се опознават добре. Той можеше да усети изтощението ѝ по ритъма на махащите ѝ криле. Скоро трябваше да почива. Беше му казала, че ако не беше неговото присъствие, би могла да се гмурне в плитчините близо до някой остров, като позволи на водата да поеме удара. Тъй като Рейн заемаше предните ѝ лапи, тя търсеше плаж, достатъчно отворен, че да позволи приземяване с тежко размахване на крила. Не беше лесно да открие такъв сред Пиратските острови. Малките острови под тях бяха стръмни и заострени, като върховете на планина, изскачащи от морето. Няколко имаха меки пясъчни плажове. За всеки почивен период тя избираше място и се спускаше с отвратителни кръгове. След като се доближеше до земята, започваше да маха с големите си жилави криле толкова яростно, че движението им изкарваше дъха от дробовете на Рейн, като в същото време изпълваше въздуха с прах и пясък. Стъпила веднъж на земята, тя го захвърляше небрежно на пясъка и го подканваше да се махне от пътя ѝ. Независимо дали го направеше, или не, тя отново се понасяше в полет. Турбуленцията от преминаването ѝ беше достатъчна да го събори на земята. Щеше да отсъства няколко часа или половин ден, за да ловува, да се храни, да спи и понякога отново да се храни.

Рейн използваше часовете усамотение, за да запали огън и да яде от намаляващите си провизии, а после се увиваше в плаща си да спи — ако не можеше да заспи, се тормозеше с мисли за Малта или се чудеше какво ще се случи с него, ако драцената не се върнеше.

В чезнещата светлина на зимния следобед, сред изпъкналости от черна скала Рейн забеляза плаж от черен пясък. Тинтаглия наклони криле и се извъртя към него. Докато се въртяха, няколко от черните камъни, застилащи плажа, се размърдаха. Дремещи морски бозайници повдигнаха масивните си глави. Гледката на дракона ги запрати в усилен бяг към вълните. Тинтаглия прокле и завърши с:

— Ако не те носех, сега щях да имам чудесна, тлъста вечеря в ноктите си. Рядко се намират морски бикове толкова на север по това време на годината. Няма да имам друга такава възможност!

Пластът от черен пясък върху черната скала се оказа по-тънък, отколкото изглеждаше. Тинтаглия се приземи, но без възвишеност, тъй като големите ѝ нокти задращиха по плажа като кучешки нокти по покрит с плочки под. Тя почти падна отгоре му, докато размахваше опашка, за да запази равновесие, но успя да се спре.

След като го свали на плажа, той побърза да се дръпне встрани от нея, но тя не отлетя веднага. Все още си мърмореше безутешно за хубавите, тлъсти морски бикове.

— Крехко, тъмночервено месо и слоеве мас, и о, хранителността на черния дроб, нищо не може да се сравни с него, мек и топъл в устата — жалееше тя.

Рейн погледна назад към гъсто залесения остров.

— Сигурен съм, че ще намериш и друга плячка тук — увери я той.

Тя обаче не се успокои.

— О, ще намеря аз. Множество измършавели зайци или пък някоя сърна, на която ѝ се броят ребрата. За друго жадувам, Рейн. Това месо би ме заситило, но тялото ми крещи от желание да расте. Ако се бях излюпила през пролетта, както трябваше, щях да разполагам с цялото лято да ловувам. Щях да стана силна, после дебела, после отново силна и още по-дебела, докато не разполагах със запасите да преживявам с подобни мършави и костеливи същества, щом наближеше зимно време. Но не стана така. — Тя отърси крила и се огледа печално. — Постоянно съм гладна, Рейн. И когато утоля този глад за кратко, тялото ми настоява за сън, за да може да укрепне. Но аз знам, че не мога да спя, да ловувам и да ям колкото би трябвало. Защото трябва да спазя обещанието си към теб, ако искам да спася това, което е останало от вида ми.

Рейн стоеше, без да може да продума — виждаше едно напълно различно същество в сравнение с онова отпреди няколко минути. Тя беше млада и все още растяща, макар че беше живяла стотици животи. Какво ли беше усещането да пристъпи към живот след безкрайно чакане само за да бъде сграбчена от необходимостта за самоотверженост? Той неочаквано изпита съжаление към нея.

Трябваше да е доловила чувствата му, но очите ѝ се завъртяха студено. Прибра крилете си обратно към тялото.

— Махни се от пътя ми — предупреди го, но не му даде достатъчно време да се мръдне. Полъхът, предизвикан от крилете ѝ, запрати жилещ облак от пясък към измъчената му плът.

Когато се осмели отново да отвори очи, тя беше синя ивица, чиито цветове се преливаха като тези на колибри, и все още се издигаше към небето. За момент сърцето му запя пред чистата красота на подобно създание. Какво право имаше той да забавя мисията ѝ да запази вида си? Тогава си помисли за Малта и решимостта му стана по-твърда. Веднъж след като тя беше в безопасност, той щеше да бъде склонен да посвети всичките си усилия в помощ на Тинтаглия.

Избра заслонено място в прикритието на няколко камъка. Зимният ден беше ясен, слабата слънчева светлина — почти топла. Той похапна пестеливо от изсушената си храна и пи вода от манерката си. Опита се да поспи, но натъртванията от ноктите на драцената го боляха, а и слънцето беше твърде ярко под клепачите му. Наблюдаваше небето за завръщането ѝ, но виждаше единствено кръжащи чайки. Примирен, че ще чака дълго, той си позволи да навлезе в гората, за да потърси прясна вода.

Странно беше да върви по твърда земя под дърветата. Буйната Дъждовна растителност, извисяваща се над блата, беше единствената гора, която познаваше. Тук клоните на дърветата се спускаха ниско, а ниската растителност беше по-гъста. Окапалите листа бяха нагъсто под краката му. Чу птици, но видя малко признаци за дребен дивеч и никакви за сърна или прасе. Може би този остров не разполагаше с никакви големи животни. Ако беше така, тогава Тинтаглия можеше да се върне с толкова празен стомах, с колкото бе отлетяла. Теренът стана по-стръмен и той скоро се усъмни, че ще намери поток. Неохотно се върна обратно към плажа.

Докато се приближаваше към мястото, където тъмнината на гората се разкъсваше от светлината на открития отвъд плаж, Рейн чу странен звук. Дълбок и резониращ, звукът му напомняше за голям тъпан, удрян с мек предмет. Той забави крачка и надникна иззад храста, преди да излезе на открито.

Морските бикове се бяха върнали. Половин дузина от тях се грееха на пясъка. Един повдигна муцуната си, дебелият му врат действаше като духало и възпроизвеждаше звука. Рейн се взираше очаровано. Никога не беше виждал толкова големи същества толкова отблизо. Създанието приведе масивната си глава и шумно подуши пясъка, очевидно озадачено от непознатата миризма на дракон. Оголи дебели, жълти бивни в отвращение, поклати глава и за пореден път се изтегна на пясъка. Останалите дремещи същества го игнорираха. Едно от тях се обърна по гръб и лениво размаха плавници пред лицето си. Обърна главата си към Рейн и разшири ноздри. Той помисли, че незабавно ще се претърколи обратно на крака и ще се завъргаля към морето, но то затвори очи и отново заспа.

В главата на Рейн се оформи план. Той се отдръпна тихо от плажа; пръчките под дърветата бяха в изобилие и той подбра една права, дебела и дълга, след което здраво привърза ножа си в единия ѝ край. Никога преди не беше ловувал, камо ли да убива за месо, но това не го безпокоеше. Колко трудно можеше да бъде да се промъкне до някое от дебелите, кротки животни и да сложи край на живота му? Единствен удар с копието във врата щеше да осигури прясно месо и за двама им. Щом остана доволен от импровизираното копие, подостри друг кол, който да го подкрепи, след което заброди през дърветата към далечния край на плажа. Излезе от гората на пясъка, приведе се ниско и се затича по плажа, за да застане между създанията и възможността им за отстъпление към водата.

Бе очаквал да предизвика някаква тревога, щом го видят. Едно-две извърнаха глава да го погледнат, но по-голямата част от стадото продължи да дреме и да се пече. Дори онзи нервният, който по-рано бе издал звука при миризмата на драцената, го пренебрегна. Окуражен, Рейн избра мишената си в края на разпръснатото стадо: отличен, дебел екземпляр, белязан от дълъг живот. Месото нямаше да е крехко, но щеше да е в голямо количество и той прецени, че това щеше да е по-важно за Тинтаглия.

Приклекналата му, дебнеща поза беше загуба на време. Морският бик дори не си направи труда да отвори око чак докато Рейн не беше на едно копие разстояние от него. Той почти изпита срам от убийството на подобна мудна плячка и отдръпна ръката си. Набръчканата кожа на създанието изглеждаше дебела. Искаше да му даде бърза смърт. Пое дълбоко дъх и вложи цялата си тежест зад промушващия натиск.

Миг преди върхът да докосне плътта му, морският бик се извъртя на крака и изрева. Рейн моментално разбра, че е сбъркал в преценката си относно темперамента на съществата. Копието, което бе прицелил във врата на животното, потъна дълбоко зад рамото му. От ноздрите на бика запръска кръв — беше пронизал дроба на жертвата си. Вкопчи се здраво в копието и се опита да го забие по-надълбоко, докато цялото стадо се размърдваше във внезапна дейност.

С рев животното се завъртя, за да се изправи срещу него. Рейн беше повлечен заедно с копието си, краката му се влачеха по пясъка. Едва успя да задържи хватката си върху подострения кол. Сега изглеждаше толкова ефективно, колкото шепа маргаритки, но беше единственото оръжие, което имаше. За една крачка успя да прибере крака под себе си. Използва тласъка си, за да натисне копието по-надълбоко. Животното изрева повторно, от устата му, както и от ноздрите, започна да блика кръв. Щеше да спечели. Можеше да усети през дръжката на копието как силата на съществото намалява.

Тогава друг морски бик успя да захапе плаща му и подкоси краката му. Рейн изпусна хватката си върху копието и докато падаше, раненото животно се обърна към него. Големите му, притъпени бивни изведнъж вече изглеждаха остри и мощни, щом се хвърли към Рейн с широко разтворени челюсти. Той се извъртя от обсега на атаката, но движението уви наметалото му около него. С усилие измъкна заострения кол от пленилия го плат, а после отдръпна крака си от изщракващата паст. Опита се да се изправи, но другото животно все още стискаше края на плаща му. То размаха глава наляво-надясно и събори Рейн на колене. Още морски бикове се приближаваха бързо. Рейн се опита да се освободи от наметалото си и да избяга, но връзките му се противяха. Някак бе успял да изгуби заострения си кол. Друго животно го блъсна с глава и го запрати връз бика, който продължаваше да стиска наметката му. Улови за кратко гледката на жертвата си, която се просна мъртва на пясъка. Това сега не му беше от особена полза.

Пронизителното ки-и-и на Тинтаглия разцепи зимното небе. Без да пуска наметалото му, животното, което го държеше, извъртя глава, за да се взре в небето. Миг по-късно цялото стадо препускаше в галоп към водата. Рейн беше повлечен с тях, наметалото му се бе закачило за бивните на морския бик.

Драцената удари животното и Рейн си помисли, че вратът му ще се прекърши. Двамата се захлъзгаха заедно по пясъка, морският бик квичеше с невероятна пронизителност, докато челюстите на Тинтаглия се сключваха около врата му. С едно захапване тя отдели наполовина главата от дебелите му рамене. Главата, която все още стискаше плаща на Рейн в захапката си, се килна от едната страна на потрепващото под задните крака на Тинтаглия тяло. Замаян, той пропълзя към него и освободи наметката си от бивните му.

— Моя! — изрева Тинтаглия, като заплашително стрелна главата си към него. — Моят улов! Моята храна! Махни се от нея.

Докато той припряно се запрепъва да се отдръпне, тя сниши челюсти над корема на животното. Захапа само веднъж, след което повдигна глава, за да откъсне и да погълне висящите вътрешности. Полъх от вонята на черва се понесе към Рейн. Тя преглътна.

— Моето месо! — предупреди го отново и сведе глава за поредната хапка.

— Там има още един. Можеш да изядеш и него — каза ѝ Рейн. Той махна с ръка към морския бик със забитото в него копие. Свлече се на пясъка и най-накрая успя да развърже връзките на плаща си. Сграбчи го и го захвърли с погнуса. Какво го беше накарало да си помисли, че може да ловува? Той беше копач, мислител, изследовател. Не ловец.

Тинтаглия бе застинала, от челюстите ѝ висеше къс капещи вътрешности. Тя се взираше в него — сребристото на очите ѝ лъщеше. После отметна глава назад, погълна залъка си и настоя:

— Мога да изям и твоя улов? Това ли каза?

— Убих го за теб. Нали не мислиш, че мога да изям животно с подобни размери?

Тя наклони глава сякаш той беше нещо, което виждаше за първи път.

— Откровено казано, бях изумена, че можеш да убиеш подобно животно. Мислех, че си бил много гладен, за да опиташ.

— Не. За теб е. Каза, че си гладна. Макар че може би бих могъл да взема малко от месото за утре. — Вероятно дотогава гледката как се храни и миризмата на кръв нямаше да изглеждат толкова противни.

Тя обърна глава настрани, за да среже по-голямата част от вратната издатина на морския бик. Предъвка два пъти и глътна.

— Предвидил си го за мен? Когато си го убил?

— Да.

— И какво искаш в замяна? — предпазливо попита тя.

— Нищо повече от това, за което вече се разбрахме: да ми помогнеш да намеря Малта. Видях, че няма да намериш много дивеч наоколо. Ще пътуваме по-добре, ако си добре нахранена. Това е всичко, което си мислех.

— Нима.

Той не можеше да разчете особената ѝ интонация. Докуцука до животното, което беше убил, и успя — на третия си опит — да извади копието. Взе обратно ножа си, почисти го и го върна в канията.

Тинтаглия сведе улова си до купчина кости, преди да подхване неговия. Рейн я гледаше с нещо като страхопочитание. Не си беше представял, че коремът ѝ може да побере толкова много. Наполовина привършила с плячката му, тя забави прегладнялото си, лакомо поглъщане. Сграбчи със зъби и нокти останалото от мъртвото животно и го завлече нагоре по плажа, извън обсега на наближаващия прилив и непосредствено до неговия огън. Без да каже и дума, тя се сви покровителствено около мършата и потъна в дълбок сън.

Рейн се събуди треперещ сред пълен мрак. Студът и влагата на нощта бяха проникнали през малтретираното му наметало и огънят му бе изгорял до въглени. Той го разпали отново и внезапно осъзна, че е гладен. Мина на пръсти покрай извивката на Тинтаглиевата опашка и се приведе в мрака над надъвкания труп. Докато продължаваше да се опитва да намери някакво месо, което не бе докосвано от зъбите и слюнката на драцената, тя отвори едното си огромно око. Изгледа го без изненада.

— Оставих ти двата предни плавника — каза му тя и отново затвори очи.

Рейн подозираше, че му е заделила най-неапетитната част от животното, но отряза и двата, огромни колкото голяма чиния, крайника. Дебелите розови, безкосмести плавници с техните затъпени, черни нокти не подбуждаха особено апетита му, но той наниза един на пръчка и постави месото над огъня. След недълго нощта се изпълни с приятната миризма на печащо се, тлъсто месо. По времето, когато беше готово, стомахът му оповестяваше глада му с къркорене. Тлъстините бяха хрупкави и преливащи от мазнина, а месото на смалилите се пръсти беше също толкова богато на вкус, колкото всичко друго, което беше ял. Остави другия плавник да се пече, преди да приключи с яденето на първия.

Тинтаглия се събуди, душейки, точно когато той свали втората перка от огъня.

— Искаш ли малко? — неохотно попита той.

— Едва ли — отвърна тя с известна доза хумор. Докато той ядеше втория плавник, тя приключи с останалата част от животното. Сега ядеше по-спокойно и насладата ѝ беше явна. Рейн оглозга и последното месо по кокалите и ги хвърли в жарта. Изми мазнината от пръстите си в ледената прегръдка на вълните. После се върна и разпали огъня срещу засилващия се хлад на нощта. Тинтаглия въздъхна доволно и се изтегна с корем, обърнат към огъня. Рейн, който седеше между дракона и огъня, установи, че е обгърнат от унасяща топлина. Легна връз наметалото си и затвори очи.

— Ти си различен от онова, което очаквах да бъде един човек — отбеляза Тинтаглия.

— Ти не си това, което очаквах, че ще бъде един дракон — отвърна Рейн. Той въздъхна от преситеност. — На зазоряване ли ще отлетим?

— Разбира се. Макар че, ако имах избор, щях да остана тук и да изловя един по един още няколко от тези морски бикове.

— Не е възможно все още да си гладна.

— Сега не, но винаги трябва да имаш грижа и за утрешния ден.

За известно време между тях се възцари тишина. Тогава Рейн трябваше да попита:

— Ще станеш ли още по-голяма, отколкото си сега?

— Разбира се. Защо да не стана?

— Просто си помислих… ами, ти и сега изглеждаш доста огромна. Колко големи могат да станат драконите?

— Докато живеем, все растем. Така че зависи колко дълго живеем.

— Колко дълго очакваш да живееш?

Тя изпръхтя с веселие.

— Колкото мога повече. Колко дълго очакваш ти да живееш?

— Ами… осемдесет години би бил добър, дълъг живот. Но малко Дъждовници преживяват толкова дълго. — Той се опита да се изправи смело пред собствената си смъртност. — Баща ми умря, когато беше на четиридесет и три. Ако имам късмет, се надявам да живея с двайсет години отгоре. Достатъчно, че да имам деца и да ги съпроводя и в годините след детството им.

— Нищо повече от миг във времето. — Тинтаглия се протегна небрежно. — Подозирам, че сега, след като си пътешествал с дракон, годините ти ще се разпрострат далеч отвъд това.

— Имаш предвид, че просто така ще изглежда ли? — попита Рейн в опит да прозвучи лекомислено в отговор на объркващите ѝ думи.

— Не. Нищо подобно. Нищо ли не знаеш? Нима мислиш, че малко люспи или бронзови очи е всичко, което един дракон може да сподели със своя спътник? Докато продължаваш да придобиваш още от моите черти, годините ти също ще се увеличават. Няма да се учудя, ако преживееш отвъд края на века и крайниците ти въпреки това продължат да ти служат. Поне така беше с Древните. Някои от тях достигаха три, дори четири столетия. Но разбира се, те имаха поколения драконски допир, от който да черпят. Ти може и да не живееш толкова дълго, но е много вероятно децата ти да живеят.

Рейн се изправи до седнало положение, внезапно разсънен.

— Шегуваш ли се с мен?

— Разбира се, че не. Защо да го правя?

— Нищо. Просто… Не съм сигурен, че искам да живея толкова дълго. — За известно време остана смълчан. Представи си, че гледа как майка му и големият му брат умират. Това беше поносимо; човек очакваше да види смъртта на родителите си. Но ако се наложеше да гледа как Малта остарява и умира? А ако имаха деца и трябваше да гледа как те също стават слаби и повяхват, докато той самият оставаше здрав и жизнен? Удължен живот беше подозрителна награда за съмнителната чест да бъдеш драконов спътник. Той изрази следващата си мисъл гласно: — Бих дал всички години, които се надявам да видя, за една-единствена гарантирана с Малта.

Изговарянето на името ѝ беше като магическо призоваване. Видя я в крайчеца на ума си, лъскавината на черната ѝ коса и как очите ѝ бяха засияли, когато бе погледнала нагоре към него. Предателската му памет го отнесе назад към летния бал, как я държеше в обятията си, докато се носеха по дансинга. Беше нейният Представителен бал, а той ѝ бе запазил само един танц, преди да се втурне да спасява света. А вместо да го стори, беше изгубил всичко — включително и Малта.

Ръката му си спомни дребните ѝ пръсти в неговите. Главата ѝ стигаше само до брадичката му. Яростно избута мисълта за нея на калсидска галера. Разбирането на калсидските мъже за незащитените жени беше добре известно. През него се стрелнаха ужасяващ страх и буен гняв. След като отшумяха, той се почувства слаб и нехаен. Негова беше вината, че бе застрашена по този начин. Тя нямаше да му прости. Дори нямаше да посмее да я помоли. Съмняваше се, че тя някога щеше да може отново да изтърпи присъствието му, дори да я спасеше и отведеше у дома. В него се надигна отчаяние.

— Каква буря от емоции може да породи един човек, при това само на базата на въображението — снизходително отбеляза драцената. После попита с по-разсъдлив глас: — Защото живеете толкова кратък живот ли правите това? Въобразявате си измислени истории какво може да се случи утре и изпитвате всички чувства от събития, които никога няма да се случат? Може би за да компенсирате за миналите животи, които не можете да си спомните, си измисляте бъдещи моменти, които няма да просъществуват.

— Може би — съгласи се без особено желание Рейн. Заболя го от веселието ѝ. — Предполагам, че на драконите никога не им се налага да си представят бъдещето, защото притежават изобилие от минали моменти, които да си припомнят.

Драцената издаде странен, гърлен звук. Той не беше сигурен дали е развеселена или подразнена от хапливата му забележка.

— Нямам нужда да си представям някакво бъдеще. Знам бъдещето, което ще се осъществи. Драконите ще се върнат на полагащото им се място като Господари на Трите царства. За пореден път ще властваме над небето, морето и земята. — Тя затвори очи.

Рейн се замисли над казаното от нея.

— И къде е тази Земя на драконите? По реката нагоре от Трехог, отвъд Дъждовните земи?

Едното ѝ око се отвори наполовина. Този път беше сигурен, че видя развеселеност в сребристите проблясъци.

— Земя на драконите? Като че е само една, пространство, очертано от граници? Ето това е бъдеще, което само човек би могъл да си въобрази. Ние владеем небето. Владеем морето. И владеем земята. Цялата земя, навсякъде. — Окото започна да се затваря отново.

— Ами ние? А нашите градове, ферми, нашите поля и лозя?

Окото отново се отвори.

— Какво за тях? Хората ще продължат да се карат с други хора относно кой къде може да отглежда растения и коя крава на кого принадлежи. Това е начинът на човечеството. Драконите знаят по-добре. Онова, което е на земята, принадлежи на онзи, който го изяде пръв. Моят улов е моя храна. Твоят улов е твоя храна. Всичко е много просто.

По-рано през деня почти бе изпитал обич към нея. Бе се дивил на синьото ѝ сияние, докато блещукаше на фона на небето. Бе му се притекла на помощ, когато морските бикове щяха да го убият и така да я освободят от обещанието ѝ към него. Дори сега той почиваше в прикритието, което бе образувала от тялото си и огъня. Но всеки път, когато се доближаха до истинско приятелство, тя казваше нещо толкова арогантно и чуждо, че единственото, което той можеше да изпитва към нея, беше предпазливост. Рейн затвори очи, но не можа да заспи заради мисълта какво беше отприщил сред света. Ако спазеше думата си и спасеше Малта, тогава и той щеше да удържи на своята. Представи си змии, излюпващи се в дракони, и други дракони, излизащи от погребания град. Дали не продаваше човечеството в робство заради една жена?

Колкото и да се опитваше, не можа да се принуди да го възприеме като твърде висока цена.

Малта почука на вратата и побърза да влезе, без да изчака отговор. Възкликна от раздразнение към тъмнината. Две крачки я отведоха в другия край на стаята, където дръпна завесите.

— Не бива да се търкаляш в тъмното и да се самосъжаляваш — каза строго на Косго.

Той погледна нагоре към нея от сламеника си. Очите му бяха почти затворени.

— Умирам — дрезгаво се оплака той. — И никой не го е грижа. Той нарочно кара кораба да се люлее, знам го. Само за да може да ми се подиграва пред екипажа.

— Не е вярно. Мотли просто така се движи. Показа ми го снощи на вечеря. Дължи се на начина, по който е проектиран корпусът. Ако се качиш на палубата, подишаш малко свеж въздух и погледаш към водата, движението няма да ти пречи толкова много.

— Казваш го просто така. Знам какво ще ми помогне. Да пуша. Това е изпитано средство против морска болест.

— Казвам ти истината. Беше ми лошо първите два дни на борда. Капитан Ред ми каза да опитам, а аз бях толкова отчаяна, че го направих. Работи. Той каза, че е свързано с това да гледаш как се движи корабът спрямо водата. Когато седиш тук вътре и гледаш стените или се свиваш в тъмното, коремът ти не може да осмисли какво усеща главата ти.

— Може би коремът ми не може да осмисли какво знае главата ми — отвърна Косго. — Аз съм велеславният сатрап на цяла Джамаилия. Въпреки това една банда пиратска измет ме държи като пленник в потресаващи условия. Аз държа Перления трон: аз съм Любимец на Са. Наследник съм на хиляди мъдри владетели, простиращи се назад чак до зората на света. А ти ми говориш сякаш съм дете и дори не ми оказваш уважението да се обръщаш подобаващо към мен. — Обърна лицето си към стената. — Смъртта е за предпочитане. Остави ме да умра, а после света ще се надигне гневно и ще накаже всички ви за стореното.

И последната капка съчувствие, което Малта изпитваше към него, изчезна под неговата вълна самосъжаление. Потресаващи условия, как пък не. Имаше предвид, че стаята му е малка и че го обслужва само тя. Най-много го дразнеше, че ѝ бяха дали собствена стая. Мотли не беше просторен кораб, но точно тези пирати отдаваха голямо значение на удобството. Тя бе решила да го придума да дойде на масата на капитана. Изостави тази идея, но направи последен опит:

— Ще постъпиш добре, ако покажеш малко духовитост, вместо да се цупиш като дете и да си представяш някакво бъдещо отмъщение от името на мъртвото ти тяло. В момента името, което носиш, е единственото, което те прави ценен за тях. Стани и им покажи, че зад тази титла стои мъж. Тогава може и да те уважават.

— Уважението на пирати, убийци и крадци! Ето една възвишена цел за мен. — Той се претърколи, за да я погледне. Лицето му беше бледо и слабо. Очите му пробягаха нагоре-надолу по нея с отвращение. — А теб уважават ли те за това колко бързо се обърна срещу мен? Уважават ли колко бързо им се пусна, за да спасиш живота си?

Старата Малта щеше да зашлеви нагло втренченото му лице. Но новата Малта можеше да пренебрегне обидите, да преглътне нападките и да се адаптира към всяка ситуация. Тази Малта щеше да оцелее. Изтръска ярките поли, които носеше — червен слой над жълт, а той над син. Дългите ѝ чорапи бяха на червени и бели райета и много топли. Ризата ѝ беше бяла, но плътно закопчаната отгоре жилетка беше хем жълта, хем червена. Беше я съшила сама снощи. Парчетата от дрехите, които бе използвала да я направи, съставляваха новата ѝ шапка за коса.

— Ще закъснея — каза му спокойно. — По-късно ще ти донеса нещо за ядене.

— Няма да имам особен апетит за огризките ти — каза ѝ кисело той. Тя достигна вратата и той добави: — „Шапката“ не ти пасва добре. Не покрива белега ти.

— Не е предвидена да го прави. — Не погледна назад към него.

— Вместо това ми донеси треви за пушене! — извика внезапно той. — Знам, че имат малко на борда. Трябва да имат! Лъжеш, като казваш, че нямат. Те са единственото, което може да успокои стомаха ми и ти нарочно ги криеш от мен. Малоумна курва! Тъпа жена!

Вече излязла, с плътно затворена зад нея врата, тя се облегна на стената и вдиша дълбоко. После повдигна полите си и побягна. Капитан Ред не харесваше хората да закъсняват за трапезата му.

Стигна вратата и се спря да си поеме дъх. По навик от един друг свят защипа бузите си, за да ги зачерви, и оправи косата си. Припряно приглади полите си и влезе. Всички вече бяха седнали на масата. Капитан Ред я прикова с мрачен поглед. Тя приклекна в дълбок реверанс.

— Извинете ме, господа. Задържаха ме.

— Нима. — Самотната дума на капитана беше единственият му отговор. Тя забърза да заеме мястото си от лявата му страна. Първият помощник — сложно татуиран от челото до гърлото мъж, седеше от дясната. Собствената татуировка на капитан Ред беше по-фина, направена от жълто мастило, което едва се забелязваше, освен ако човек не знаеше да гледа за нея. Макар че робските артисти и музиканти бяха считани за притежания, собствениците им обикновено се въздържаха явно да показват достоянието си чрез татуировки, които могат да разсейват другите от техните представления. Екипажът на Мотли се състоеше основно от актьорска трупа, освободена от капитан Кенит.

След знак от капитана, юнгата се раздвижи и започна да слага масата. Снежнобялата покривка, тежкият порцелан и блещукащият кристал опровергаваха простотата на храната. Малта беше заключила, че корабната храна не се различаваше особено от един кораб на друг. Хлябът беше твърд, месото солено, а зеленчуците — кореноплодни. Поне на Мотли храната ѝ не представляваше нечии чужди огризки и ядеше на маса с прибори. Виното — скорошна придобивка от калсидския съд, далеч надминаваше храната, която придружаваше.

На масата се водеше и разговор и макар да не беше винаги възвишен, поне беше вежлив и изтънчен заради състава на екипажа. Нито робството, нито пиратството бяха подрили тяхната интелигентност или пък тяхното самохвалство. Лишени от театър, масата се превръщаше в сцена за техните представления, а Малта — в тяхна публика. Те се съревноваваха да я накарат да се засмее или да възкликне шокирано. На масата се очакваше духовитост и отлични маниери. Ако не знаеше, Малта никога не би предположила, че тези мъже, които се шегуваха и се сражаваха с думи, бяха и пирати, изцапали ръцете си с кръв, способни да избият всяка душа на един кораб. Когато вечеряше сред тях, се чувстваше сякаш стъпва по тънък лед. Те любезно ѝ бяха предоставили компанията си, но въпреки това Малта никога не си позволяваше да забрави, че тя също е тяхна пленница. Никога не си беше представяла, че салонните маниери, които беше научила като дъщеря на бингтаунска Търговка, може да ѝ бъдат толкова полезни.

И все пак, докато те беседваха с острите си като бръснач умове върху истинското значение на вдовишкия син от комедиите на Ридюеф или дебатираха относно Салдоновото владеене на езика в сравнение с плачевната му липса на драматично темпо, тя копнееше да насочи разговора в по-осведомителна насока. Не ѝ се удаде възможност чак до края на вечерята. Другите бяха извинени и отпратени от масата и капитанът насочи вниманието си към Малта.

— Значи нашият велеславен сатрап Косго отново намери за добре да не се присъедини към нас на трапезата?

Малта потупа устни, без да бърза да отговори.

— Капитане, боя се, че той все още е неразположен. Възпитанието му не го е научило да се справя със суровостите по време на едно пътуване по вода.

— Възпитанието му не го е научило да се справя с каквито и да било суровости. По-скоро кажи, че ненавижда нашата компания.

— Здравето му е деликатно и положението на нещата го измъчва — с лекота отвърна Малта, решена да не говори критично за сатрапа. Ако се обърнеше срещу него, вече нямаше да гледат на нея като на вярната му, може би и ценна, придружителка. Тя леко прочисти гърло. — Той отново поиска билки за пушене за облекчаване на морската му болест.

— Пфу! Те не вършат работа срещу морска болест, освен че дотолкова замайват човек, че да не му пречи. Казах ти, че на борда са забранени. Именно натрупаният заради опиатите и други подобни забавления дълг доведе компанията ни пред татуистите.

— Казах му го, капитане, но се боя, че не ми вярва.

— Той така копнее за тях, че не може да си представи, че не ги използваме — присмя се капитанът, след което на свой ред прочисти гърло. Държанието му се промени. — Ще постъпи добре утре да се присъедини към нас. Бихме искали да обсъдим с него, благовъзпитано, условията за откупа му. Насърчи го да присъства.

— Ще го направя — добросъвестно отвърна Малта. — Но се боя, че не мога да го убедя, че това ще подобри положението на неговото пленничество. Вероятно бихте могли да ми позволите да действам като посредник относно вашите условия. Аз съм свикнала с неговия темперамент.

— По-добре кажи, че си свикнала с яда, арогантността и детинското му държане напук. Що се отнася до това да ти доверя намеренията си, е, всички се съгласихме, че сатрапът на цяла Джамаилия ще бъде отличен подарък за Кенит, краля на Пиратските острови. Много от нас ще сметнат за забавно нашето момче сатрап да прекара остатъка от дните си с татуиран редом до носа му гарван и с окови на краката. Вероятно би могъл да бъде обучен да сервира на трапезата на Кенит.

— Но Кенит има склонност към по-голям прагматизъм. Подозирам, че крал Кенит ще позволи на Негова височайша разглезеност да бъде откупен от който го поиска. На Косго ще подобава да измисли кой би могъл да бъде това. За мен ще бъде удоволствие да го представя на Кенит със списък с имена, които да бъдат поканени, за да наддават за тази награда.

Кенит. Името на мъжа, който бе пленил баща ѝ и кораба му. Какво можеше да означава това? Можеше ли в крайна сметка тя да се изправи пред мъжа и някак да спазари освобождаването на баща си? Неочаквано сатрап Косго придоби нова значимост в очите ѝ. Пое дъх и успя да се усмихне.

— Ще го убедя да състави подобен списък с имена — увери капитана. Очите ѝ последваха помощника; той беше последният от компанията, който напускаше стаята. — Ако ме извините, ще видя дали не мога да започна още тази вечер. — Вратата се затвори плътно след мъжа. Тя прокле усиления пулс на сърцето си, тъй като знаеше, че кръвта предателски се качваше нагоре по лицето ѝ. Усмихна се, докато се изместваше към вратата.

— Толкова ли бързаш да ме напуснеш? — попита капитан Ред с престорена тъга. Той се изправи и тръгна да заобикаля масата към нея.

— Бързам да изпълня повелята ви — отвърна Малта. Тя се усмихна и позволи в очите ѝ да се появи искрица кокетност. Трябваше да подходи внимателно към този мъж. Имаше голямо самочувствие, което беше в нейна полза. Доставяше му удоволствие да си мисли, че тя го желае, а той се наслаждаваше на своята гонитба и на драматичните възможности, които му предлагаше. Излагаше на показ ухажването си спрямо нея пред екипажа. Белегът ѝ също не го смущаваше. Може би, помисли си тя, веднъж щом собственото лице на някого бъдеше белязано против волята му, той вече не обръщаше особено внимание на белезите по лицата на другите.

— Не можеш ли да останеш тук и пак да изпълниш повелята ми? — попита я с топла усмивка. Беше много красив мъж, с красиви порядки. Една студена, твърда част от нея си помисли, че ако стане любовница на този мъж, ще може да го използва срещу Кенит. Но не. Не беше заради внезапния спомен за широките рамене на Рейн или ръката ѝ, почиваща в неговата силна длан, докато танцуваха. Изобщо. Бе оставила всички мисли за Дъждовника настрана, като бъдеще, което никога нямаше да се случи. Беше завинаги съсипана за брак с подобен мъж. Но ако беше достатъчно безскрупулна, все още беше възможно да спаси баща си. Въпреки всичко, което я бе сполетяло, той пак щеше да я обича, с вярната обич на един баща.

Беше се разсеяла прекалено. Капитан Ред хвана ръцете ѝ и се загледа развеселено в нея.

— Наистина трябва да вървя — промълви тя, имитирайки нежелание. — Все още не съм занесла никаква вечеря на сатрапа. Ако закъснея, ще предизвикам лошия му нрав и тогава сдобиването с онези имена за вас може да се окаже…

— Нека умре от глад — безцеремонно предложи капитан Ред, погледът му обхождаше лицето ѝ. — Обзалагам се, че никой друг не е изпробвал тази тактика върху него: може да се окаже точно това, от което се нуждае, за да прояви повече разум.

Тя успя нежно да освободи една ръка.

— Ако здравето му не беше така деликатно, несъмнено бих се изкушила да изпробвам подобна тактика. Но той е сатрапът, владетел на цяла Джамаилия. Мъж с такава важност трябва да се поддържа в цветущо здраве. Не сте ли съгласен?

В отговор, свободната му ръка неочаквано обгърна кръста ѝ. Придърпа я по-близо и се приведе да я целуне. Тя затвори очи и сдържа дъха си. Опита се да накара устата си да се задвижи сякаш го приветстваше, но всичко, което можеше да си представи, беше как ще свърши. Внезапно той беше калсидският моряк, смъкнал се на едно коляно между краката ѝ. Тя се отскубна от него и проплака:

— Не. Моля ви, моля ви, не!

Той спря незабавно. Във веселието му като че ли имаше следа от жалост.

— Така и подозирах. Ти си една малка, умела актриса. Ако и двамата бяхме в Джамаилия, аз бях свободен мъж, а ти небелязана, можехме да направим нещо с теб. Но сме тук, скъпа моя, на борда на Мотли. Подобен екипаж като онзи, който ви държеше, вероятно се е възползвал от теб. Много зле ли беше?

Не можеше да схване, че мъж е способен да я попита подобно нещо.

— Бях заплашена, но само заплашена — успя да каже. Отклони погледа си.

Той не ѝ повярва.

— Няма да те принуждавам. Никога не се страхувай за това. Нямам нуждата да принуждавам която и да е жена. Но няма да възразя да ти помогна да превъзмогнеш страха си. Няма и да те пришпорвам. — Протегна ръка и проследи линията на челюстта ѝ. — Поведението и маниерите ти показват, че си добре отгледана. Но и двамата сме това, което ни е направил животът. Няма връщане назад към невинното минало. Може да ти се струва като суров съвет, но произлиза от собствения ми опит. Вече не си девствената дъщеря на баща си, която се пази за добре договорен брак. Това вече го няма. Така че приеми този нов живот с цялото си сърце. Наслади се на удоволствията и свободата, които ти предлага в замяна на старите ти мечти за подобаващ брак и място в улегнало общество. Малта, дъщерята на бингтаунски Търговец, вече я няма. Стани Малта от Пиратските острови. Може да откриеш, че този живот е по-сладък от предишния. — Пръстите му леко се придвижиха от линията на челюстта ѝ към вдлъбнатината на гърлото ѝ.

Тя се принуди да стои спокойно, докато разкриваше последното си оръжие.

— Готвачът ми каза, че имате жена и три деца в Биволски залив. Боя се, че хората ще се разприказват. Жена ви може да бъде наранена.

— Хората винаги говорят — успокои я той. Пръстите му се заиграха с яката ѝ. — Жена ми не им обръща внимание. Казва, че това е цената, която плаща, за да има такъв хубав и умен съпруг. Не мисли за тях, както правя и аз. Те нямат нищо общо със случващото се на този кораб.

— Нима? — попита го тихо тя. — А ако дъщеря ти бъде отвлечена от калсидски търговци на роби, ще одобриш ли същия съвет и спрямо нея? Да стане на драго сърце онова, в което я превърнат? Ще ѝ кажеш ли, че баща ѝ никога няма да я приеме обратно, защото вече не е неговата „девствена дъщеря“? Няма ли вече да има значение за теб колко пъти са я имали или пък кой? — Тя повдигна брадичка.

— Проклета да си — наруга я той, но с възхищение. В очите му проблясваше раздразнение, но я пусна. Тя отстъпи крачка назад с облекчение.

— Ще взема имената от сатрапа — предложи му като компенсация. — Ще се погрижа да разбере, че животът му зависи от това колко може да изстиска от благородниците си. Той оценява живота си изключително високо. Сигурна съм, че ще бъде щедър с монетите им.

— И по-добре да бъде. — Капитан Ред бе възвърнал част от апломба си. — За да обезщети твоето скъперничество с женската разменна монета.

Малта му се усмихна — искрена усмивка, и вкара малко напереност в походката си, докато напускаше стаята му.

Глава двадесет и четвърта

Търговка на семейство Вестрит

Огън, накладен с дърво от плажа, гореше в огнището и почти стопляше опустялата стая. Щеше да отнеме време да прогони зимния студ от голямата къща. Беше стояла необитавана със седмици. Удивително беше колко бързо студът и немарата променяха една къща.

Къщната работа беше успокояваща. В чистенето и реставрирането на стая човек можеше да установи контрол. Можеше дори да се преструва, за кратко, че и животът може да бъде изчистен по същия начин. Кефрия се изправи бавно и пусна парцала си обратно в кофата. Така. Огледа спалнята си, докато разтриваше наболяващата я ръка. Стените бяха изтрити с билкова вода, а подът беше изтъркан. Влажната прах и миризмата на мухъл вече ги нямаше… Както и всякаква следа от предишния ѝ живот тук. След като се бе върнала в дома си, беше установила, че леглото, което бе споделяла с Кайл, сандъците им с дрехи и гардеробът ѝ бяха изчезнали. Пердетата и завесите липсваха или бяха разкъсани на парцали. Тя бе затворила вратата и бе отложила притеснението си относно стаята, докато главните помещения на къщата не бяха годни за живеене. Тогава бе дошла тук, сама, за да се залови с нея. Нямаше представа как ще я обзаведе наново. Съзнанието ѝ беше заето от други, по-важни съображения, докато вършеше монотонната, черна работа по търкането.

Седна на пода пред огъня и се огледа наоколо из стаята. Празна, чиста и леко хладна. Като живота ѝ. Облегна се на измазания камък, който ограждаше огнището. Запълването и възстановяването на стаята и живота ѝ изведнъж ѝ се сториха като загуба на време. Може би беше по-добре да ги остави както си бяха в момента. Подредени. Прости.

Майка ѝ подаде глава в стаята ѝ.

— Ето те къде си! — възкликна Роника. — Знаеш ли какво прави Силдин?

— Събира си багажа — отвърна Кефрия. — Няма да му отнеме много време. Няма много багаж.

Роника се намръщи.

— Пускаш го да тръгне? Просто така?

— Той иска да го направи — отвърна простичко тя. — А и Яни Купрус каза, че ще бъде добре дошъл и че може да остане със семейството ѝ.

— А защо да не остане със собственото си семейство? — язвително попита Роника.

Кефрия подбели изморено очи към майка си.

— Говори ли с него? Аз говорих. Сигурна съм, че си чула същите неща. Сега в него има повече от Дъждовните земи, отколкото от Бингтаун, и се променя все повече с всеки изминал ден. Трябва да отиде в Трехог. Сърцето му го зове да помогне на драцената в мисията ѝ да спаси змиите.

Роника влезе в стаята, като повдигна полите си от все още мокрия под. Беше стар рефлекс. Износената ѝ рокля не заслужаваше такава грижа.

— Кефрия, той е още дете. Твърде млад е, за да взема подобни решения за себе си.

— Майко, недей. Пускам го да иде. Беше достатъчно трудно да стигна до това решение и без да го подлагаш на съмнение — меко отвърна Кефрия.

— Защото мислиш, че е най-доброто за него? — попита невярващо Роника.

— Защото нямам какво по-добро да му предложа. — Кефрия се изправи с изморена въздишка. — Какво е останало в Бингтаун, което да го задържи тук? — Тя огледа празната стая. — Да слезем долу в кухнята — предложи тя. — Там е по-топло.

— Но не е толкова уединено — контрира майка ѝ. — Еке е там, почиства днешния улов. Риба за вечеря.

— Каква изненада — каза престорено Кефрия. Беше доволна от смяната на темата.

— Еднообразно, но много по-добре, отколкото да нямаме нищо за вечеря — възрази Роника, после поклати глава. — Предпочитам да говорим тук. Колкото и голяма да е къщата, все още се чувствам притисната при мисълта, че я споделяме с чужди хора. Никога не съм си мислила, че ще дойде ден, когато ще се налага да приютяваме пансионери заради храната, която споделят с нас.

— Сигурна съм, че и те се чувстват също толкова неудобно — каза Кефрия. — Бингтаунският Съвет трябва да действа бързо с начисляването на земя на семействата от Трите кораба. Еке и Спарс ще започнат да строят от утре, ако им бъде дадена земя, която да нарекат своя.

— Проблемът продължават да бъдат Новите Търговци — отвърна Роника, като клатеше глава. — Забавят всякакво излекуване. Без робски труд те по никакъв начин не могат да обработват толкова големи площи земя, но продължават да настояват за тях.

— Мисля, че просто се опитват да го превърнат в отправна точка за размяната им — разсъдливо отвърна Кефрия. — Никой друг не признава правата им. Съветничка Серила им показа, че бингтаунската Харта забранява подобни дарения, каквито им е направил сатрап Косго. Сега те надават глас, че Джамаилия трябва да им плати за земята, която са изгубили, но тъй като даренията са вписани като „подаръци“, съветничка Серила казва, че не им се дължи нищо. Девуше си изпусна нервите, когато се опитаха да оспорят; той им закрещя, че ако си мислят, че Джамаилия им дължи пари, трябва да се върнат там и там да спорят. Въпреки това на всяка среща на събранието те продължават да се оплакват и да настояват.

— Скоро ще трябва да се осъзнаят. Накрая ще дойде пролетта. Без роби не могат да орат и садят. В голямата си част, земята, която взеха, вече е негодна за насаждения. Сега откриват онова, което им казвахме през цялото време. Земята около Бингтаун не може да бъде обработвана, както в Джамаилия или Калсид. За година-две става, но веднъж щом разчупиш пръстения слой с плугове, с всяка изминала година става само все по-мочурлива. Не можеш да отгледаш зърно в блато.

Роника кимна в съгласие.

— Някои от Новите Търговци го разбират. Чух да се говори, че много от тях възнамеряват да се върнат в Джамаилия, щом стане по-безопасно за пътуване. Мисля, че така за тях ще е най-добре. Те в действителност никога не обвързаха сърцата си с Бингтаун. Домовете им, титлите и наследствените им земи, жените и законните им деца са все в Джамаилия. Богатството ги подмами да дойдат тук. Сега, след като установиха, че няма да го намерят при нас, ще се върнат у дома. Мисля, че продължават да настояват за правата си единствено заради надеждата да имат какво да продадат, преди да потеглят.

— И да оставят на нас да се оправяме с бъркотията — кисело отбеляза Кефрия. — Изпитвам съжаление към любовниците и копелетата им. Те вероятно ще трябва да останат в Бингтаун. Или да отидат на север. Чух, че някои от Татуираните говорят да вземат кораб до Шестте херцогства. Това е сурова земя, почти варварска, но те смятат, че там ще могат да започнат наново, без да се налага да подписват споразумения. Смятат, че да станат Дъждовни Търговци според условията на Яни ще бъде твърде ограничаващо.

— След като всички, които изберат да си тръгнат, го направят, останалите ще бъдат по-близо до духа на първите бингтаунски Търговци — каза Роника. Отиде до голия прозорец и погледна в нощта навън. — Ще съм доволна веднъж щом всичко се нареди. Когато тези, които останат тук, са онези, които изберат да бъдат част от Бингтаун, тогава мисля, че ще се възстановим. Но това може да отнеме време. Не е безопасно да се пътува, било на север или на юг. — Тогава тя наклони глава. — Изглеждаш доста добре запозната със слуховете и новините в Бингтаун.

Кефрия го прие като негласен, но заслужен упрек. Някога интересите ѝ се бяха въртели единствено около собствените ѝ дом и деца.

— Клюкарстването по време на срещите на Съвета е безкрайно. Сега съм навън повече от преди. Вкъщи има по-малко неща, които да заемат времето ми. Освен това двете с Еке си говорим, когато готвим вечерята. Явно само тогава се чувства добре в компанията ми. — Кефрия замълча за момент. Гласът ѝ беше озадачен. — Знаеше ли, че тя харесва Граг Тенира? — попита тя. — Изглежда, мисли, че той също се интересува от нея. Не знаех какво да отвърна на това.

Майка ѝ се усмихна почти снизходително.

— Ако Граг се интересува от нея, желая им всичко най-хубаво. Той е добър мъж и заслужава добър партньор. Еке може да бъде такава за него. Тя е твърда личност, пряма, но добросърдечна и е добре запозната с морето и с онези, които плават. Граг може да попадне и на нещо по-лошо от Еке Келтър.

— Аз лично се надявах да се справи по-добре. — Кефрия заръчка в огъня. — Надявах се, че Алтея ще се върне вкъщи, ще се осъзнае и ще се омъжи за него.

Лицето на Роника помръкна.

— На този етап единственото ми желание за Алтея е наистина да се върне у дома. — Тя се приближи до огъня, а после ненадейно седна на каменната плоча на огнището. — Това е молитвата ми за всички тях. Приберете се у дома, както можете. Просто се приберете.

В стаята настъпи продължителна тишина. Тогава Кефрия попита с нисък глас:

— Дори Кайл ли, майко? Надяваш ли се той да се завърне у дома?

Роника леко извъртя глава и срещна погледа на дъщеря си замислено. После каза с прочувствен глас:

— Ако това е, на което се надяваш, тогава аз също се надявам за теб.

Кефрия затвори очи за момент. Заговори от уединението на тази тъмнина:

— Но мислиш, че трябва да се обявя за морска вдовица, да го оплача и да продължа.

— Би могла, ако поискаш — каза равно Роника. — Няма го вече достатъчно дълго. Никой няма да те вини за това.

Кефрия се забори с надигащата се мъка, която заплашваше да я погълне. Не смееше да ѝ се отдаде, защото иначе щеше да полудее.

— Не зная на какво се надявам, майко. Просто ми се иска да знаех нещо. Живи ли са, мъртви ли са, който и да е от тях? Ще бъде почти облекчение да разбера, че Кайл е мъртъв. Тогава мога да тъжа за добрите неща, които споделяхме, и да загърбя лошите. Ако се върне у дома… тогава не знам. Изпитвам твърде много.

— Когато се омъжих за него, го направих, защото беше така внушителен. Бях толкова сигурна, че ще се грижи за мен. Бях виждала колко тежко трябваше да се трудиш, докато татко пътуваше. Не исках такъв живот за себе си. — Погледна към майка си и поклати глава. — Съжалявам, ако това наранява чувствата ти.

— Не ги наранява — кратко рече Роника, но Кефрия знаеше, че лъже.

— Но когато татко почина и всичко се промени, някак, въпреки всичко, установих, че живея твоя живот. — Кефрия се усмихна тъжно. — Толкова много детайли, толкова много задачи за вършене, докато не почувствах, че не ми остава никакво време за себе си. Странното е, че сега, след като поех юздите, не мисля, че мога отново да ги оставя. Дори ако утре Кайл се появи на вратата и каже „Не се притеснявай, скъпа, аз ще се погрижа за всичко“, не мисля, че бих могла да му позволя. Защото сега вече знам твърде много.

Тя поклати глава.

— Едно от нещата, които знам сега, е, че съм по-добра в тези неща, отколкото той би бил. Започнах да го осъзнавам, когато ми се наложи сама да се занимавам с кредиторите ни. Видях защо е трябвало да организираш всичко така, както го беше направила, за мен имаше логика. Но също така знаех, че на Кайл няма да му хареса да измъкне семейството от това малко по малко. И… — Тя извърна очи към майка си. — Чуваш ли ме каква съм станала? Не искам да нося това бреме. Но не мога и да понеса да го предам на някой друг. Защото, въпреки всичката работа, ми харесва да контролирам собствения си живот.

— С правилния мъж ще можеш да поделяш този контрол — заяви Роника.

Кефрия усети, че усмивката ѝ се изкривява.

— Но Кайл не е правилният мъж за това. Вече и двете го знаем. — Тя вдиша дълбоко. — Ако сега се върне, няма да му позволя да вземе семейния глас в Съвета на Търговците. Защото аз знам повече за Бингтаун и мога да гласувам по-разумно. Но на Кайл това няма да му се понрави. Мисля, че дори само то ще е достатъчно, за да го прогони.

— На Кайл няма да му се понрави, че е трябвало да управляваш собствения си глас? Че е трябвало да си способна да се погрижиш за себе си, докато него го е нямало?

Кефрия изчака, преди да отговори. Принуди истината да излезе наяве.

— Щеше да му е неприятно, че съм добра в това, майко. Но е така. И ми харесва да съм добра в него. Това е една от причините, поради които чувствам, че трябва да оставя Силдин да замине. Защото, с малкото си години, той ми показа, че е по-способен да се грижи за себе си, отколкото аз. Бих могла да го задържа до себе си, в безопасност. Но ще бъде твърде много както Кайл държеше мен у дома.

Леко почукване на вратата стресна и двете. Иззад ъгъла надникна Рейч.

— Яни Купрус дойде. Казва, че е дошла за Силдин.

От размириците насам Рейч се беше променила в дребни отношения. Все още живееше с тях и поемаше задълженията на домашна прислужница. Но също така говореше открито относно къде се надява да получи парче земя и какъв тип къща ще построи, когато се достигнеше до финално споразумение. Сега, когато казваше, че Яни е дошла за Силдин, неодобрението в гласа ѝ беше по-видно, отколкото щеше да е преди месеци. Кефрия не се засегна. Жената се бе грижила за децата ѝ и междувременно се бе привързала истински към тях. Рейч беше преливала от щастие при завръщането на Силдин от Дъждовните земи и негодуваше, че трябва отново да го пусне.

— Сега ще сляза — незабавно отвърна Кефрия. — Ти също трябва да дойдеш, ако искаш да си вземеш довиждане.

Яни изучаваше стаята, докато нервно чакаше Кефрия. Беше се променила от щастливите дни, в които Рейн беше тук, за да ухажва Малта. Стаята беше чиста, но мебелировката очевидно беше разграбена от къщата. Имаше столове за сядане и леко клатеща се маса, но нямаше книги, гоблени, килими или пък от малките домашни щрихи, които даваха завършен вид на една стая. Сърцето ѝ кървеше за семейство Вестрит. Техният дом им беше отнет; бяха останали единствено стените.

Вярно, тя самата беше видяла срутването на погребания град, който беше източник на богатството на Дъждовните земи и — непряко, на Бингтаун. Трехог го очакваха тежки времена. Но нейният дом бе оцелял след злополучието. Тя имаше ресурси, на които да разчита. Картините, везаните ѝ ленени платна, бижутата, гардеробът с дрехите ѝ я очакваха на сигурно у дома. Не беше оставена в почти бедстващо състояние като Вестрит. Това я караше да се чувства още по-егоистично, че бе дошла да отведе и последната частица истинско богатство на семейството. Тази вечер последният им син щеше да тръгне с нея. Не го бяха облекли в думи помежду си, но истината беше ясно изписана по люспестото лице на Силдин. Той вече беше Дъждовник. Не беше дело на Яни — тя никога не би искала да открадне син, камо ли последния от рода. Това, че мисълта да отведе момчето със себе си ѝ допадаше, не ѝ помагаше да се чувства по-малко егоистично. Още едно дете за домочадието ѝ беше съкровище отвъд всяка мяра. Щеше ѝ се да не ѝ се налагаше да го печели за сметка на загуба от страна на приятелите ѝ.

Шепотът на сандалите им оповести приближаването им. Първо Кефрия, после Роника и накрая Рейч влязоха в стаята. Силдин не беше с тях. Всичко беше наред. Яни предпочиташе да отправи предложението си към Кефрия, преди да ѝ се наложи да се сбогува със сина си. Така нямаше да прилича толкова на размяна. Докато си разменяше приветствия с тях, забеляза, че ръката на Роника изглежда по-крехка в нейната и че Кефрия беше по-мрачна и резервирана. Е, това беше разбираемо.

— Би ли желала чаша чай? — попита Кефрия с учтивостта на едно отминало време. После се обърна към Рейч с нервен смях: — Стига, разбира се, да имаме някакъв чай или нещо подобно на него?

Прислужницата се усмихна.

— Сигурна съм, че ще намеря някакви листа, с които да направя чай.

— Бих се радвала на нещо топло, каквото и да е то — отвърна Яни. — Студът навън хапе чак до мозъка на костите. Защо трябва да ни сполетява толкова сурова зима в най-тежкия ни период?

Известно време споделяха съжаленията си относно това. Тогава, докато Рейч тъкмо се връщаше с чая, Роника ги спаси от безполезни любезности.

— Нека спрем да бъдем толкова нервни сякаш не знаем защо Яни е тук. Дошла е да отведе Силдин в Дъждовните земи, когато тази нощ Кендри отплава. Знам, че Кефрия се е съгласила с това и че такова е желанието на Силдин. Но…

— Иска ми се да не се чувствахте така — услужливо каза Яни. — Сякаш го губите, имам предвид. Сега той идва с мен, за известно време, защото искрено вярва, че има дълг да ни помогне в подготвителната ни работа. Несъмнено, Дъждовните земи са го белязали като свой. Но това не означава, че той вече не е Вестрит. Надявам се в идните дни да настъпи време, когато Дъждовните земи и Бингтаун ще могат да общуват свободно.

Това предизвика съвсем лека реакция.

— Силдин не е единствената причина, поради която съм тук — добави рязко тя. — Нося и две предложения. Едното е от Съвета на Дъждовните земи, другото е от мен.

Преди да успее да продължи, Силдин отвори вратата.

— Готов съм — обяви той с неприкрито доволство. Влезе в стаята, като мъкнеше със себе си издута платнена торба, и огледа събралите се жени. — Защо всички сте толкова тихи? — настоятелно попита той. Светлината от огъня танцуваше по люспестите му скули.

Никой не отговори.

Яни се намести в стола си и прие чашката с чая, който Рейч ѝ бе сипала. Тя сръбна от него, като използва момента да събере мислите си. Напомняше на мента с остър, характерен вкус.

— Всъщност е доста приятно на вкус — искрено ги поздрави тя и остави обратно чашката. Очите ѝ обходиха очакващите им изражения. Кефрия държеше чая си, но не беше отпила от него. Роника дори не беше вдигнала своята чашка. Яни внезапно осъзна какво липсва. Прочисти гърло.

— Аз, Яни Купрус от Дъждовния Търговски род Купрус, приемам гостоприемството на дома и трапезата ви. Паметта ми е съхранила всички древни разбирания между Дъждовните земи и Бингтаун. — Докато изричаше старите, официални слова, бе изненадана да почувства насъбиращите се в очите ѝ сълзи. Да. Така беше правилно. Видя ответното усещане и по лицата на бингтаунските жени.

Сякаш го бяха репетирали, Роника и Кефрия заговориха заедно:

— Ние, Роника и Кефрия Вестрит от бингтаунския Търговски род Вестрит, те приветстваме на трапезата и в дома си. Паметта ни е съхранила всички древни разбирания между Бингтаун и Дъждовните земи.

Кефрия изненада всички, като продължи сама:

— Както и споразумението ни, касаещо живия кораб Вивачия, резултат от усилията и на двата рода, и надеждата, че семействата ни ще се обединят чрез брака на Малта Вестрит и Рейн Купрус. — Тя вдиша дълбоко. Гласът ѝ трепереше едва забележимо. — В знак на връзката между семействата ни, ти предлагам най-малкия си син, Силдин Вестрит, да бъде отгледан в рода Купрус от Дъждовните земи. В замяна ви възлагам да го научите добре на обичаите на нашия народ.

Да. Така беше правилно. Нека всичко бъде формализирано. Изведнъж Силдин застана по-изправено. Той остави торбата си и се приближи, взе ръката на майка си и погледна нагоре към нея.

— Трябва ли аз да кажа нещо? — попита сериозно.

Яни протегна ръка.

— Аз, Яни Купрус от Дъждовния Търговски род Купрус, приемам Силдин Вестрит да бъде отгледан в нашето семейство и да го науча на обичаите на народа ни. Ще бъде обичан като наше собствено дете. Стига такова да е желанието му.

Силдин не пусна ръката на майка си. Колко мъдро беше вече момчето! Вместо това положи свободната си ръка в тази на Яни. Прочисти гърло.

— Аз, Силдин Вестрит от рода Вестрит, наистина желая да бъда отгледан в рода Купрус от Дъждовните земи. — Погледна към майка си и добави: — Ще положа всички усилия да науча всичко, което ми бъде предадено.

— Ето. Това е приключено — допълни той.

— Това е приключено — меко се съгласи майка му. Яни погледна надолу към малката, груба ръка, която държеше. Вече бяха започнали да се появяват люспи около ноктите. Щеше бързо да се промени. Наистина беше най-добре да отиде в Дъждовните земи, където подобни неща бяха приети. За момент се зачуди какво щеше да помисли за него малката ѝ дъщеря Кис. Той беше едва няколко години по-голям от нея. Подобен брак не би бил немислим. Тогава избута настрана егоистичната мисъл. Повдигна поглед, за да срещне пустия взор на Кефрия.

— Ако желаеш, ти също можеш да дойдеш. Както и ти, Роника. Това е моето предложение към вас. Елате нагоре по реката в Трехог. Не ви обещавам, че времената там са по-леки, но ще бъдете добре дошли в дома ми. Знам, че очаквате новини за Малта, аз също чакам завръщането на драцената. Можем да чакаме заедно.

Кефрия бавно поклати глава.

— Прекарах твърде голяма част от живота си в чакане, Яни. Повече няма да го правя. Бингтаунският Съвет трябва да бъде подтикнат към действие и аз съм една от тези, които трябва да го подтикне. Не мога да чакам „те“ да потушат размириците в Бингтаун. Трябва да настоявам, ежедневно, всички оплаквания да бъдат взети предвид. — Тя погледна към сина си. — Съжалявам, Силдин.

Той я погледна озадачено.

— Съжаляваш, че ще направиш онова, което трябва да направиш? Майко, аз следвам именно твоя пример. Отивам в Трехог поради същата причина. — Успя да ѝ се усмихне. — Ти ме пускаш да отида. И аз те пускам. Защото сме Търговци.

Изведнъж лицето на Кефрия се отпусна сякаш от душата ѝ беше заличен непростим грях. Тя въздъхна дълбоко.

— Благодаря, Силдин.

— Аз също трябва да остана — каза Роника в настъпилата тишина. — Докато Кефрия е Търговката на семейство Вестрит, аз трябва да се погрижа за другите ни интереси. Не само домът ни беше нападнат и опустошен. Имаме и други притежания, също толкова обезпокояващи. Ако искаме да не изгубим всички тях, тогава трябва да действам сега, да наема работници, които ще се трудят за част от новогодишната реколта. Пролетта ще дойде отново. Лозята и овощните градини ще разстелят нови листа. Въпреки всичките ни останали проблеми, тези неща трябва да се предвидят.

Яни поклати глава с лека усмивка.

— Така и очаквах да отговорите. Дъждовният Съвет ми каза, че ще отвърнете така, когато им изложих плановете си.

Кефрия се намръщи.

— Защо Дъждовният Съвет би се интересувал как ще отговорим?

Яни щеше да запази за себе си факта, че Съветът беше също толкова нервен, колкото и тя, да предяви претенции спрямо Силдин Вестрит. Вместо това им каза останалата част от истината.

— Те силно желаеха да се възползват от услугите ти, Кефрия Вестрит. Но за да бъдеш ефективна, трябваше да останеш тук, в Бингтаун.

— Услугите ми? — Кефрия очевидно беше изумена. — Какви услуги бих могла да върша за тях?

— Може би си забравила или си пропъдила мисълта за последния път, когато говори пред Съвета на Дъждовните земи. Те не са. Беше доста внушителна с предложението си да рискуваш себе си в служба на Търговците. Така се случи, че ситуацията се промени твърде бързо и саможертвата ти не беше необходима. Но фактът, че беше готова да го предложиш, както и ясният ти поглед върху ситуацията, оставиха дълбоко впечатление у Съвета. С всички промени, които се носят във въздуха, Съветът на Дъждовните земи има нужда от официален глас в Бингтаун. Щом Търговци като Полс, Кевин и Лорек се съгласиха единодушно, че ти си най-добрият избор да ни представяш, трябва да знаеш, че си оставила изключително благоприятно впечатление.

По страните на Кефрия изби лека руменина.

— Но Дъждовните Търговци винаги са били свободни да говорят в бингтаунския Съвет, както всеки бингтаунски Търговец може да отстоява правото си да говори в Дъждовните земи. Не се нуждаете от мен за представител.

— Не сме съгласни. Промените бързо се спускат над нас, обществата ни ще имат нужда да си взаимодействат още по-тясно отпреди. Вестоносните птици са бързи до определена степен. Трафикът на живите кораби по Дъждовната река намаля в тези опасни времена, тъй като всичките ни кораби обхождат за калсидски съдове, но и все пак сега повече от всякога се нуждаем от глас, който да симпатизира на нещата, касаещи Дъждовните земи, тук, в Бингтаун. Според нас ти си идеалният избор. Семейството ти вече е силно обвързано с Дъждовните земи. Макар че ще искаме да търсиш съвета ни, когато можеш, също така ще ти се доверим да говориш, когато е необходим незабавен възглас.

— Но защо някой от вашите не дойде в Бингтаун? — поколеба се Кефрия.

— Защото, както двете с майка ти ми обърнахте внимание, в това размирно време трябва да останат близо до домовете си. Още повече че, в много отношения, ти вече си една от нас.

— Ще бъде чудесно, майко — внезапно се намеси Силдин. — Защото и драцената ще има нужда да говориш от нейно име. Ти можеш да помогнеш на Бингтаун да види нуждата от подпомагането ѝ отвъд всякакво „споразумение“ което сме подписали.

Яни го погледна изненадано. Дори в добре осветената стая можеше да види как очите на Силдин буквално светят от ентусиазъм.

— Но, Силдин, може да има случаи, в които интересите на драцената да се отличават от тези на Дъждовните земи или на Бингтаун — нежно го предупреди тя.

— О, не — увери я той. — Зная, че ви е трудно да повярвате, че знам тези неща, но това, което знам, стига отвъд личността ми, назад до други времена. Сънувах града, за който говореше Тинтаглия, и той е по-великолепен, отколкото някой може да си представи. Сравнен с Касарик, Френгог беше скромен.

— Касарик? Френгог? — попита объркано Яни.

— Френгог е Древното име на града, погребан под Трехог. Касарик е градът, който ще изкопаете за Тинтаглия. Там ще намерите зали, построени според драконовите представи за величественост. В Звездната стая ще откриете под, направен от онова, което наричате огнени кристали в отражение на нощното небе в пролетна вечер. Има лабиринт с кристални стени, настроени да наподобяват сънищата на онези, които дръзнат да влязат в него — да ходиш из оплетените му пътища означава да се изправиш срещу собствената си душа. Дъгата на Времето — така го наричаха помежду си, тъй като всеки, успял да достигне края му, изглежда, го е правил по различен път. В него са погребани чудеса, които могат отново да бъдат извадени на светло… — Гласът на Силдин стихна в захлас. Той стоеше мълчаливо и дишаше тежко, очите му се взираха в нещо далечно. Възрастните размениха погледи над главата му. Тогава той ненадейно заговори отново: — Богатството, което драконите ще донесат на всички ни, ще надхвърля обикновената монета. Ще бъде повторно събуждане на света. Човечеството е станало самотна раса, опасно арогантна в самотата си. Завръщането на драконите ще възстанови равновесието между интелекта и амбициите ни. — Изведнъж се засмя с пълно гърло. — Не че те са перфектни създания, о, не. Това е значението ни едни за други. Всяка раса показва на другата огледален образ на самонадеяност и суета. Чрез съзирането на прибързаното заемане на контролна позиция и надмощие в света от друго същество, ще осъзнаем колко нелепи са собствените ни претенции.

След думите му настъпи тишина. Мислите, които бе подхвърлил така небрежно, ехтяха из ума на Яни. Гласът му, думите му не притежаваха интонацията или словесните възможности на едно дете. Беше ли това дело на драцената? Какво бяха отприщили в света?

— В момента имаш съмнения — отвърна Силдин на безмълвните ѝ колебания. — Но ще видиш. Добруването на драцената е в най-добрия интерес и на Дъждовните земи.

— Е — най-накрая отговори Яни. — По този въпрос вероятно ще трябва да се доверим на преценката на майка ти, тъй като тя ни представлява.

— Тежка отговорност — потръпна Кефрия.

— Това ни е добре известно — гладко отвърна Яни. — Подобна задача не бива да се приема без отплата. — Тя се поколеба. — В началото ще ни е трудно да ти плащаме в монети. Боя се, че докато търговията с външния свят не се възстанови, ще трябва да се върнем към обмена. — Огледа стаята. — Домашни вещи имаме в изобилие. Мислиш ли, че бихме могли да изработим подходяща размяна?

Искрица надежда проблесна в очите на Роника.

— Сигурна съм, че ще можем — отвърна почти незабавно Кефрия. После добави с печален смях: — Не мога да се сетя за домашни потреби, от които да нямаме нужда.

Яни се усмихна, доволна от себе си. Беше се страхувала, че твърде много ще изглежда сякаш купува Силдин от семейството му. В действителност смяташе, че е сключила най-добрата от всички сделки, където всяка Търговка чувстваше, че е спечелила най-доброто от спогодбата.

— Да направим списък с най-необходимото — предложи тя. Постави ръка на рамото на Силдин, като се постара да не изглежда твърде собственически. — Щом стигнем в Трехог, Силдин може да ми помогне да подберем онова, което мисли, че ще е най-подходящо за вас.

Глава двадесет и пета

Поправяне

— И така. Отново на плажа — отбеляза Парагон.

— Няма да е за дълго — увери го Янтар. Опря облечената си в ръкавица ръка за кратко в палубата му. Беше жест на доброта, но само жест. Беше спала дълбоко много дълго време и той беше очаквал с нетърпение събуждането ѝ и онова усещане за връзка, която бяха споделили за кратко. Но не беше писано. Не можеше да я достигне и я усещаше едва-едва. Беше сам както винаги.

Брашън вече му нямаше доверие. Парагон се беше опитал да му каже, че няма поражения под ватерлинията, но Брашън бе настоял да го изкара на плажа. Капитанът се бе извинил сковано, но каза, че би направил същото с всеки кораб, понесъл подобни щети. А после бе изкарал обгореното тяло на Парагон върху песъчливия плаж. Приливът се бе отдръпнал, оставяйки го пленен там, като по-голямата част от корпуса му стоеше оголена. Поне беше извън обсега на змията и безкрайното ѝ обикаляне. Неспирното баене на създанието за отмъщение беше влудяващо.

Брашън стегнато бе казал на остатъка от екипажа да се захване с поправките. Крачеше по палубата и командваше с присъствието си, но почти не продумваше, а работата продължаваше, макар мъжете да се движеха без ентусиазъм. Резервната мачта беше изкарана и поставена. Вериги и друга арматура бяха спасени от потъването, здрави парчета от сплетени заедно въжета, резервно платно и други средства бяха изнесени на палубата. Опропастени припаси с храна бяха изхвърлени през борда. Счупените прозорци в капитанската каюта бяха заковани с дъски. На брега беше изпратена група, която да насече дърва за реи. Суровият дървен материал щеше да е мъчен за работа, но нямаха друг избор. Нямаше разговори, нито песни, нито закачки. Дори Клеф беше затворен и мълчалив. Никой не се беше опитал да изтрие кървавите петна от палубата му. Заобикаляха ги или стъпваха отгоре им. Змийската отрова бе оставила ями и назъбени участъци в магическото му дърво. Беше нашарила лицето му и оставила резки надолу по гърдите му. Още белези, които да носи.

Янтар, облечена в свободно облекло, направено от чаршаф, се бе трудила наравно с останалите, докато Брашън не ѝ бе отправил остро нареждане да си вземе почивка. Известно време беше лежала безмълвно в койката си. После се бе надигнала сякаш не можеше да изтърпи да стои мирно. Сега седеше на бака и вадеше инструменти за следващата си задача. Движеше се неловко, тъй като щадеше попарената страна на тялото си. Беше свикнал тя да споделя всичко, което правеше, но днес беше тиха. Парагон чувстваше умислеността ѝ, но не можеше да я проумее.

Кенит и Вивачия бяха изчезнали сякаш никога не се бяха намирали там. Само една змия бе останала от ордата, която го беше нападнала. Меките дни, откакто бе преминала бурята, караха всичко да изглежда като сън. Но не беше. Драконите се спотайваха в него, току под повърхността. Нова кръв бележеше палубата му. Някои мъже от екипажа все още му бяха ядосани. Или изплашени. Понякога при хората беше трудно да се долови разликата. Най-много го нараняваше, че Янтар се държеше резервирано.

— Не можах да се сдържа — отново се оплака той.

— Наистина ли? — безчувствено го попита тя.

Държеше се така целия следобед. Не го обвиняваше, но и не приемаше нищо, което казваше. Той избухна.

— Не. Не можах! И след като се рови из спомените ми, би трябвало да го разбираш. За мен Кенит е семейство. Вече знаеш това. Вече знаеш всичко. Всички тайни, които се заклех, че ще опазя — и ти ги открадна.

Той замлъкна, в него отново се надигна вина. Не можеше да бъде верен. Ако беше верен на Кенит, беше нелоялен едновременно към Янтар и към драконовите си същности. Кенит беше негово семейство и въпреки това той за пореден път се бе провалил в обещанието си към него. Беше неверен и нечестив. По-лошо, беше облекчен. Чувствата му се сменяха като ветропоказател. Не беше искал наистина да умре, нито да убие всичките си хора. Янтар трябваше да го знае. Вече знаеше всичко. Изпитваше срамна утеха от споделянето на ужасното знание, защото беше доволен, че най-накрая някой друг знаеше всичко. Една детинска част от него се надяваше, че сега тя ще му каже какво трябва да направи. Твърде дълго се беше борил с тези тайни, без да знае какво да прави с такива плашещи и срамни спомени. Криенето им толкова време трябваше да ги е прогонило, трябваше да ги е лишило от значение. Вместо това те бяха забрали като цирей и точно когато се бе сдобил с нов живот, старата рана се бе отворила и бе отровила всичко. Почти беше убила всички им.

— Трябваше да ни кажеш. — Думите ѝ прозвучаха сковано, сякаш ѝ се искаше да ги възпре. — През цялото това време си знаел толкова много, което можеше да ни помогне, а ти го премълча. Защо, Парагон? Защо?

Известно време той остана смълчан. Можеше да усети какво прави тя — подсигуряваше въже в кнехт. Изпробва тежестта си спрямо него. После отиде до парапета и вдървено се покачи отгоре му. Прехвърли се отвъд носа, люшна се пред него и без предупреждение се приземи чевръсто върху гърдите му. Ръцете му рефлексивно се вдигнаха, за да я хванат. Тя застина в хватката му, а после заговори примирено:

— Знам. Можеш да ме убиеш тук и сега, ако поискаш. Но от самото начало нямахме друг избор, освен да ти поверим живота си. Надявах се, че това доверие важи и в обратна посока, но очевидно не е така. Ти показа, че си способен да убиеш всички ни. При това положение не виждам смисъл да се боя повече от теб. Или ще ни убиеш, или няма да го направиш. Ти ми показа, че нямам власт над това. Всичко, което мога да направя, е да държа собствения си живот под контрол и да сторя онова, за което съм предопределена.

— Може би това е всичко, което и аз мога да направя — отвърна той. Оформи платформа с ръцете си, на която тя да застане, както беше сторил и за момчето Кенит преди толкова години.

Тя като че ли пренебрегна думите му. Пъхнатите ѝ в ръкавици ръце се движеха леко по лицето му и не само опипваха новите белези, но и докосваха бузите, носа и брадата му.

Той не можеше да остави тишината на мира.

— Онази нощ ме обичаше. Беше готова да загубиш живота си, за да спасиш моя. Как може сега да си ми толкова ядосана?

— Не съм ядосана — отрече тя. — Не мога да спра да мисля, че нещата можеха да се развият по друг начин. Аз съм… наранена. Не. Поразена. От всичко, което не направи, предвид че ние сторихме всичко по силите си за теб. От всичко, което скри от нас. И вероятно силата на това чувство е тясно свързана с това колко много наистина те обичам. Защо не можа да ни се довериш, Парагон? Ако беше споделил тайните си, всичко можеше да се развие по друг начин.

Известно време той размишляваше над думите ѝ, докато тя го ръчкаше по врата и челюстта.

— Ти също имаш много тайни — неочаквано я обвини той. — Неща, които никога не си споделяла с никого от нас. Как можеш да ме презираш за същото?

Внезапно тонът ѝ стана официален.

— Тайните, които тая, са мои. Пазенето им не вреди на никого.

Парагон долови съмненията ѝ.

— Не си сигурна. Моите тайни щяха да са също толкова опасни, ако ги бях споделил, колкото и като ги затаих. Но както каза, моите тайни си бяха мои. Вероятно единственото нещо в света, което е истински мое.

Тя мълча дълго време.

— Къде са драконите? — попита накрая. — Какво са драконите и защо в теб има дракони? Заради теб ли сънувах змии и дракони? Призоваванията ми всъщност към теб ли ме водеха?

Той се замисли за момент.

— Какво ще ми дадеш в замяна на отговор? Някоя от твоите тайни? За да покажеш, че ми вярваш, колкото и аз на теб?

— Не знам дали мога — отвърна бавно Янтар. Бе спряла да докосва лицето му. — Тайните ми са моята броня. Без тях съм уязвима за всякакъв вид болка. Дори такава, каквато хората не причиняват нарочно.

— Виждаш ли? Значи наистина разбираш — бързо отговори Парагон. Усети как кукичката попада в целта.

Тя пое дъх и заговори бързо, сякаш се гмуркаше в студена вода.

— Трудно е за обяснение. Когато бях много по-млада и говорех за това, хората си мислеха, че съм твърде самонадеяна. Опитаха се да ми кажат, че няма как да съм онова, което знаех, че съм. В крайна сметка избягах от тях. И когато го направих, си обещах, че повече няма да се страхувам какво си мислят другите за мен. Щях да запазя за себе си бъдещето, което знаех, че ме очаква. Споделила съм мечтите си с много малко други.

— Казваш ми едно нищо с много думи — нетърпеливо изтъкна Парагон. — Какво точно си ти?

Тя се засмя леко, без следа от радост.

— Не знам как да ти го кажа с една дума. Наричали са ме глупачка толкова често, колкото и пророчица. Винаги съм знаела, че има неща, които трябва да направя за света, неща, които никой друг не може да свърши. Е, същото важи и за всеки човек, не се съмнявам. И въпреки това аз следвам път, който не мога да видя ясно. Срещат се неща, които да ме направляват, но не винаги мога да ги открия. Започнах с търсенето на момче роб с девет пръста. — Тя поклати глава. Той го почувства.

— Вместо това намерих Алтея и въпреки че тя не е момче, нито е роб и си има всички десет пръста, през нея почувствах някаква връзка. И ѝ помогнах. Нека боговете ми простят, но ѝ помогнах да подири смъртта си. После попаднах на Малта и се почудих дали тя не е тази, на която трябваше да помогна. Продължавам напред, Парагон, през мъгла от време към знаци, които стават хора, и хора, които се колебаят на ръба на легендата. Тук има някаква задача, която трябва да изпълня, но каква е, остава скрито за мен. Всичко, което мога да направя, е да напирам към нея и да се надявам, че когато времето настъпи, ще я разпозная и ще постъпя правилно. Макар че вече има малка надежда за това. — Тя си пое дъх. — Защо в теб има дракони? — настоя.

Парагон почувства, че Янтар нарочно смени темата, но все пак ѝ отговори:

— Защото аз трябваше да съм дракони. Онова, което наричате магическо дърво, всъщност е защитна обвивка, с която морските змии се обгръщат, преди да започнат да се променят в дракони. Дъждовните търговци попаднаха на опашкулени дракони сред руините на древен град. Убиха ги, но използваха обвивките, богати на драконови спомени, за да построят кораби. Наричат ни живи кораби, но в действителност сме мъртви. Все пак, докато паметта е жива, ние сме обречени на половин живот, пленени в неудобно тяло, което не може да бъде задвижено без помощта на човеците. Аз съм по-нещастен от повечето, тъй като за изграждането ми са използвани два пашкула. От времето на създаването ми, драконите в мен се борят за надмощие един над друг. — Той поклати огромната си глава. — Разбираш ли, пробудих се твърде рано. Не бях попил достатъчно човешки спомени, за да се съсредоточа силно в тях. От мига, в който отворих очите си за първи път, бях разкъсан.

— Не разбирам. Защо тогава си Парагон, а не дракон?

Парагон се засмя горчиво.

— Какво друго мислиш, че е Парагон, освен човешка облицовка от спомени върху съревноваващи се дракони? В препирането си за превъзходство те ми позволиха да изплувам на повърхността. Когато казвам „аз“ почти не знам какво имам предвид. — Изведнъж въздъхна. — Това е, което ми даде Кенит и което ще ми липсва най-много. Усещането за себе си. Усещането за родство. Когато беше на борда ми, нямах съмнение спрямо същността си. Ти го виждаш като кръвопролитен пират. Аз най-напред си го спомням като буйно и жизнено момче, изпълнено с радост пред вятъра и вълните. Смееше се с глас, люшкаше се по въжетата на такелажа и не ме оставяше на мира. Отказа да се страхува от мен. Беше роден на борда ми. Представяш ли си? Единственото раждане, на което съм бил свидетел, беше способно да заличи всичката смърт, която го беше предшествала. Баща му ми го предложи, рождената му кръв още покриваше кожата му. „Никога не си бил моят кораб, Парагон. Не и в сърцето си. Но може би ще можеш да бъдеш негов, както той е твой.“ И той беше. Държеше драконите под контрол. Ти, ти ги освободи и сега всички трябва да понесем последствията.

— Изглеждат спокойни. Спящи — осмели се Янтар. — Ти изглеждаш като себе си, само че по-… открит.

— Именно. Отворен и разкриващ тайните си. Какво правиш? — Беше решил, че тя го проверява за щети от пожара. Очакваше, че ще се придвижи по корпуса му, а не че ще обходи цялото му тяло.

— Спазвам думата си — към теб и към драконите. Ще ти издялам очи. Опитвам се да реша откъде да започна с поправките.

— Недей.

— Сигурен ли си? — тихо го попита Янтар. Парагон усети тревогата ѝ. Беше го обещала на драконите. Какво щеше да прави, ако сега Парагон го забранеше?

— Не. Имам предвид да не поправяш лицето ми. Направи ми ново. Някое, което да е цялото от мен.

За щастие, тя не го попита какво имаше предвид с това, а само:

— Сигурен ли си?

Замисли се за момент.

— Мисля… Не искам да съм дракон. Така де, искам, но искам да бъда и двата, ако се налага. Но да бъда и Парагон. Да бъда, както ти каза, трима, слети в едно. Искам… — Той се поколеба. Ако го кажеше и тя се засмееше, щеше да е по-лошо от смъртта, тъй като животът винаги беше по-жесток и по-труден от смъртта. — Дай ми лице, което би могла да обичаш — помоли я тихо.

Тя се успокои и се отпусна в ръцете му. Напрежението, което бе усещал да вибрира сред мускулите ѝ, изчезна. Парагон я почувства, че прави нещо, и тогава голите ѝ ръце затанцуваха леко по лицето му. Чрез допира си Янтар едновременно го преценяваше и се отваряше за него. Кожа до кожа, тя вече не се криеше. Той докосваше достатъчно, за да знае, че това беше най-смелото нещо, което някога беше правила. Потисна любопитството си и се опита да отвърне на доверието ѝ. Не се пресегна вътре в нея да ограби тайните ѝ. Щеше да чака и да приеме само онова, което тя му предоставеше.

Почувства как ръцете ѝ обхождат лицето му, отмерващи пропорции. Тогава тя докосна бузата му с длан.

— Мога да го направя. Всъщност така ще е по-лесно. — Прочисти гърло. — Работата няма да е малко, но по времето, когато отново доплаваме до Бингтаун, ще носиш ново лице.

— Бингтаун? — Той беше удивен. — Връщаме се у дома?

— Къде другаде? Какъв е смисълът отново да предизвикваме Кенит? Вивачия, изглежда, е доволна да бъде в ръцете му. А дори и да не беше, какво бихме могли да сторим?

— А Алтея? — възрази той.

Янтар спря дейността си. Облегна чело на бузата му и сподели цялата си болка.

— Всичко това беше заради Алтея, корабе. Без нея, каквато и задача да имах, става безсмислена. Брашън няма желание да продължи, нито този екипаж има желание за мъст. Алтея е мъртва, а аз се провалих.

— Алтея? Алтея не е мъртва. Кенит я качи.

— Какво? — Янтар се вцепени. Тя постави длани върху лицето му.

Парагон беше смаян. Как можеше да не знае това?

— Кенит я качи. Змията ми каза. Мисля, че се опитваше да ме разгневи. Каза, че Кенит е откраднал двама от човеците ми, и двете — женски. — Той се спря. Почувства как нещо струи от нея. Беше сякаш някаква черупка около нея се пропука и от нея се заизливаха топлина и радост.

— Джек също! — Тя пое дълбок, треперлив дъх, сякаш не бе могла да намери въздух от много време. Заговори на себе си. — Винаги, винаги губя вяра твърде лесно. Досега трябваше да знам по-добре. Смъртта не побеждава. Заплашва, но не може да покори бъдещето. Каквото трябва да стане, ще стане. — Тя го целуна по бузата, като го запрати в ступор от изумление, след което задърпа брадата му. — Нагоре! Нагоре! Качи ме на палубата! Брашън! Клеф! Алтея не е мъртва. Кенит я е качил. Така казва Парагон! Брашън! Брашън!

Той се затича по посока на дивия вик на Янтар, като се боеше, че Парагон я е наранил. Вместо това Брашън видя как фигурата нежно я пуска върху обгорения бак. Тя направи нестабилна крачка към него, дрънкайки нещо за Алтея, след което се строполи на колене.

— Казах ти да си вземеш почивка! — гневно я скастри той. Нараняванията ѝ от змийската отрова бяха ужасяващо видими. Светлокафявата ѝ коса висеше на кичури от обелен, червен скалп. Лявата страна на лицето и врата ѝ аленееха. Той не беше сигурен колко надолу по тялото ѝ се простират нараняванията. Тя вървеше с подчертано куцане и държеше лявата си ръка близо до тялото. Всеки път, в който я видеше, се шокираше, че изобщо беше станала от леглото.

Забърза към нея и сграбчи дясната ѝ ръка, за да я спре. Янтар се облегна на него.

— Какво има? Добре ли си?

— Алтея е жива. Змия казала на Парагон, че Кенит е качил и двете жени от нашия кораб. Държи Алтея и Джек. Можем да си ги върнем. — Думите се изсипваха от устните ѝ, докато Брашън я придържаше. Клеф се забърза нагоре, челото му се бе сбръчкало от объркване. Брашън се опита да извлече смисъл от думите. Алтея беше жива. Не. Не можеше да има това предвид. Мъката и загубата му го бяха пронизали чак до костите. Това предложение за радост го преряза твърде остро. Не можеше да му се довери. Той изрече грубите думи.

— Не вярвам.

— Аз вярвам — опря му се Янтар. — Начинът, по който Парагон ми каза, не оставя никакво съмнение в мен. Бялата змия му е казала. Видяла е как Кенит качва две жени от нашия кораб. Алтея и Джек.

— Думите на една змия, предадени чрез един луд кораб — присмя се Брашън. Но противно на думите си, в него болезнено лумна надежда. — Можем ли да сме сигурни, че змията знае за какво говори? Били ли са живи, когато Кенит ги е качил, все още ли са живи? И дори да са, каква надежда имаме да ги спасим?

Янтар се засмя. Хвана рамото му със здравата си ръка и се опита да го разтърси.

— Брашън, те са живи! Дай си минутка да се насладиш на това! След като поемеш дъх и кажеш „Алтея е жива“, всички други препятствия ще бъдат сведени до прости неприятности. Кажи го.

Златнокафявите ѝ очи бяха покоряващи. Поради някаква причина, не можеше да ѝ откаже.

— Алтея е жива — изпробва думите на глас. Янтар му се ухили, а Клеф заподскача весело насам-натам по палубата.

— Алтея е жива — повтори момчето.

— Повярвай — окуражи го Парагон. — Змията няма причина да лъже.

Нещо мъртво в него се размърда за живот. Може би, въпреки поражението му, тя все още беше жива. Бе приел бремето на смъртта ѝ като резултат от провалите си. Опитът да живее с тази вина го беше слисал. Това помилване го беше трогнало до сълзи. Разтърси го нещо много подобно на ридание и въпреки удивения поглед на Клеф, плачът, който си бе забранил при смъртта ѝ, внезапно си проби път навън. Брашън бързо избърса сълзите от очите си, но не можа да овладее обзелото го треперене.

Клеф беше достатъчно дързък да хване китката му и да го задърпа.

— Капитане, не ’азби’ате ли? Тя е жива. Ня’а нужда д’ плачитье.

Той неочаквано се засмя, звукът излъчваше мъка като от ридание.

— Знам. Знам. Просто… — Думите му го изоставиха. Как можеше да обясни на едно момче изблика на чувства, който съпътстваше възстановяването на света му?

Янтар му добави още мисли за размисъл.

— Кенит нямаше да си прави труда да я качва на борда само за да я убие. Трябва да възнамерява да я даде за откуп. Това е единственият логичен отговор. Може да нямаме достатъчно да откупим Вивачия, нито мощта и умението да си я върнем със сила, но имаме достатъчно, за да отправим подобаващо предложение за Алтея и Джек.

— Ще трябва да идем до Заграба. — Умът на Брашън препускаше. — Кенит вярва, че е потопил Парагон. Ако се появим отново… — Той поклати глава. — Няма как да сме сигурни какво посрещане ще получим.

— Той нико’а не йе виждал мен и Янтар. Мо’ем да подкараме корабната лодка нагоре по тресавището, докат’ приливът е в най-високата си точка, да отпра’им предложеньето и…

Брашън поклати глава и се усмихна на храброто предложение на Клеф.

— Това е смела идея, но няма да проработи, момче. Нищо няма да им попречи да вземат откупа, а после и вас двамата. Не. Боя се, че ще трябва да има битка.

— Не можеш да я спечелиш обратно с битка — ненадейно се намеси Парагон. — Нито ще я откупиш. Златото ти не го интересуваше и последния път, когато се срещнахте. Не. Той няма да я продаде. — Фигурата обърна белязания си лик към тях.

— Откъде знаеш? — настоя да знае Брашън.

Парагон извърна погледа си от тях, гласът му стана по-дълбок.

— Защото знам как бих постъпил аз. Ще се страхувам, че тя знае тайните ми. Подобно знание е твърде опасно, та Кенит да я пусне да си тръгне жива. Ще я убие, преди да позволи да му бъде отнета. Но и не разбирам защо изобщо я е взел. За него щеше да е много по-безопасно да я остави да се удави. Така че има част от пъзела, с която не разполагам.

Брашън задържа дъха си. Преди корабът никога не беше бил така откровен с него. Беше почти сякаш с гласа на Парагон говореше непознат.

Парагон продължи да размишлява.

— Ако е при него, ще я държи само за себе си — съкровище, което златото не би могло да откупи. А има само едно място, където Кенит държи подобни съкровища. В крайна сметка ще я заведе там. Само едно място е достатъчно безопасно да скрие онова, което е твърде ценно, че да бъде убито.

— Можеш ли да ни заведеш до там? Можем ли да го причакаме? — попита Брашън.

Корабът се обърна встрани от тях. Сведе глава надолу към гърдите си. Мускулите на гърба му внезапно изпъкнаха сякаш водеше някаква страшна битка със себе си.

— Сър? — поде Клеф, но Брашън му даде знак да замълчи. Всички зачакаха.

— Ще отплаваме при следващия прилив — неочаквано обяви Парагон с мъжкия си глас. — Ще го направя. Каквото златото не може да купи, кръвта може и да успее. Ще ви отведа до ключа към сърцето на Кенит.

Глава двадесет и шеста

Ухажване

— Искам да изляза оттук.

Кенит затвори вратата зад себе си и остави подноса. С пресилено спокойствие той се обърна обратно към Алтея.

— Нуждаеш ли се от нещо, с което тук не разполагаш? — попита със заучена любезност.

— Чист въздух и свободно движение — отвърна незабавно Алтея. Тя седеше на ръба на койката си. Изправи се и ѝ се наложи да запази равновесие заради лекото поклащане на кораба. Задържа едната си ръка на преградата, за да се подпре.

Кенит свъси вежди.

— Мислиш, че не се отнасям добре с теб? Това ли е?

— Не точно. Чувствам се като затворник и…

— О, никога. Ти си най-почетният ми гост. Това, че си мислиш другояче, ме наранява. Ела. Бъди честна с мен. Има ли нещо в мен, което не ти се нрави? Заплашително ли изглеждам? Ако е така, уверявам те, че не съм имал подобно намерение.

— Не, не. — Той я наблюдаваше как се опитва да състави отговор. — Ти си джентълмен и изобщо не си плашещ. Досега си ми показвал единствено учтивост и благосклонност. Но вратата беше заключена, когато се опитах да я отворя и…

— Ела. Седни и хапни нещо и ще го обсъдим. — Усмихна ѝ се и успя да сдържи погледа си да не зашари по нея. Беше облечена в дрехите на Уинтроу и както беше вързала косата си, приликата между двамата беше още по-подчертана. Тя имаше неговите тъмни очи и скулите му, но лицето ѝ никога не беше помрачавано от татуировка. Вероятно беше облякла дрехите на Уинтроу с мисълта, че бяха по-малко предизвикателни от нощната му риза. Всъщност беше точно обратното. Повдигането на гърдите ѝ в ризата на Уинтроу караше кръвта на Кенит да закипи. Бузите ѝ бяха обагрени в розово заради искреността ѝ, но в очите ѝ имаше неестествен блясък, който показваше, че не беше отхвърлила напълно сънотворното, което ѝ бе давал. Отви храната и ѝ я поднесе, както някога корабният юнга Кенит бе обслужвал пирата Игрот. Необичайните сравнения нямаха край, помисли си той. Изтласка мисълта настрана и се принуди да запази разговорливостта в гласа си.

— Обясних ти тревогите ми. Боя се, че хората ми не са като благовъзпитаното общество, сред което си израснала. Да ти позволя да се разхождаш свободно из кораба би означавало да създам предпоставка за оскърбление или дори за някакъв вид нападение. Много от мъжете в екипажа ми са бивши роби; някои бяха роби именно на този кораб. Прекарали са време в трюма оковани, мръзнещи и мръсни. Твоето семейство ги е поставило там. Не питаят особена любов към роднините на Кайл Хейвън. Ти казваш, че не си виновна за това как се е отнасял с тях или със семейния ти кораб. Но се боя, че е трудно да накараш екипажа да го приеме. Или пък самия кораб.

— Знам, че Вивачия е това, което истински те привлича. — Той ѝ се усмихна снизходително. — Ако беше свободна да напуснеш тази стая, щеше да се забързаш право към фигурата. Защото знам, че не ми вярваш, като ти казвам, че Вивачия я няма. — С крайчеца на окото си наблюдаваше как тя изви устни и стисна челюсти, както правеше Уинтроу, когато беше ядосан. Почти го накара да се усмихне, но той успя да запази изражението си. Поклати тъжно глава. — Но е така и Мълния няма да бъде мила с теб. Дали би стигнала толкова далеч, че да те заплаши с физическо насилие? Честно казано, не знам. И бих предпочел да не пробвам.

Той срещна упорития ѝ поглед с най-топлата си усмивка. Очите ѝ бяха толкова черни.

— Хайде. Хапни нещо. Ще се почувстваш по-здравомислеща.

По лицето ѝ премина сянка на неувереност. Кенит си спомняше това усещане. Игрот, въплъщението на грубостта, след дни на суровост и жестокост, изведнъж щеше да се върне обратно към фалшивата изтънченост. Цяла седмица щеше да му говори с благост, да го учи на етика и да го дарява с погледи на бащинска нежност. Щеше да го хвали за добре свършената, усилена работа и да предвижда светлото му бъдеще. А после, без предупреждение, около китката му щеше да се появи внезапен, груб захват, дръпващ го по-близо, и грапавостта на брадатата буза на мъжа дращеше кожата на Кенит, докато се съпротивляваше в обятията му.

Изведнъж се почувства уязвим. Беше ли се поставил в опасно положение с жената? Опита се да намери отново откритата си усмивка, но успя единствено да се взре преценяващо в нея. Тя отвърна на погледа му.

— Не искам да ям нищо — безизразно каза тя. — Слагаш в храната ми нещо, което ме кара да спя. Не ми харесва. Не ми харесват ярките сънища, нито начинът, по който се чувствам, когато се опитам да се събудя и не мога.

Успя да си придаде шокирано изражение.

— Драга, боя се, че си била много по-изморена, отколкото предполагаш. Мисля, че изкарваше насън не само последствията от близкото до удавяне преживяване в ледената вода, но и месеци на съмнение и страх. Нормално е сега, след като си на борда на семейния си кораб, тялото ти да се отпусне и да ти позволи да си починеш. Но… почакай. Нека те успокоя.

Кенит внимателно се настани на стола ѝ. С взискателна точност той хапна по малко от всичко в чинията ѝ и се престори, че отпива глътка от виното, за да прокара храната. Потупа внимателно устни със салфетката ѝ, след което се обърна да ѝ се усмихне.

— Ето. Доволна ли си? Няма отрова. — Килна глава и повдигна вежда. — Но защо би предположила, че ще искам да те отровя? За такова чудовище ли ме имаш? Толкова много ли се страхуваш от мен и ме мразиш?

— Не. Не, това е… Знам, че беше добър към мен. Но… — Тя пое дъх и той успя да види, че съжалява за лекомисленото си обвинение. — Не говорех за отрова. Просто знам, че спя твърде дълбоко, а когато се събудя, съм все още изтощена. Главата винаги ми тежи, никога не се чувствам с ясно съзнание. — Главата ѝ описа лека проява на нестабилност, макар че краката ѝ си останаха застопорени на място.

Той събра вежди в мрачна загриженост.

— Удари ли си главата, когато падна през борда? Имаш ли чувствително място?

— Не, поне не мисля така… — Тя постави ръце на главата си и я притисна тежко.

— Позволи на мен — настоя той, изблъска стола си назад и ѝ посочи да заеме мястото му. Тя се задвижи сковано и седна изключително изправено, докато той поставяше ръцете си на главата ѝ. Стоеше пред нея, така че да може да вижда лицето му, докато връхчетата на пръстите му нежно изследваха главата ѝ. С престорена небрежност освободи косата ѝ и претърси черепа ѝ. Намръщи се на себе си. — Понякога удар в задната част на врата или върху гръбнака… — промълви замислено.

След това пристъпи зад нея и избута настрани лъскавия черен поток на косата ѝ. Приведе се по-близо към нея и проследи извивката на гръбнака ѝ надолу по врата до яката. Тя седеше послушно пред него, навела глава, но въпреки това той продължаваше да усеща напрежението в мускулите ѝ. Страх? Разбиране? Може би предчувствие? Косата ѝ пазеше спомен за някакво ухание, но ризата миришеше на Уинтроу. Комбинацията беше опияняваща. Той остави пръстите си да се спуснат плавно надолу по гръбнака ѝ.

— Някаква болка? — попита загрижено. Спря пръстите си при колана на панталона ѝ, но не отмести ръката си.

— Малко — призна тя и го накара да се усмихне на добрия си късмет. — В средата на гърба.

— Тук? — Той нежно придвижи пръстите си нагоре по гръбнака ѝ, докато тя не кимна. — Е, тогава може би там ти е проблемът. Изпитвала ли си някаква замаяност? Размазан поглед?

— Малко — потвърди неохотно тя и повдигна глава. — Но все още мисля, че сънливостта ми се дължи и на нещо друго.

— Не мисля — меко възрази Кенит. Ръката му все още почиваше на гърба ѝ. — Освен ако… — Той остана мълчалив, докато не се увери, че го слуша внимателно. — Съжалявам, че го предлагам. Сигурен съм, че знаеш какво имам предвид, когато говоря за връзка с живия кораб. Тя усеща настроенията ми и споделя нейните с мен. Може би, ако ти е ядосана или е враждебно настроена, ако ти желае злото… ето, съжалявам, че дори споменах подобно нещо.

Той умишлено бе подсилил опасенията ѝ, но лицето ѝ бе пребледняло много повече от очакванията му. Трябваше да бъде по-внимателен. Не искаше да я лиши от цялата ѝ борбеност. Малко съпротивление можеше да прибави пикантност към завоеванието. Усмихна ѝ се успокоително.

— Хапни нещо. Върни си силите.

— Сигурно си прав — дрезгаво отстъпи Алтея. Той посочи към храната и тя се обърна обратно към масата. Докато поемаше от яденето с лъжицата, която доскоро се бе намирала в собствената му уста, Кенит почувства остро пробождане на страст, каквото не бе изпитвал никога досега. Силата ѝ го изуми и той положи всички усилия да не изпъшка.

Храната беше отлична, но пиратът така внимателно я наблюдаваше как се храни, че тя не можеше да се отпусне. Нито пък можеше да се събуди напълно. Отпи от виното и почти моментално зрението ѝ се раздвои. Тя премигна и то се проясни, но изведнъж се почувства твърде изморена, за да яде. Остави лъжицата си. Беше толкова трудно да задържи мислите си спокойни. Една дума от Кенит можеше да ги разпръсне. Но имаше нещо важно, нещо, което пропускаше…

— Моля те — каза загрижено Кенит. — Опитай се да изядеш храната. Знам, че не се чувстваш добре, но се нуждаеш тъкмо от храна, за да се възстановиш.

Тя успя да докара любезна усмивка.

— Не мога. — Прочисти гърло и се опита да съсредоточи мислите си. Думите му продължаваха да я отвличат от идеите ѝ. Когато беше влязъл, имаше нещо важно, което бе искала да го попита… толкова важно, колкото да излезе от стаята и да говори с кораба си. Брашън! Връщането му в съзнанието ѝ като че ли сложи ред в мислите ѝ. — Брашън — каза гласно и почувства, че набира сили само от изричането на името му. — Капитан Трел. Защо не ме е повикал или взел обратно на борда на Парагон?

— Не съм съвсем сигурен как трябва да отговоря на това. — В гласа на Кенит се долавяше дълбока угриженост. Алтея трябваше да завърти глава, за да го види, което накара каютата да се завърти. Световъртежът се бе завърнал. Усещаше езика си удебелен в устата.

— Какво искаш да кажеш?

Той пое дълбоко дъх и го изпусна бавно.

— Мислех, че си го видяла от водата. Съжалявам да ти съобщя това, скъпа моя. Змиите причиниха големи щети на Парагон. Боя се, че корабът потъна. Опитахме се да спасим онези, които можахме, но змиите са толкова ненаситни… Капитан Трел потъна заедно с кораба си. Нищо не можехме да направим. Беше цяло чудо, че успяхме да спасим теб. — Потупа рамото ѝ печално. — Боя се, че този кораб трябва отново да стане твоят дом. Недей да се плашиш. Аз ще се грижа за теб.

Думите я пометоха като потоп. Значението им достигна съзнанието ѝ, след като звуците бяха стигнали ушите ѝ. Тя осъзна какво беше казал и скочи на крака. Или поне така си мислеше. Стоеше права, подпряла ръце на масата, за да не падне. Мразеше замайването, защото я разсейваше от болка, толкова голяма, че можеше да е единствено смърт. Не можеше да разбере източника ѝ, а после узна, че светът ѝ е свършил. Беше продължила напред без него или той някак я бе изоставил. Брашън. Янтар. Клеф. Хаф. Горкият стар Лоп. Парагон, скъпият, луд Парагон. Всички бяха умрели по време на глупавото ѝ поръчение. Бе довела всички до смъртта им. Отвори уста, но агонията беше толкова силна, че не успя дори да заплаче.

— Недей сега — казваше Кенит в опит да я заведе до койката ѝ. Алтея беше забравила как да кара коленете си да се свиват, а после те внезапно поддадоха. Насмалко да падне и удари ребрата си в ръба на койката, след което се придърпа към леглото, което така често се бе оказвало нейно убежище.

— Брашън. Брашън. Брашън. — Не можеше да спре да произнася името му, но гърлото ѝ така се беше стегнало, че не можеше да пропусне и звук. Стаята се завъртя около нея и думата я задави. Може би можеше да умре с името му, приклещено в гърлото ѝ.

Неочаквано Кенит седна до Алтея и притегли и нея до седнало положение. Тя се облегна на гърдите му и той обви ръцете си около нея.

— Ела. Аз съм тук. Няма, няма, няма. Ужасен шок, знам. Колко несъобразително от моя страна, да ти съобщя по този начин. Колко самотна трябва да се чувстваш. Но аз съм тук. Ето. Пийни малко вино.

Тя отпи от чашата, която Кенит задържа пред устата ѝ. Не искаше да отпива толкова много, но чашата не искаше да се помръдне, а и изглежда, на Алтея не ѝ беше останала никаква решителност. През цялото време, докато държеше чашата до устните ѝ, Кенит ѝ говореше нежно. После виното се отдръпна, той остави чашата настрани и я прегърна. Лицето ѝ лежеше на изтънчената дантела отпред на ризата му. Кенит галеше косата ѝ, полюляваше я сякаш беше дете, и говореше безсмислици за това как сега ще се грижи за нея, как ще се оправи — с времето, всичко, което тя трябваше да направи, бе да му се довери и да му позволи да я накара да се чувства по-добре. Той нежно целуна челото ѝ.

Кенит правеше нещо с врата ѝ. Алтея вдигна ръка нагоре и откри, че разкопчаваше ризата ѝ. Тя избута ръцете му, за да го спре, като смътно осъзнаваше, че нещо не е както трябва. Той нежно отстрани ръцете ѝ и се усмихна съчувствено.

— Знам, знам. Но няма нужда да се боиш от мен. Бъди разумна. Не можеш да си легнеш облечена. Помисли колко неудобно би било това.

Както преди, думите му изместиха собствените ѝ мисли. Той внимателно разкопча малките копченца и разгърна ризата ѝ.

— Легни — прошепна ѝ и тя се подчини, без да мисли. Той сведе лице към гърдите ѝ и нежно ги целуна. Устата му беше топла, а езикът му — умел. За момент, наведената над нея тъмна глава беше на Брашън и ръцете на Брашън развързваха панталоните ѝ. Но не, Брашън го нямаше, беше се удавил в студеното тъмно море и това не беше редно, не можеше да извлече никаква утеха от него. Колкото и топла и нежна да беше устата му, тя не искаше това.

— Не! — проплака изведнъж и избута Кенит от себе си. Успя да се изправи в седнало положение. Светлината на фенера зад него я замайваше. Алтея примижа пред раздвоеното му лице.

— Това е само сън — успокои я той. — Всичко е един лош сън. Не се тревожи. Това е само сън. Нищо от случващото се няма значение. Никой друг няма да разбере. — За момент успя да види мъжа. Бледите му сини очи ѝ бяха чужди. Не можеше да ги разчете. Думите му отмиха увереността ѝ. Сън? Тя сънуваше това? Затвори очи против твърде ярката светлина.

Нещо побутна рамото ѝ и Алтея сковано се отпусна назад. Някъде, някой подръпваше тялото ѝ. Усети как панталонът се изхлузва от краката ѝ. Не. Накара клепачите си да се повдигнат и се опита да фокусира погледа си. Лицето му беше на сантиметри от нейното, но не можеше да накара очите си да различат чертите му. Тогава почувства как ръката му се плъзна нагоре по бедрото ѝ. Алтея извика в знак на протест, докато пръстите му я изследваха и ръката се отдръпна.

— Просто сън — каза ѝ отново гласът, повдигна одеялото нагоре и го уви около нея. — Вече си в безопасност.

— Благодаря — отвърна объркано.

Но тогава той се наведе и я целуна, устата му се движеше грубо върху нейната, тялото му притискаше нейното. Когато я пусна, тя откри, че плаче. Плаче за кого? За Брашън? Всичко беше толкова объркващо.

— Моля те — примоли се тя, но него го нямаше.

Внезапно бе станало тъмно. Фенера ли беше изгасил? Наистина ли си беше отишъл? Алтея зачака, но всичко беше спокойно и тихо. Беше било сън… Сега беше будна и на сигурно на кораба си. Усети лекото поклащане, докато Вивачия прорязваше пътя си през вълните. Движеше се като валс, утешително като полюшването на детска люлка — Алтея никога дори не бе танцувала с Брашън, а сега него го нямаше. Разтърси я ридание, но то не беше освобождаващо. Плачът само я правеше по-замаяна и пияна. Всичко беше толкова грешно, а тя беше твърде болна, за да види смисъл в нещо от това. Брашън бе имал нужда да е силна, но тя го беше предала. Той беше мъртъв. Беше си отишъл завинаги точно както и баща ѝ. Тя отново коленичеше на палубата до тялото му и отново почувства как целият ѝ свят ѝ бе отнет.

— Защо? — попита тишината. — Защо?

Внезапната тежест отгоре ѝ изкара въздуха от дробовете ѝ. Една ръка запуши устата ѝ.

— Тихо сега. Тихо — грубо я предупреди тъмният глас в ухото ѝ. — По-добре да мълчиш и никой никога няма нужда да разбира. Никога, стига да си достатъчно умна.

Старият кошмар беше силен и на нея ѝ прилоша. Опита се да го избута, помисли си, че е успяла, но щом се извъртя, за да изпълзи надалеч, чу тихия му смях. Тогава той се покачи на гърба ѝ, като избута одеялото настрани. Беше гола. Кога се беше съблякла? В мускулите ѝ нямаше и капка сила. Колкото повече се опитваше да избяга, толкова повече тялото ѝ рухваше. Издаде звук и ръката върху устата ѝ покри и носа и придърпа главата ѝ назад. Болеше. Не можеше да диша и вече не беше сигурна къде е и какво се случва. Нуждата да диша се издигна над всичко останало. Сграбчи китката на ръката и немощно я задърпа. Зад очите ѝ затанцуваха искри, когато той раздалечи краката ѝ с коляно. Нараняваше я с дръпнатата ѝ толкова назад глава, но болката не беше толкова важна, колкото нуждата да диша. Ръката му се премести и вече покриваше само устата ѝ. Тя загълта дъх след дъх през носа и тогава той неочаквано проникна дълбоко в нея. Тя извика безгласно и подскочи под него, но не можа да го избегне.

Така я беше държал и Девън, притискащ я толкова силно надолу, че не можеше да диша. Нежеланият спомен от онзи първи път отново я връхлетя. Кошмарите се сляха и тя се забори сама, бояща се да извика от страх, че някой друг ще види какво ѝ се случва. Щеше да бъде посрамена, баща ѝ щеше да узнае и всичко беше по нейна вина. Винаги беше по нейна вина. Тя стоеше пред Кефрия, плачеше и молеше сестра си да разбере с думите: „Бях уплашена, мислех, че искам да го направи, а после разбрах, че не искам, но не знаех как да го накарам да спре.“

— Вината си е твоя — бе ѝ изсъскала Кефрия, твърде ужасена, за да изпита съжаление към своенравната си сестра. — Ти си го примамила и това прави вината твоя. — Думите приписаха деянието на Алтея, като го направиха нейно собствено дело, а не нещо, което ѝ бе сторено, и всичко се стовари отгоре ѝ, ярко като кръв, пронизващите тласъци на грубото тяло на мъжа, паническата нужда от въздух и отчаянието да го запази в тайна. Никой не трябваше да разбира. Тя стисна зъби и пренебрегна грубото стисване на ръката върху гърдата ѝ. Опита се да се събуди от кошмара, опита се да изпълзи надалеч от него, но той я яздеше и нямаше възможност за бягство. Заудря силно главата си в дървото и почти изпадна в безсъзнание.

Започна да плаче — беше надвита. Брашън, опита се да промълви, Брашън, защото си бе обещала, че повече няма да има други мъже, но върху устата ѝ все още здраво бе притисната ръка, а бруталните тласъци продължаваха ли, продължаваха. Беше ѝ толкова трудно да диша. Болката не беше толкова плашеща, колкото липсата на въздух. Преди всичко да приключи, чернотата се протегна към нея, за да я повлече надолу, но тя се гмурна в нея с готовност и се спусна надълбоко с надеждата, че смъртта бе дошла да я отведе.

Кенит се обърна и внимателно заключи вратата след себе си. Ръцете му трепереха. Дишането му все още беше забързано и изглежда, не можеше да го успокои. Беше било толкова интензивно. Никога не си беше представял, че някое удоволствие може да е така бурно. Не смееше да се замисля над случилото се, иначе щеше да му се наложи отново да се върне в стаята.

Опита се да помисли къде да отиде. Не можеше да се върне в собствената си каюта. Курвата щеше да е там, а вероятно и Уинтроу. Можеше да видят нещо у него и да се зачудят. Нуждаеше се да бъде сам. Искаше да размисли над онова, което беше направил, да, да му се наслади. И да го разбере. Не можеше напълно да повярва, че така бе отстъпил пред себе си. Не можеше да иде на бака. Още не. Мълния щеше да е там и можеше да разбере какво е направил. Както беше свързана с него и Алтея, можеше и да е споделила изживяването им.

Тази мисъл придаде съвсем друг образ на случилото се. Беше ли го споделила? Беше ли искала той да го направи? Затова ли не бе могъл да спре? Затова ли се беше оказало толкова мощно?

Осъзна, че кракът и патерицата му го бяха отвели към кърмата. Мъжът на руля любопитно вдигна поглед към него, след което се върна към задачата си. Беше хубава, ясна зимна нощ. Небето беше обсипано със звезди. Корабът се надигаше да посрещне всяка вълна, след което се потапяше плавно. Свитата им от змии ги ограждаше — вълнист килим от движение и цветове под звездната светлина. Той се облегна на парапета и се загледа над разширяващия се килватер на кораба.

— Прекрачи границата — студено отбеляза едно тънко гласче откъм китката му. — Какво те накара да го направиш, Кенит? Това ли беше единственият начин най-накрая да пропъдиш спомените — като ги дадеш на някой друг?

Прошепнатите въпроси увиснаха в нощта и за известно време Кенит не им отговори. Не знаеше отговорите. Знаеше само, че това го беше отпуснало дори повече от запращането на Парагон и спомените на дъното. Беше свободен. И тогава:

— Направих го, защото можех — каза студено. — Вече мога да правя каквото си искам.

— Защото си Кралят на пиратите ли? И Игрот понякога се наричаше така, нали? Докато правеше каквото си искаше?

Груба ръка, притисната над устата му. Болка. Унижение. Кенит ядосано потисна спомена. Не трябваше да съществува. Парагон трябваше да го е взел с него.

— Различно е — каза и чу отбранителността в гласа си. — Не съм направил нищо подобно. Тя ме харесва. Тя е жена.

— И това го прави допустимо?

— Разбира се. Това е естествено. Напълно различно от онова, което се случи на мен!

— Сър? — попита мъжът на руля.

Кенит раздразнено се извърна към него.

— Какво има?

— Моите извинения, сър. Помислих, че говорите на мен, сър. — Бялото в очите на мъжа улови звездната светлина. Изглеждаше изплашен.

— Е, не говорех на теб. Заеми се със задълженията си и ме остави на спокойствие. — Колко ли беше дочул тъпакът? Нямаше значение. Ако станеше проблем, Кенит можеше да го накара да изчезне. Да го хвърли през борда поради някаква причина. Един удар по главата, побутване през парапета и никой никога нямаше да разбере. Кенит нямаше от кого да се бои и нямаше да се бои от никого. Тази вечер бе прогонил и последните си демони.

Талисманът на китката му мълчеше и разгръщащата се тишина стана по-обвинителна от думите.

Най-накрая Кенит прошепна:

— Тя е жена. На жените това им се случва постоянно. Свикнали са.

— Ти я изнасили.

Той се засмя гласно.

— Едва ли. Тя ме харесва. Каза, че съм учтив и че съм джентълмен. — Пое си дъх. — Дърпаше се само защото не е курва.

— Защо всъщност го направи, Кенит?

Въпросът беше непреклонен. Знаеше ли талисманът, че същото питане кънтеше безспир и в собственото му съзнание? Беше решил да спре. Беше спрял, докато тя не бе започнала да ридае в мрака. Ако не го беше направила, щеше да бъде способен да си тръгне. Така че вината беше колкото негова, толкова и нейна. Може би. Кенит затърси непохватно отговор. Заговори много тихо:

— Може би за да мога най-сетне да разбера защо той го причини на мен. Как можеше да ми го причини, как можеше да се мята между доброта и жестокост, между уроци по етика и пристъпи на гняв… — Гласът му заглъхна.

— Нещастен, жалък негодник — бавно и през зъби изрече обвинителните думи личицето. — Превърнал си се в Игрот. Осъзнаваш ли го? За да победиш чудовището, си се превърнал в него. — Тъничкият глас стана още по-тих. — Вече можеш да се страхуваш единствено от себе си.

Ета захвърли бродерията си. Уинтроу вдигна поглед от книгата си, след което — с прикрита въздишка, я остави на масата и зачака.

— Влюбена съм в него. Но това не означава, че съм глупава спрямо него. — Тъмните ѝ очи пронизаха Уинтроу. — Пак е с нея, нали?

— Занесе ѝ поднос с храна — каза Уинтроу. През последните четири дни, откакто се бяха върнали на Вивачия, нравът на Ета бе станал по-непостоянен от всякога. Предполагаше, че може да се дължи на бременността ѝ, но по време на периодите, в които майка му бе носила дете, беше била доволна като дебела мъркаща котка. Доколкото можеше да си спомни. А това, предположи той, не беше много. Може би не беше от бременността. Може би се дължеше на странното, разсеяно поведение на Кенит. Може би беше чисто и просто завист спрямо времето, което Кенит посвещаваше на Алтея. Огледа изморено Ета и се зачуди дали щеше да хвърли нещо друго.

— Предложих да вечеря с нас, но той каза, че още се чувства слаба. Когато обаче отправих предложение да ѝ занеса подноса, каза, че се страхува да не ме нарани. Виждаш ли някакъв смисъл в това?

— Прилича ми на противоречие — внимателно отвърна Уинтроу. Разговори като този бяха опасни. Тя можеше да критикува и дори да обвинява Кенит, но и една очерняща дума от негова страна обикновено се посрещаше с тирада за неправдата.

— Говорил ли си с нея?

— Не, не съм. — Нямаше да признае, че се беше опитал. Вратата се беше оказала заключена — от външната страна. Преди не бе имало подобна ключалка на вратата му. Кенит трябваше да я е сложил веднага след като бе скрил Алтея вътре. Тихият му повик бе останал без отговор.

Ета се взираше мълчаливо в него, но той нямаше доброволно да ѝ предложи информация. Мразеше да я гледа така развълнувана и въпреки това толкова наранена. Противно на здравия си разум, попита:

— Каза ли вече на Кенит?

Тя се втренчи в него сякаш бе казал нещо неприлично. Обви корема си с ръце почти покровителствено.

— Моментът не е подходящ — каза сковано Ета.

Значеше ли това, че Кенит вече не споделя постелята ѝ? Ако беше така, къде спеше? Самият Уинтроу се местеше, където може. Кенит изобщо не се интересуваше, че беше дал стаята на Уинтроу на Алтея. Бе му се наложило да го помоли два пъти, преди да запомни да му донесе някои от дрехите му. Напоследък капитанът не беше на себе си. Даже и екипажът го забелязваше, макар никой да не беше достатъчно смел, че да започне да говори за това.

— А онази жена Джек? — хапливо попита Ета.

Той помисли дали да не излъже, но вероятно тя вече знаеше, че е бил там долу.

— Тя не иска да говори с мен.

Кенит беше наредил Джек да бъде държана в една от килиите. Уинтроу бе успял да я посети само веднъж. Тя го беше посрещнала с вълна от въпроси относно Алтея. Той не бе могъл да отговори на нито един от тях и тя го бе заплюла, като отказа да отговори на което и да е от запитванията му. Беше окована, но не жестоко. Можеше да седи, да стои в изправено положение и да се движи наоколо. Уинтроу не винеше особено Кенит за това. Тя беше едра и мощна жена. Имаше одеяло, редовно получаваше храна, а обгарянията ѝ от змиите, изглежда, заздравяваха. Участта ѝ не беше много по-лоша от неговата, когато за пръв път бе доведен на борда, помисли си той. Дори бе същата килия. Дразнеше се, че тя не иска да говори с него. Искаше да чуе нейната версия за това какво бе сполетяло Парагон. Чутото от екипажа не се връзваше напълно с казаното от Кенит. Корабът изобщо не искаше да говори с него за случилото се. Мълния единствено му се подиграваше, когато се опиташе да говори с нея.

— Опитах се да говоря с кораба за нея — опита той. Ета го погледна неодобрително, но и любопитно. — Мълния беше дори по-недружелюбна от обикновено и прямо си каза, че не иска Алтея на палубата си. Говори бясно за нея, с много проклятия и заплахи, сякаш е… — Уинтроу спря мислите си и поклати глава с надеждата, че Ета няма да настои да продължи. Корабът говореше за Алтея сякаш е омразен съперник. Не за вниманието на Уинтроу, разбира се. Тя вече не изпитваше никакъв интерес към него.

Той въздъхна.

— Отново увеси нос заради кораба — обвини го Ета.

— Така е — с лекота призна Уинтроу. — Липсва ми. Говоренето с Мълния е по-скоро задължение, отколкото удоволствие. А в последно време ти също си имаш собствени занимания и аз често съм самотен.

— Имам си мои занимания? Ти си този, който спря да си говори с мен.

Уинтроу беше решил, че гневът ѝ е запазен за Кенит. Сега бе открил и своя дял от него.

— Нямах такова намерение — внимателно предложи той. — Не исках да се натрапвам. Реших, че ще си, ам… — Спря се. Всичко, което беше предположил за нея, изведнъж му се стори глупаво.

— Реши, че ще съм толкова заета да бъда бременна, че няма да мога да говоря или да мисля — довърши вместо него Ета. Тя изпъчи корем и го потупа с нелепа, престорена усмивка. След което му се намръщи.

— Нещо подобно — призна Уинтроу. Потърка унило брадичка и се приготви за яростта ѝ.

Тя обаче се засмя шумно.

— О, Уинтроу, такова си момче — възкликна тя. Каза го с такава привързаност, че той изненадано вдигна очи. — Да, ти — продължи тя, видяла погледа му. — Позеленял си от завист още откакто ти казах, все едно съм ти майка, готова да те зарежа заради ново бебе. — Ета поклати глава. Той изведнъж се почуди дали завистта му я радва. — Понякога двамата с Кенит въплъщавате глупостта на всички мъже. Той с неговата твърдост, студенина и мъжествено нежелание да признае всякаква нужда, а ти с твоите големи, мили очи, молещ за всеки миг внимание, който мога да ти отделя. Не осъзнавах колко ме ласкае това, докато не спря да го правиш. — Тя приведе глава към него. — Говори ми както преди. В действителност аз изобщо не съм се променила. В мен расте дете. Не е болест или лудост. Защо те притеснява толкова много?

Уинтроу остави думите да се отронят на косъм преди да разбере какво ще каже.

— Кенит ще получи всичко: кораба, теб, син. А аз няма да имам нищо. Всички вие ще бъдете заедно, а аз винаги ще съм вън от това.

Тя изглеждаше поразена.

— А ти искаш тези неща? Кораба. Син. Мен?

Нещо в гласа ѝ накара сърцето му да задумка. Дали тя искаше да я желае? Имаше ли в нея дори и най-дребна частичка топлина за него? Щеше да говори пък каквото ще да става. Ако трябваше да изгуби всичко, поне нека бъдеше изречено. Дори Ета да го лишеше от присъствието си, щеше да знае.

— Да. Искам тези неща. Кораба, защото беше мой. А теб и син, защото… — Куражът му се изпари. — Защото така — нескопосано завърши той и я погледна. Вероятно с големи, мили очи, прокле се.

— О, Уинтроу. — Тя поклати глава и отмести поглед. — Ти си толкова млад.

— По-близо съм до твоите години, отколкото той! — ужилено отвърна Уинтроу.

— Не и що се отнася до нещата, които са от значение — неумолимо отвърна тя.

— Млад съм само защото Кенит настоява да съм такъв — не ѝ остана длъжен той. — И ти също държиш да продължиш да го вярваш. Вече не съм дете, Ета, нито скрит от света църковен служител. Вече не. Година на този кораб може да превърне всяко момче в мъж. Но как да бъда мъж, ако никой не ми го позволява?

— Мъжеството не е нещо, което някой ти позволява — поучи го Ета. — То е нещо, което един мъж взема за себе си. Тогава то се признава и от другите. — Тя се наведе, за да вдигне бродерията си.

Уинтроу се изправи. Отчаянието му се делеше на косъм от гнева. Защо тя го отхвърляше с баналности?

— Мъжеството се взема. Ясно. — Тя тъкмо се изправяше в стола си, той постави два пръста под брадичката ѝ и извърна стъписаното ѝ лице към себе си. Нямаше да мисли. Беше се изморил от мислене. Приведе се и я целуна, като отчаяно се надяваше, че го прави добре. Тогава, щом почувства устата ѝ под своята, забрави всичко, освен това дръзко усещане.

Ета се отдръпна от него, ръката ѝ се спусна да покрие устата ѝ. Пое си бърз дъх. Очите ѝ бяха широко отворени. Миг по-късно в тях пламнаха гневни искри.

— Така ли ще започнеш да отстояваш твърдението си, че си мъж? Като предадеш Кенит, човек, който се държи приятелски с теб?

— Не става въпрос за предателство, Ета. Това нямаше нищо общо с Кенит. Всичко беше заради това, което ми се иска да има между нас, но го няма. — Пое си дъх. — По-добре да вървя.

— Да — отвърна тя с разтреперан глас. — По-добре.

Уинтроу се спря при вратата.

— Ако носеше моя син — каза дрезгаво, — щях да съм първият научил новината. Нямаше да се налага да споделяш подобни тайни с друг мъж. Щеше да бъдеш сигурна в радостта и одобрението ми. Щях да…

— Върви! — нареди му грубо тя и той си тръгна.

Алтея. Бледо ехо от обично минало. Ти дойде при мен.

— Не. — Знаеше, че устните ѝ се мърдат, за да оформят думата, но не чу звука от гласа си. Не искаше да се буди. Не беше останало нищо добро в будното състояние. С усилие на волята се потопи по-дълбоко, отвъд съня, отвъд безсъзнанието, търсеща място, където да няма повече връзка с омърсеното си тяло. Затърси сън, в който Брашън беше жив и двамата бяха влюбени и свободни. Затърси назад във времето щастливите моменти, когато го беше обичала, без дори да го осъзнава, когато и двамата се бяха трудили на палубата на един красив кораб, а баща ѝ я бе наблюдавал с одобрение. И пак назад, още по-назад до едно малко момиченце, правещо маймунджилъци, босоного, горе сред такелажа или изтегнало се за дрямка върху обляния в слънчеви лъчи бак, за да сподели сънищата си с една сънуваща фигура.

Алтея! Гласът звънтеше от радост. Ти ме намери. Изобщо не биваше да се съмнявам в теб.

Вивачия? Присъствието ѝ беше навсякъде около нея, по-силно от миризма, по-разпростиращо се от топлина, нейната реалност бе по-сладка от всеки спомен. Съществото на нейния кораб я обгърна. Завръщане у дома и сбогуване се смесиха в едно — сега можеше да умре спокойно. Алтея впрегна волята си, за да се пусне, но вместо това Вивачия я обви с любов и нужда. Алтея не можеше да понесе такава нежност. Тя я зовеше като светлина и заплашваше решимостта ѝ. Извърна се от нея. Пусни ме, скъпа моя. Искам да умра.

И аз искам да умра с теб. Защото съм направена от смърт, една пародия, едно извращение и съм толкова изморена да бъда държана тук долу, в мрака. Не дойде ли да ме освободиш, не дойде ли толкова надълбоко, за да ме отведеш към смъртта?

Почудата и желанието на Вивачия я ужасиха. Да напусне собствения си живот бе едно, но същевременно да сложи край на живота на кораба си беше съвсем друго. Ясните ѝ допреди малко решения се разколебаха. Тя леко побутна кораба в опит да освободи съзнанието си от това на Вивачия. По обезчестеното ѝ тяло запълзя студенина, но колкото повече се отдръпваше от живота, толкова по-дълбоко навлизаше в кораба си.

Притисната съм толкова далеч навътре, че почти сякаш съм мъртва, потвърди корабът. Ако знаех как да се пусна, щях. Тя ми отне всичко, Алтея. Няма море, няма небе, няма вятър в лицето ми. Ако се устремя към Уинтроу, заплашва да го убие. Кенит изобщо не може да ме чуе. Тя държи всякаква осведоменост далеч от мен и ми се подиграва, че копнея за човеците си. Опитвам се да умра, но не знам как. Спаси ме. Вземи ме с теб, когато умреш.

Не, забрани твърдо Алтея. Трябва да направя това сама. Ти трябва да продължиш. Тя се извърна от кораба си, макар не и без болка. И се пусна.

Значи така се прави. Сърцето се забавя, дъхът става по-плитък и по-плитък. През кожата ти плъзва отрова, която ще те понесе надалеч. Но аз нямам подобна пощада от нея. Нямам си мое истинско сърце, нито пък липсата на дъх ще ме умъртви. Тя ме държи тук, защото се нуждае от онова, което знам. Не мога да ѝ избягам. Не ме оставяй сама тук в мрака. Вземи ме с теб.

Алтея усети как корабът ѝ плъзва из нея и се задържа там. Напомни ѝ за дете, стискащо полите на майка си. Опита се да остави връзката настрана. Вивачия се съпротивляваше, но Алтея беше твърда. Усилието да се отдръпне от кораба разпали жарта на живота ѝ. Някъде, тялото ѝ се закашля. В гърлото ѝ се надигна горчив вкус. Тя прокара въздух по него и почувства как сърцето ѝ заработи по-упорито. Не. Не искаше това. Искаше да се отпусне, не да се бори. Вивачия правеше всичко толкова трудно. Просто ме остави да умра. Остави ме да умра и да стана част от теб заедно с баща ми и онези, които са си отишли преди него. Позволи ми да продължа единствено чрез теб. В живота не е останала радост за мен.

Не. Не искаш да се присъединиш към мен. Това, което съм сега, не си струва да бъде споделено. Ако ще напускаш живота, трябва да го напуснеш изцяло, а не да се приклещваш тук с мен в тъмното. Моля те. Нека си отидем заедно.

Обгърна я студ. Решимостта на кораба бе твърда като камък: жадуваше за смъртта. Алтея беше ужасена. Противно на себе си, тя се бе вкопчила в живота и съзнанието си. През дробовете ѝ навън и навътре простенваше дихание. Не можеше да позволи на Вивачия да я последва в смъртта. Трябваше да бъде разубедена. Корабе, красива моя Вивачия, защо?

Защо? Знаеш защо. Защото за мен животът е съсипан. В никое утре не може да има каквото и да е добро.

Като вълна, терзанието на кораба се изля отгоре ѝ. Познанието за произхода ѝ и терзанието от съмненията ѝ задърпаха Алтея и почти я откъснаха от тялото ѝ. Сега тя упорито се вкопчи в живота си. Нямаше да позволи на кораба си да свърши така. Вивачия стискаше волята на Алтея и се опита да повлече и двете им надолу. Направена съм от смърт! — проплака тя сред душата на Алтея.

Не! Не, не си! — яростно я увери Алтея. Забори се с хвърлянето на кораба към празнотата, макар че това осуетяваше собственото ѝ желание за забрава. Направена си от живот и красота, и от бляновете на семейството ми за стотици години. Направена си от вятър, вода и просторни сини дни. Моята красота, моята гордост, не бива да умираш. Ако всичко друго пропадне, ако мракът погълне всичко, което бях, поне ти трябва да продължиш да съществуваш. Тя разтвори и сърцето, и съзнанието си за своя кораб и го заля със спомени: дълбокият, кънтящ смях на баща ѝ и гордият миг, в който за първи път бе хванала руля в собствените си ръце. Обляният в слънчева светлина далечен изглед от наблюдателницата, страховитата поезия на вълните, погледнати отдолу по време на буря. Не можеш да си отидеш с мен, яростно настоя Алтея. Защото ако го направиш, всичко това погива с теб. Всичката тази красота, всичкият живот. Как можеш да твърдиш, че си направена от смърт? Не смъртта си вля в теб баща ми, а съвкупността от живота си. Как можеш да си направена от смърт, когато наследяването на живота му те съживи?

Обгърна ги тишина отвъд мълчанието. Някъде, Алтея усети, че тялото ѝ я предава. Мислите ѝ бяха хванати в студ и мрак, но тя се придържаше към съзнателността в очакване корабът ѝ да се предаде и да обещае да живее.

А ти? — ненадейно я попита Вивачия.

Аз умирам, скъпа. За мен е твърде късно. Тялото ми е отровено, както и духът ми. Нищо добро не е останало за мен.

Дори аз?

Ах, сърце мое, ти си винаги нещо добро в живота ми. Алтея откри истина, която не бе подозирала. Ако чрез продължаването на живота си можех да те възстановя, щях да го сторя. Но се боя, че е твърде късно да променя решението си. Алтея се устреми към собствената си плът — откри единствено летаргия и студ.

Тогава ме обричаш на този мрак. Защото без теб нямам нито силата, нито желанието да си пробия път през нея и да си върна живота. Нима ще ме оставиш тук, завинаги сама в мрака?

За известно време всякакви мисли застинаха.

Имаш ли куража да ме последваш в смъртта, корабе?

Да.

Дълбоката неуместност на това стисна Алтея. Да се предадеш на забвението не беше смелост, предоставяйки света на онези, които ги бяха онеправдали. Завладя я внезапен срам заради страхливото си бягство от живота. Смъртта можеше да накара нещата да спрат, но не можеше да ги поправи. Тя ненадейно се презря, че се отдава на смъртта, докато онзи, унищожил живота ѝ, продължаваше да живее; че прегръща смъртта, след като това означаваше да изостави кораба си в мрак.

Тогава събери куража си, корабе, и ме последвай обратно към живота. Тя се домогна към тялото си, но неочаквано си припомни времето, прекарано под водата. Как се беше борила тогава, как се опитваше да издрапа нагоре през ледената вода. Сега беше по-лошо. Теченията на смъртта не предлагаха никаква опора за отчаяните ѝ усилия. Собственото ѝ тяло отхвърляше присъствието ѝ.

Дишането бе спряло. Непостоянното ѝ сърцебиене беше като прекъсване. В безвременния мрак тя се протегна да достигне свяст, но не можа да я открие. Осезанието за тялото ѝ стана още по-колебливо, тъй като същността ѝ изгуби центъра си, а волята ѝ за живот отслабна. Съзнанието ѝ се простря нашироко и започна да чезне сред същия безкраен мрак, който беше пленил и Вивачия. Алтея се опита да извлече още сила, но в себе си откри единствено празнота. Вивачия, примоли се тя. Корабе, помогни ми!

Тишина. И тогава: Вземи всичко, което ми е останало. Надявам се да е достатъчно.

Не, корабе, чакай!

Алтея! Веднага слез на палубата! — изгърмя в съзнанието ѝ познатата заповед на баща ѝ. В инстинктивен отговор тялото ѝ трепна и тя запада. Дървената палуба се блъсна в нея — дъски срещу плът. Очи и уста се отвориха рязко при сблъсъка. Дребни светлинки. Звезди, приклещени в кръг от амбразура. Тя лежеше по гръб, давеща се като риба на сухо. Търкулна се настрана и повърна. Веществото беше горчиво и задавящо, сгъстяващо се в устата ѝ и сипещо се от носа. Рефлексът пое нещата в свои ръце. Тя кихна, след което въздъхна.

Дишай. Дишай. Дишай. Дърво в плът, далечен глас ѝ отброяваше ритъма, Вивачия укроти тупкането на сърцето ѝ. Корабът бе свързан с нея, но връзката беше слаба и чезнеше бързо. Въпреки това тя не се трудеше да излекува само тялото на Алтея, но и сърцето ѝ. О, скъпа моя, скъпа моя. Никога не съм си и помисляла, че той ще ти причини нещо подобно. Прецених го погрешно. Прецених и теб погрешно. Дори себе си прецених погрешно. Мисълта замря.

Алтея примигна. Чувстваше се ужасно. Гърлото и вътрешната страна на устата ѝ бяха ожулени от жлъчна течност. В себе си усещаше дълбок копнеж. Кихна отново. Тялото ѝ продължи да работи. Тя доброволно пое дълбок дъх, след което притисна длани към пода. Болка. Беше толкова прекрасно отново да изпитва болка, да изпитва каквото и да е.

— Е, Вивачия — изграчи тя. — Ще живеем ли?

Нямаше отговор, а под ръцете ѝ имаше единствено дърво.

Глава двадесет и седма

Ключалковият остров

Верен на собственото си нареждане, Парагон бе отплавал с прилива. Не елегантно, нито плавно, но щом покачващата се вода го повдигна от пясъците, сплетените въжета повдигнаха кърпените му платна на гредите от суров дървен материал. Половината от хората в намалелия му екипаж носеха рани — големи или малки, и много от тях бяха обезсърчени, но отплаваха.

Парагон навигираше. Янтар все още не беше издялала новото му лице, камо ли очите му. Беше нахвърляла амбициите си сред работна суетня, като си отбелязваше и вземаше мерки. Поради подтик от страна на кораба беше оставила тази работа настрана, за да приключи с по-наложителни задачи. Корабът плаваше сляп и все пак не сляп, защото разполагаше с очите на Янтар.

Тя се подпираше на парапета, косата ѝ се вееше на вятъра, и говореше за всичко, което виждаше. Предаваше му усещането за островите, които подминаваха, през голите си ръце. Споделяше му не гледката, а осезанието си за океана и разпръснатите острови. В замяна, той споделяше с нея. Бялата змия определяше темпото им и подканваше кораба напред по собствения си, побъркан начин. Парагон подозираше, че се опитва да пробуди драконите в него, но те вече бяха будни и се размърдваха все повече с всеки изминал ден. Мислите им се смесваха с неговите. Драконите достигаха през него до Янтар, като едновременно с това го променяха. Те се превръщаха в него и той се превръщаше в тях.

— Летим — промълви Янтар. Силен дъжд пръскаше лицето ѝ и мокреше откъслеците коса. Тя се взираше напред с широко отворени очи и заедно с него си представяше как бяха изглеждали тези острови някога.

— Някога летях. Но тогава това не бяха острови, а върхове на планини. Първата верига наричахме Великата вътрешна стена. Отвъд нея бяха Ниските земи, а след тях Морските планини — неспокойно, тътнещо място. Някои от планините пушеха, плюеха и бълваха течна маса, обръщайки лято в зима и ден в здрач. Сега са удавени. Върховете на Морските планини са онова, което вие наричате Преград, Остара и подобните им. Островите, през които преминаваме, са потъналите висини на Великата вътрешна стена.

— Когато говориш така за тях, мога да си ги представя в съзнанието си.

— Мм. Сега трябва да ги видим, както ги е видял Игрот и както ги е видял Лъкто Лъдчънс. Той беше син на Седж Лъдчънс. На Пиратските острови всички му викаха Лъки Лъдчънс. А Кенит беше син на Лъки. Той се възползва от това име. — За известно време Парагон остана смълчан, умът му се скиташе из годините. — Късмет. Винаги беше толкова важен за него.

Янтар заговори внимателно:

— Когато Алтея ми каза историята ти, спомена, че си напуснал Бингтаун със Седж Лъдчънс.

— Лъкто беше най-големият син на Седж. Той плаваше с баща си, но между двамата неизменно имаше напрежение. Седж имаше въображението на камък. Купуваше евтино и продаваше скъпо. Това беше единствената му етика в живота, етиката на Лъдчънс. Плащаше на хората си колкото може по-малко и сменяше екипажа често, защото беше твърде груб с хората. За него животите им винаги струваха по-малко, отколкото товарът му. Никога не спря да се замисли дали животът не може да е по-различен. Не се боеше от мен, защото му липсваше въображението да разбере на какво съм способен.

— Лъкто, синът му, беше по-различен. Беше мечтател, млад мъж, който се наслаждаваше на удоволствията на живота. Привичките, нравите и традициите на Бингтаун го задушаваха. Именно той придума Седж за малко странична търговия на Пиратските острови. Лъкто имаше подход към хората извън закона. Отпускаше се сред тях и те го харесваха заради това. Той помогна за повторното благоденствие на семейното богатство. Това се хареса на баща му. За да го възнагради, му уреди изгоден брак с най-малката дъщеря на много пристоен Търговец. Но Лъкто имаше сърце и то вече принадлежеше на момиче от Пиратските острови. Беше някъде на двадесет и две, когато баща му падна мъртъв на масата за пазарене в Заграба. Лъкто скърбеше за него, но не достатъчно, че да се върне в Бингтаун и да подеме скучния живот, който беше планиран за него. Погреба баща си на брега и никога повече не се върна у дома. Екипажът беше достатъчно доволен да го следва, тъй като Лъкто харесваше уискито колкото и те и го раздаваше с широка ръка. Беше щедро момче, но не толкова предпазливо, колкото можеше да бъде. Ожени се за момичето си от Пиратските острови и се закле, че ще живее като крал в собствения си малък свят.

Парагон поклати глава.

— Търгуваше добре и живееше нашироко. Построи за себе си и хората си тайно убежище. Доверяваше се на добрата воля на екипажа да пази света му в безопасност. Но винаги съществуват алчни мъже, такива, за които само дял от благосъстоянието не е достатъчен. И един такъв мъж доведе Игрот в света на Лъки. Игрот вече имаше репутацията на пират, който вършеше неща, които другите мъже дори не можеха и да си представят. Дойде при Лъки с небивалицата, че ще бъдат партньори в търговията и пиратството. Лъкто му повярва. Но посред празненството на съюза им, Игрот се обърна срещу него. Плени баща ми, за да ме покори, и взе Кенит за заложник, за да ме контролира, и всички трябваше да му се подчиняваме от страх, че може да нарани останалите. Отряза езика на майка ми…

— Парагон, Парагон. — Гласът на Янтар беше мек, но настоятелен. — Не твоят баща. На Кенит. Не твоята майка. На Кенит.

Корабът се усмихна горчиво в дъжда.

— Определяш граници там, където не съществуват. Точно това не разбираш, Янтар. Когато говориш с Парагон, говориш с човешките спомени, съхранени в мен. Когато с Кенит ме убихме, това беше нашето самоубийство.

— Това е нещо, което никога няма да разбера — с нисък глас отбеляза Янтар. — Как може някой толкова да мрази себе си, че да е готов да убие тази си същност?

Корабът поклати глава и от кичурите му коса се разхвърчаха капки дъжд.

— Точно тук ти е грешката. Никой не иска същността да умре. Исках само да накарам всичко останало да спре. Единственият начин да го постигна беше да поставя между света и себе си смъртта.

Внезапно той извърна ослепеното си лице към някакъв остров.

— Ето. Този там.

— Това е Ключалковият остров? — Звучеше скептично. — Парагон, там няма къде да се слезе на сушата. Островите се издигат право нагоре от водата като крепост с дървета.

— Не, това не е Ключалковият. Това е Катанецът. От тукашния основен канал изглежда като всеки друг остров, но ако напуснеш канала и заобиколиш острова, ще откриеш пролука в тази стена. Островът е оформен като почти затворен полумесец. Докато не навлезеш в него, изглежда като необещаващ проток. Но Катанецът опасва залив. Вътре в този залив има по-малък остров. Ключът в Катанеца. На задната страна на Ключалковия остров има заливче с добро място за закотвяне. Преди имаше пристан и вълнолом, но предполагам, че вече отдавна ги няма. Отправили сме се натам.

Брашън беше на руля. Той видя широкото помахване на Янтар и кимна, че е видял посочения остров. Тази област от Пиратските острови беше нашарена с малки островчета, рязко издигащи се от вълните; този не изглеждаше много по-различен. Парагон беше много потаен относно какво го правеше толкова специален. Циничната част от душата на Брашън се изсмя, но той все пак извика заповедта си към екипажа и докато мъжете изместваха мокрите платна, завъртя руля да обърне кораба. Досега, постоянният вятър ги бе облагодетелствал. От тук насетне щеше да последва дълга поредица от изтощително лавиране, за да отведе Парагон, накъдето сочеше Янтар.

Намалелият екипаж беше в рисково положение. Голяма част от храната се беше съсипала, когато трюмовете се наводниха. Болезнените наранявания, намалената и еднообразна диета и тежките задължения по управлението на кораба с твърде малко хора бяха достатъчно деморализиращи. Но освен това те знаеха, че Брашън възнамерява да се изправят повторно в битка срещу Кенит, поради което и не бързаха да се хвърлят към гибелта си. Мореплавателните им умения бяха станали свидливи и небрежни. Ако корабът не плаваше с такава охота, задачата щеше да е безнадеждна.

Клеф се забърза към капитана, сините му очи мижаха срещу дъжда. Като цяло, момчето изглеждаше възстановено от нараняванията си, макар че продължаваше да щади попарената си ръка.

— Сър! Янтар казва, че корабът казва, че трябва да следим за пролука откъм подветрената страна на острова. Отваря се към залив вътре в острова, а в залива има друг остров. От своя страна, на този остров ще има удобно място за пускане на котва откъм подветрената страна. Парагон казва да пуснем котва там.

— Разбирам. А после? — Въпросът беше реторичен; не очакваше Клеф да отговори.

— Той казва, че ако и’аме късмет, старата жена, коят’ живее там, щяла да е все още жива. Трябва да я ’земем като заложница, сър. Тя е ключът към самия Кенит. Той ще даде ’сичко, за да си я върне. Дори Алтея. — Момчето вдиша дълбоко и изтърси: — Тя е майката на Кенит. Така казва корабът.

Брашън вдигна вежда, щом чу това. След малко се съвзе.

— А това е нещо, което е най-добре да запазиш за себе си, момче. Иди кажи на Кипрос да поеме руля за малко. Сам ще чуя всичко, което Янтар има да ми каже.

Дъждът понамаля тъкмо когато Брашън откри мястото за закотвяне на Ключалковия остров, но дори пробилите облачната пелена на деня слънчеви лъчи не успяха да го разведрят. Както Парагон бе предсказал, в залива се врязваше провиснал вълнолом, но времето бе килнало стълбовете и бе направило дупки в дъските му. Дрънченето на спускащата се котва сякаш разцепи зимния покой на острова. Докато гледаше тихия горист хълм над дока, Брашън реши, че подобни тревоги вероятно са излишни. Дори някога тук да бяха живели хора, единствената следа, останала от тях, беше разнебитеният пристан. Не виждаше никакви къщи. В края на пристана, отворът на обрасъл път изчезваше сред дърветата.

— Не изглежда кат’ нещо особено. — Клеф изрече на глас мислите на капитана си.

— Не, не изглежда. Но така и така сме тук, ще хвърлим един поглед. Ще слезем на брега с корабната лодка. Не вярвам на този кей.

— Ние? — ухилено попита Клеф.

— Ние. Оставям Янтар на борда с Парагон и шепа мъже. Останалите ще взема със себе си. Ще им се отрази добре да слязат за известно време от кораба. Може да открием някакъв дивеч и да си набавим прясна вода. Ако тук някога са живели хора, островът трябва да е задоволявал някои от нуждите им. — Не каза на Клеф, че взема по-голямата част от екипажа със себе си, за да не могат да избягат с кораба, докато него го няма.

Мъжете се събраха унило, но се ободриха при възможността да слязат на брега. Той ги накара да теглят чоп кой да остане на борда, след което нареди на останалите да се качват по лодките. Някои щяха да ловуват и да търсят храна, а други — специално подбрани, щяха да последват пътя заедно с него. Докато мъжете подготвяха лодките, той бавно и с престорено безгрижие се отправи към Парагон.

— Ще ми кажеш ли какво да очаквам?

— Малко ходене като за начало. Лъкто не искаше малкото му кралство да се забелязва лесно от водата. Имам спомените на Кенит за пътя. Ще се качиш нагоре по хълма, но щом го прехвърлиш и започнеш да се спускаш, бъди нащрек. Пътят най-напред преминава през една овощна градина и после стига до двора. Там имаше голяма къща и редица малки колиби. Лъкто се грижеше добре за хората си; в по-добри времена тук живееха жените и децата им, докато Игрот не изби по-голямата част от тях. Останалите отведе като роби.

Парагон се спря. Той се взря сляпо в острова. Брашън чакаше.

— Последният път, когато отплавах оттук, Майка беше все още жива. Лъкто беше починал. Игрот беше стигнал твърде далеч с игрите си и татко умря. Когато се разделихме, Майка бе изоставена сама. Това, мисля, забавляваше Игрот. Но Кенит се зарече, че ще се върне при нея. Вярвам, че е спазил клетвата си. Тя беше храбра жена. Макар и толкова пребита, колкото беше, тя би избрала да живее. Може да е още жива. Ако я намериш… когато я намериш, разкажи ѝ историята си. Бъди честен с нея. Поне толкова заслужава. Кажи ѝ защо си дошъл при нея. — Момчешкият глас на кораба внезапно се задави. — Не я мъчи или наранявай. В живота си е изпитала достатъчно от това. Помоли я да дойде с нас. Мисля, че е възможно да го стори доброволно.

Брашън пое дълбоко дъх и смело посрещна подлия аспект в плана на кораба. Засрами се.

— Ще дам най-доброто от себе си — обеща на Парагон. Най-доброто от себе си. Можеше ли думата „добро“ изобщо да се отнесе към тази задача — отвличането и размяната на една възрастна жена? Не мислеше така, но независимо от това щеше да го направи, за да си върне благополучно Алтея. Опита се да се утеши; щеше да се погрижи нищо лошо да не се случи на старицата. Несъмнено собствената майка на Кенит нямаше причина да се бои от пирата.

Той изтъкна най-голямата дупка в плана.

— А ако майката на Кенит вече не е… там?

— Тогава ще чакаме — предложи корабът. — Рано или късно той ще дойде.

Е, това вече беше успокояваща мисъл.

Брашън поведе отряда си въоръжени мъже нагоре по обраслата пътека. Падналите листа образуваха гъст килим под краката му. Над главата му, утринният дъжд капеше и от оголени, и от листати клони. От едната страна на колана му висеше меч, а двама от хората му бяха с готови лъкове в ръце. Предпазната мярка беше по-скоро срещу прасета, чиито дири от копита и изпражнения изобилстваха, отколкото срещу някаква предполагаема съпротива. Според казаното от Парагон, ако жената все още беше жива, живееше сама. Той се почуди дали щеше да е луда. Колко дълго можеше да живее един човек в пълна изолация и да запази разсъдъка си?

Изкачиха върха и започнаха да се спускат от другата страна. Дърветата бяха все така гъсти, макар че порядъчно големите пънове показваха, че някога този склон е бил изсечен за дървен материал. Оттогава гората си го беше възвърнала. В дъното на хълма се озоваха сред овощна градина. Висока, влажна трева мокреше Брашън до бедрата, докато си проправяше път през нея. Хората му го последваха през голите плодови дръвчета. Някои от дърветата лежаха там, където бяха паднали. Други се протягаха да преплетат мокри черни клони над главите им.

На половината на овощната градина обаче разпрострелите се нашироко клони на дърветата показваха, че са сезонно окастряни. Тревата беше отъпкана и Брашън долови лек мирис на пушек във въздуха. Сега вече виждаше онова, което преплетените дървета бяха скривали. Голяма, варосана в бяло къща господстваше над долината, а отстрани я ограждаха ред колиби по краищата на обработваемите земи. Той спря рязко и хората му спряха с него, мърморещи изненадано. Плевнята предполагаше добитък; той вдигна поглед към усамотените овце и кози, пасящи на срещуположния хълм. Това беше твърде много работа за единствен чифт ръце. Тук имаше хора. Щеше да има сблъсък.

Брашън погледна назад към следващите го мъже.

— Следвайте примера ми. Стига да е възможно, искам да се справим със ситуацията с приказки. Корабът каза, че тя ще дойде с нас доброволно. Да се надяваме да е така.

Докато говореше, жена, носеща дете, затича към една от колибите и затръшна вратата след себе си. Миг по-късно вратата се отвори отново. Отвъд прага пристъпи едър мъж, забеляза ги и се шмугна обратно в колибата. Когато се появи отново, носеше дърварска брадва. Повдигна я целенасочено и се загледа в тях. Един от стрелците на Брашън повдигна лъка си.

— Стой — заповяда Брашън с нисък глас. Разпери собствените си ръце, за да покаже мирните си намерения. Мъжът при колибата не изглеждаше впечатлен. Нито пък жената, която се появи зад него. Сега вместо бебето, носеше голям нож.

Брашън взе тежко решение.

— Дръжте лъковете си снижени. Последвайте ме, но на двадесет крачки зад мен. Никой да не стреля, освен ако не заповядам. Разбрано?

— Разбрано, сър — отвърна един от мъжете, а останалите измърмориха колебливи отговори. Последният му опит за мирни преговори все още беше пресен в съзнанията им.

Брашън повдигна ръцете си встрани от прибрания в ножницата меч и извика към хората до колибата:

— Слизам долу. Не ви мисля злото. Просто искам да поговоря с вас. — Започна да върви напред.

— Стой където си! — извика в отговор жената. — Говори с нас оттам!

Брашън направи още няколко крачки, за да види как ще реагират. Мъжът се приближи да го посрещне, брадвата му беше в готовност. Беше едър, широките му бузи бяха татуирани чак до ушите. Брашън разпозна неговия тип от сбиванията: нямаше да се бие особено добре, но щеше да е труден за убиване. С отслабваща увереност разбра, че не беше способен на подобно нещо. Нямаше да убие някого, докато необгрижваното му дете плаче в колибата. Самата Алтея не би поискала това от него. Трябваше да има друг начин.

— Жената Лъдчънс! — извика той. Прииска му се Парагон да му беше казал името на майката. — Вдовицата на Лъки. Искам да говоря с нея. Затова сме дошли.

Мъжът спря несигурно. Погледна назад към жената. Тя вирна брадичка.

— Ние сме единствените тук. Вървете си и забравете, че някога сте идвали.

Значи знаеше, че шансовете са срещу тях. Ако хората му се разпръснеха, можеха да ги приклещят в колибата. Той реши да се възползва от преимуществото си.

— Слизам. Искам само да се уверя, че казвате истината. Ако тя не е тук, ще си тръгнем. Не искаме никакво кръвопролитие. Просто искам да говоря с жената Лъдчънс.

Мъжът погледна назад към жена си. Брашън разчете колебливост в стойката ѝ и се надяваше да е прав. Като държеше ръцете си далеч от меча, той запристъпва бавно към къщата. Колкото повече се приближаваше, толкова повече се съмняваше, че те са единствените хора на острова. Най-малко още една колиба имаше добре утъпкана пътека до вратата си, а от комина ѝ се издигаше блед дим. Съвсем лекото помръдване на главата на жената го предупреди. Той се извърна точно когато стройна млада жена се спусна от едно дърво. Беше боса и невъоръжена, но яростта ѝ ѝ служеше за оръжие.

— Нашественици. Нашественици. Мръсни нашественици! — зави тя, докато нападаше с юмруците и ноктите си. Той вдигна ръка да защити лицето си от ноктите ѝ.

— Куца! Не! Не, спри, бягай! — изпищя другата жена. Тя се спусна към тях в тромав бяг, вдигнала ножа си високо, а мъжът беше само на крачка зад нея.

— Ние не сме поробители! — каза ѝ Брашън, но Куцата само се настърви. Той се преви надалеч от нея, след което се извъртя, за да я сграбчи през кръста. Успя да хване една от китките ѝ. Тя задраска и задърпа коса с другата си ръка, докато той не хвана и нея. Беше като да прегръщаш бясна котка. Босите ѝ крака го удряха по пищялите, а тя го захапа за рамото. Жилетката му беше дебела, но не притъпи свирепостта на атаката ѝ. — Спри! — извика ѝ. — Не сме поробители. Просто се нуждая да говоря с майката на Кенит Лъдчънс. Това е всичко.

При споменаването на Кенит, момичето в ръцете му се отпусна. Той се възползва от момента, за да я хвърли към жената с ножа. Тя я хвана с една ръка и я избута зад себе си. Вдигна ръка, за да спре стремглавия щурм на мъжа с брадвата.

— Кенит? — настоя тя. — Кенит ви е изпратил?

Моментът не изглеждаше подходящ да я поправя.

— Нося съобщение за майка му.

— Лъжец. Лъжец. Лъжец! — Момичето заподскача гневно и му се озъби. — Убий го, Сайла. Убий го. Убий го. — За първи път Брашън осъзна, че нещо с ума ѝ не беше наред. Мъжът с брадвата разсеяно сложи ръка на рамото ѝ, за да я успокои. В жеста му имаше нещо бащинско. Тя се успокои, но продължи да му прави физиономии. Нямаше размяна на погледи; жената очевидно размишляваше и той вече знаеше кой командва.

— Елате — каза най-после Сайла и посочи към колибата. — Куца, иди доведи Майка. Сега да не я притесниш, просто кажи, че един мъж е дошъл със съобщение от Кенит. Върви. — Тя се обърна обратно към Брашън. — Мъжът ми Дедж ще остане тук и ще наблюдава хората ти. Ако някой от тях мръдне, ще ви убием. Ясно?

— Разбира се. — Той се извърна към мъжете. — Останете там. Не правете нищо. Ще се върна.

Няколко глави кимнаха в съгласие. Никой от тях не изглеждаше особено щастлив от това.

Куцата изчезна с бяг. Краката ѝ надигаха облаци прах, докато прекосяваше градина, чиито плодове бяха обрани. Дедж скръсти ръце на гърдите си и прикова втренчения си поглед в мъжете на Брашън. Брашън тръгна с жената.

Кукуригането на петел прониза сивия следобед и накара Брашън да подскочи. Внезапно се зачуди дали не беше сбъркал напълно в преценката си. Обработена земя, кокошки, овце, кози, прасета… островът можеше да поддържа сериозно селище.

— Побързай — сопна му се жената.

При вратата на колибата тя мина пред него. Веднъж влезли вътре, жената грабна врещящо с пълно гърло бебе и го притисна към себе си, като все още държеше ножа в готовност.

— Седни — нареди му тя.

Той седна, оглеждайки се любопитно из стаята. Мебелировката говореше за хора, разполагащи с повече време, отколкото с умение. Масата, столовете и леглото в ъгъла изглеждаха дело на собствените им ръце. Всичко беше здраво, ако не елегантно. По свой си начин стаята беше уютна. В огнището гореше малък огън и той осъзна, че е благодарен за топлината след мразовития ден. Бебето притихна в обятията на майка си. Жената поде универсалното подрусващо люлеене на жените, държащи деца.

— Имаш хубав дом — каза глупаво.

Очите ѝ се разшириха объркано.

— Става — отвърна тя без желание.

— И съм сигурен, че е по-добър от много други места, на които и двамата сме били.

— Така е — призна тя.

Той впрегна най-добрите си бингтаунски обноски. Непринуден разговор, докато чакаха господарката на къщата. Опита се да седи сякаш бе уверен в гостоприемството ѝ.

— Мястото е добро за отглеждане на момче. Има къде да тича на воля, множество неща за изследване. Изглежда здрав, така че няма да мине много време, преди да преброди целия остров.

— Най-вероятно — съгласи се тя и за миг сведе поглед към лицето на бебето.

— Той е на… колко, около година? — осмели се да предположи Брашън.

Това извика усмивка на лицето ѝ.

— Едва. — Сайла любящо подрусна бебето. — Но мисля, че е едър за годините си.

Звук, идващ отвъд вратата, я постави отново нащрек, но Брашън дръзна да се надява, че е обезоръжил част от недоверието ѝ. Опита се да запази отпусната поза, когато Куцата пъхна главата си в стаята. Тя се загледа в него и посочи.

— Нашественик. Лъжец — заяви яростно.

— Куца, излез навън — нареди ѝ Сайла. По-младата жена отстъпи и Брашън чу странно мънкане от другата страна на вратата. В стаята влезе по-възрастна жена и един поглед му бе достатъчен да разбере, че тя е тази, която търси. Кенит имаше очите на майка си. Жената килна въпросително главата си към него. На едната си ръка носеше кошница; в нея лъщяха кафяви гъби с широкополи гугли.

Тя отправи въпросителен звук към Сайла, която посочи с ножа си към Брашън.

— Появи се откъм заливчето с шестима мъже. Казва, че има съобщение за теб от Кенит. Но попита за теб като вдовицата на Лъки, жената Лъдчънс.

Възрастната жена погледна недоверчиво Брашън. Повдигна вежди в пресилен жест на изненада и замърмори нещо. Липсата на език нямаше да направи положението по-лесно. Той погледна към Сайла, чудейки се как най-добре да продължи. Парагон му беше казал да бъде искрен, но важеше ли това и за пред свидетели?

Пое си дъх.

— Парагон ме доведе тук — каза тихо.

Трябваше да се е подготвил за шока ѝ. Майката на Кенит се олюля на мястото си, но после се хвана за ръба на масата. Сайла нададе вик и пристъпи да подхване старата жена.

— Имаме нужда от помощта ти. Парагон иска да дойдеш с нас да видиш Кенит.

— Не можеш да я отведеш от острова! Не и сама! — гневно извика Сайла.

— Може да вземе със себе си когото поиска — безразсъдно каза Брашън. — Не ѝ мислим злото. Продължавам да ти го повтарям. Тук съм, за да я отведа при Кенит.

Майката на Кенит повдигна лице и се взря в Брашън. Кротките ѝ сини очи го пронизаха с проницателността си. Тя знаеше, че никой, който споменаваше Парагон, не е изпратен от Кенит. Знаеше, че независимо дали мислеше да я нарани, или не, щеше да я вкара в беда. Очите ѝ бяха древните очи на мъченица, но срещнаха неговите с твърд, продължителен поглед. Жената кимна.

— Казва, че ще дойде с теб — ненужно го уведоми Сайла.

Майката на Кенит ѝ направи друг знак. Татуираната жена изглеждаше стъписана.

— Него? Не можеш да го вземеш със себе си.

Майката на Кенит се изправи и тропна с крак, за да наблегне на решението си. Отново направи странния знак, извъртащо движение на главата ѝ. Сайла погледна строго към Брашън.

— Сигурен ли си, че може да вземе когото поиска? Това беше част от съобщението?

Брашън кимна и се зачуди в какво ли се забъркваше. Беше твърде опасно сега да започне да си противоречи. Срещна погледа на възрастната жена.

— Парагон каза да ти се доверя — каза ѝ.

За момент майката на Кенит притвори очи. Когато ги отвори отново, в тях плуваха сълзи. Тя заклати яростно глава, а после се извърна от него към Сайла. Заговори ѝ бързо и неясно, като подсилваше звуците си с ръчни жестове. Другата жена се навъси, докато превеждаше:

— Трябва да събере някои неща. Казва, че трябва да се върнеш в заливчето, ние ще дойдем там.

Можеше ли да е толкова лесно? Брашън срещна бледосините ѝ очи още веднъж и жената му кимна подчертано. Искаше да го направи по нейния начин. Много добре.

— Ще те чакам там — каза ѝ сериозно. Изправи се и се поклони формално.

— Чакай малко — предупреди го Сайла, след което провря главата си през вратата. — Куца! Пусни това! Майка казва, че трябва да го пуснем да се върне в заливчето. Ако го удариш с това, ще те наложа с колана. Сериозно говоря!

Точно пред вратата на пода презрително бе захвърлен тежък прът за разпалване.

Татуираната жена издаде още заповеди.

— Изтичай и кажи на Дедж, че майка каза да го пусне да мине. Кажи му, че всичко е наред. Хайде, върви.

Брашън гледаше как момичето се затича. Ако беше пристъпил през вратата, щеше да му разбие главата. При тази мисъл почувства как по гръбнака му пробягаха студени тръпки.

— Откакто я оковаха, не е съвсем наред, но се оправя. Не може да се контролира! — Жената изрече последните думи отбранително, сякаш Брашън я бе изкритикувал.

— Не я виня — каза тихо и установи, че наистина е така. Брашън гледаше как момичето тича. Не можеше да е на повече от шестнадесет. Имаше ясно изразено накуцване, докато бързаше към Дедж. Той я изслуша, след което прие съобщението с кимване към Сайла.

Брашън напусна колибата с пореден поклон. Куцата му направи физиономия, докато ги подминаваше и зажестикулира бясно и неприлично. Дедж не каза нито дума. Очите му не се откъснаха от Брашън. Брашън му кимна сериозно, докато минаваше покрай него, но лицето на мъжа остана безизразно. Зачуди се какво щеше да каже или направи Дедж, когато му кажеха, че майката на Кенит планира да го вземе с нея.

— И колко време ще чакаме? — попита го Янтар.

Брашън сви рамене. Беше се върнал на кораба незабавно и ѝ бе разказал всичко. Беше заварил хората си да кормят тържествуващо две космати прасета, които бяха повалили с копия. Бяха искали да ловуват по-дълго, но той бе настоял целият екипаж да се върне на борда. Нямаше да поема рискове за каквато и да било възможност за измама.

Парагон беше останал мълчалив по време на разказа му. Янтар бе изглеждала дълбоко замислена. Сега корабът проговори:

— Не се притеснявай. Ще дойде. — Той извърна лице сякаш засрамен да не би да разчетат изражението му. — Тя обича Кенит колкото го обичах и аз.

Сякаш думите му я призоваха — Брашън забеляза раздвижване по сенчестата пътека. Миг по-късно майката на Кенит изникна на плажа. Тя погледна нагоре към Парагон и ръцете ѝ литнаха към устата без език. Загледа се в него. Зад нея се появи Дедж. Беше преметнал през рамо чувал, а в свободната си ръка държеше края на верига. В другия ѝ край се тътреше същинска развалина — мъж с дълга коса, блед и слаб като наръч съчки. Окованият мъж извърна очите си от светлината и замижа сякаш му причиняваше болка.

— Какво е това? — ужасено попита Янтар.

— Предполагам, че скоро ще разберем.

Зад тях изникна Сайла, бутаща количка с картофи и ряпа. Няколко привързани петли крякаха шумно върху зеленчуците. Янтар незабавно прозря за какво е всичко и скочи на крака.

— Ще видя какво можем да заделим за размяна. Щедри ли сме, или пестеливи?

Брашън сви рамене.

— Прецени. Съмнявам се, че имаме кой знае какво, но вероятно всичко, което не могат да си набавят сами, ще ги задоволи.

В крайна сметка целият обмен протече много лесно. Майката на Кенит беше качена на борда и незабавно се отправи към бака. Със себе си носеше опаковано платно. По-трудно беше да качат окования мъж. Той не успяваше да се покатери по стълбата и накрая трябваше да бъде пренесен на борда като товар. Вече на палубата, той се сви на кълбо и застена тихо. Белязаните му предмишници покриха главата му сякаш всеки миг очакваше удар. Брашън предположи, че му е коствало цялата му сила да стигне дотук. Янтар беше твърде щедра в търгуването си, като им даде игли и подобни принадлежности, а също и закопчалки, тъй като реши, че може да задели няколко от корабното сандъче с инструменти, както и дрехи и платове от сандъците на мъртвите моряци. Брашън се опита да не мисли за закупуването на храна за живите с притежанията на мъртвите, но това като че ли не притесняваше екипажа, а и Сайла беше възхитена. Щедростта на Янтар стигна далеч, за да обезоръжи враждебността и подозрението ѝ.

— Ще се грижите добре за Майка, нали? — попита тя, докато се приготвяха да отпътуват.

— Изключително добре — искрено обеща Брашън.

Сайла и Дедж ги гледаха от брега, докато заминаваха. Брашън стоеше на бака до майката на Кенит, докато вдигаха котвата. Зачуди се как щеше да се отнесе Кенит към хората на острова, след като откриеше колко лесно са предали майка му. После погледна към старата жена. Изглеждаше спокойна и с чиста съвест. Може би и той можеше да го постигне. Обърна се към Янтар.

— Премести нещата на Алтея от каютата на първия помощник в моята. Там ще настаним Майка. И махни оковите на този нещастник и го нахрани. Са знае защо тя го повлече с нас, но съм сигурен, че си има причина.

— Сигурна съм, че е така — отвърна Янтар с толкова странен тон, че Брашън се зарадва, щом тя пое по задачите си.

Докато котвата биваше вдигана и Брашън отправяше заповедите си, майката на Кенит остана на мястото си на бака. Извръщането на главата ѝ и одобрителните кимвания, докато екипажът изпълняваше задълженията си, показваха, че е запозната с дейностите на един кораб. Парагон започна да се движи и тя вдигна глава, ръцете ѝ, с изпъкнали по тях вени, пробягаха по предната част на парапета като лекото потупване на горда майка по раменете на сина ѝ.

Вятърът подхвана Парагон и той започна да пори вълните по пътя си извън заливчето, а старицата разопакова товара си. Брашън отново се присъедини към нея на бака. От жълтеникавото платно изникнаха три дебели, овехтели книги. Брашън свъси вежди.

— Корабни дневници — възкликна той. — „Дневниците на Парагон, Търговски жив кораб от Бингтаун на Прокълнатите брегове“. Парагон, това са твоите дневници!

— Знам — мрачно отвърна корабът. — Знам.

Зад него изхриптя дрезгав глас:

— Трел. Брашън Трел.

Брашън се обърна смаяно. Янтар подкрепяше приличния на скелет затворник от Ключалковия остров.

— Настоя, че трябва да говори с теб — започна с нисък глас майсторката.

Затворникът заговори през думите ѝ. Сините му очи се навлажниха, щом фиксира Брашън с печален поглед. Главата му се поклащаше неуморно в безцелен кръг. Ръцете му също потрепваха сковано.

— Аз съм Кайл Хейвън — прегракнало каза той, — и искам да се прибера у дома. Просто искам да се прибера у дома.

Глава двадесет и осма

Драконови сънища

Крилете на Тинтаглия пляскаха трескаво. Рейн стисна очи, щом плажът се надигна към него. Вятърът вееше ужасно; това щеше да е лошо. Ноктестите ѝ задни крака се спуснаха на плажа в дращещ бяг, тялото ѝ се строполи напред. Този път го задържа, стискащите ѝ нокти задълбочиха неизменните синини, които обгръщаха гърдите му. Той успя да се приземи на краката си, щом тя го пусна, и като залиташе, се отдръпна, за да може драцената да отпусне тежестта си на предните си крака. Рейн позалита още няколко крачки нататък, след което се свлече на мокрия пясък, неимоверно облекчен отново да е на земята.

— Драконите не са предназначени да се приземяват така — оплака се Тинтаглия.

— Хората не са предназначени да бъдат пускани така — уморено отвърна Рейн. Дори дишането болеше.

— Опитах се да ти го кажа, преди да започнем тази лудост.

— Иди да ловуваш — отвърна ѝ Рейн. Нямаше смисъл да разговаря с нея, когато беше гладна. Каквото и да обсъждаха, вината винаги беше негова.

— Едва ли ще намеря нещо на тази светлина — изпръхтя тя. Докато се подготвяше да отлети обаче, добави: — Ще се опитам да ти донеса прясно месо.

Винаги казваше така. Понякога в действителност се сещаше да го направи.

Рейн не се опита да се изправи, докато не усети вятъра, причинен от крилете ѝ, преминаващи над него. После се насили да стане на крака и да се заклатушка нагоре по плажа към края на някаква гора. Последва онова, което за него се бе превърнало в морен ритуал. Дърва. Огън. Прясна вода, ако наблизо се намираше такава, а ако не — вода от меха. Пестелива вечеря от запасите му, които вече бяха печално оскъдни. После се увиваше край огъня и спеше колкото можеше. Тинтаглия беше права за ловуването си. Късият зимен ден беше отминал бързо и звездите вече започваха да никнат в небето. Щеше да е ясно и студено. Поне тази нощ нямаше да го вали. Щеше само да мръзне.

Лениво се зачуди как ли се справяха хората му с работата, която Тинтаглия им беше възложила. Разкопаването на Дъждовната река беше опасно не само заради непредвидимото зимно прииждане на водите, но и заради киселинността ѝ. Онези от Татуираните, които си откупеха статус на Дъждовни Търговци чрез труда си, щяха да са си платили справедливо.

Зачуди се дали Бингтаун е успял да остане обединен и дали калсидците бяха предприели други нападения, откакто бе тръгнал. Тинтаглия беше безпощадна в унищожението на съдовете им. Вероятно само заплахата от дракон можеше да ги държи под контрол. По време на полета им над Вътрешния проход бяха забелязали множество калсидски съдове — както гребни, така и ветроходни кораби. Броят им го убеди, че плановете им включваха нещо по-значително от сломяването на Бингтаун. Всички кораби се движеха на юг. Пътуваха, както правеха калсидските бойни кланове — с един голям ветроходен кораб за провизии и няколко галери за нападения и битки. Веднъж бяха прелетели над опожарено село, вероятно пиратско селище, похитено от калсидците по пътя им на юг.

Тинтаглия често заплашваше корабите и галерите, които подминаваха, като очевидно се наслаждаваше на паниката, която предизвикваше. Равномерният ритъм на веслата се разколебаваше и нарушаваше, щом сянката ѝ преминеше над палубите им. Мъжете по палубите се присвиваха, а онези сред такелажа напускаха високите си местообитания. Веднъж Рейн видя как един мъж падна от мачтата и изчезна в морето.

Всеки съд, над който прелитаха, го оставяше в агония от съмнения. Беше ли Малта държана в плен на този кораб? Тинтаглия надменно го бе уверила, че ако се беше намирала толкова близо до мястото, където държаха Малта, тя щеше да я усети.

— Това е осезание, което ти не притежаваш и затова не мога да ти го обясня — снизходително добави тя. — Представи си да се опитваш да обясниш осезанието за миризма на някого, който няма такова. Онова, което звучи като своеволно, почти мистично умение е не по-различно от помирисването на ябълкови цветчета в тъмното.

Сърцето на Рейн се изпълни до пръсване с надежда, а безпокойството го раздираше ежедневно. Всеки изминал ден беше поредният, в който не беше с нея и по-лошо: поредният, в който Малта беше в плен на калсидците. Той прокле въображението си, че го тероризира с образи на Малта в нечии груби ръце. Докато лежеше близо до огъня, се надяваше, че тази вечер няма да сънува. Твърде често сънищата му за Малта се превръщаха в кошмари. И все пак, да се опитва да не мисли за нея, докато се унася, беше като да се опитва да не диша. Спомни си последния път, в който я беше съзрял. Нехайни относно каквото и да било приличие, двамата бяха сами и той я държеше в прегръдките си. Тя беше помолила да види лицето му, но той ѝ беше отказал.

— Можеш да ме видиш, когато кажеш, че ще се омъжиш за мен — бе ѝ казал. Понякога, в сънищата му, когато най-накрая я държеше в безопасност в обятията си, Рейн лекомислено ѝ позволяваше да повдигне булото му. Тя винаги се дръпваше ужасено и се опитваше да се отскубне от прегръдката му.

Така нямаше да стане. Никога нямаше да заспи с подобни мисли.

Вместо това си припомни Малта, стояща до един прозорец, взираща се над Трехог, докато той прокарваше четка през гъстата ѝ черна коса. Беше като тежка коприна в облечените му в ръкавици ръце и уханието ѝ достигна ноздрите му. Бяха заедно и тя се бе намирала в безопасност. Пъхна една от медните ѝ капки в устата си и се усмихна на сладостта.

Тъкмо беше задрямал и Тинтаглия се върна. Събуди го, както правеше винаги, като добави твърде много топливо в огъня му. По превърнал се в навик обичай, тя легна до него, между тялото му и нощта. Извивката на тялото ѝ пленяваше топлината от огъня около него. Трупите, които беше хвърлила в огъня, се затоплиха, после се разгоряха и Рейн потъна в дълбок сън.

В съня си за пореден път прокарваше четка по блестящата дължина на косата на Малта, но този път тя се взираше над носа на кораб. Нощта беше ясна и студена. Звездите искряха ярко над нея, пронизвайки зимната нощ. Той чу плющенето на платно на вятъра. На хоризонта, черните форми на острови закриваха звездите — искрящи звезди, които заплуваха, щом тя погледна нагоре към тях, и той разбра, че в очите ѝ имаше сълзи.

— Как стигнах до това да съм толкова сама? — попита тя нощта. Сведе глава и той почувства топлите капки на сълзите надолу по бузите ѝ. Сърцето му се сви. В следващия момент обаче се изпълни с гордост, щом тя вдигна повторно глава, решително стиснала челюсти. Почувства я как си поема дълбоко дъх и стоя до нея, докато изправяше рамене и отказваше да се предаде на отчаянието.

В този миг Рейн разбра, че не желае нищо толкова силно, колкото да бъде до нея. Тя не беше някаква гукаща гълъбица, която да бъде закриляна и пазена. Беше тигрица, силна като вятъра, който я брулеше, партньор, на какъвто един мъж от Дъждовните земи можеше да разчита. Силата на чувството му се изля и се обви около нея като одеяло.

— Малта, скъпа моя, моята сила е за теб — прошепна той. — За теб са силата и надеждата ми.

При думите му Малта рязко извърна глава.

— Рейн? — попита нощта. — Рейн?

Надеждата в гласа ѝ го запрати в будно състояние. Зад него, по люспестото тяло на Тинтаглия стържеха пясък и камък, докато драцената се раздвижваше.

— Виж ти — сънено каза тя. — Изненадана съм. Мислех, че само Древен може да броди насън самостоятелно.

Той вдиша дълбоко.

— Беше като да споделям сънната кутия с нея. Беше истинско, нали? Бях с нея, докато тя стоеше там.

— Несъмнено беше споделяне с нея и беше истинско. Но не знам какво имаш предвид под сънна кутия.

— Това е устройство на хората ми, което понякога се използва от любовници, на които им се налага да бъдат разделени. — Думите му заглъхнаха и спряха. Нямаше да споменава, че подобни кутии работеха, защото съдържат дребно количество прах от магическо дърво, примесено със силни сънни билки. — Обикновено когато любовниците се срещнат в подобни сънища, споделят онова, което си представят. Но тази нощ се почувствах сякаш Малта беше будна, но аз бях с нея, в съзнанието ѝ.

— Така е — самодоволно изтъкна драцената. — Срамота е, че не си по-вещ в подобно сънно пътуване. Ако беше, можеше да я известиш за себе си и тя щеше да ти каже къде да я намериш.

Рейн направи гримаса.

— Видях звезди. Знам накъде се е насочил корабът ѝ. И знам, че не изпитваше болка, нито пък беше държана по някакъв начин. Драконе, нямаш представа колко окуражаващо е това за мен.

— Нямам ли? — меко се засмя драцената. — Рейн, колкото по-дълго сме в близост един до друг, толкова повече преградите между нас ще изтъняват. Древните, които можеха да сънебродстват, бяха все приятели на драконите. Подозирам, че новооткритата ти дарба има същия източник. Погледни се. Всеки ден придобиваш повече и повече от моя облик. С медни очи ли си роден? Съмнявам се. А още повече се съмнявам, че са светели както сега. Гърбът те боли заради растежа ти. Погледни ръцете си, погледни как ноктите ти се втвърдяват, за да заприличат на моите. Дори сега светлината от огъня танцува по бляскавите люспи върху челото ти. Даже и обвит в пашкулите си, моят вид е оставил отпечатъка си върху твоя. Сега, когато драконите са живи и отново ходят по света, онези, които пожелаят да са наши приятели, ще носят символите на това сдружение. Рейн, ако си намериш партньор и станеш баща, ще получиш следващото поколение от Древни.

Думите ѝ секнаха дъха му. Той седна изправено, зинал към нея. Драцената разтегна широко страховитите си челюсти от веселие и заговори в съзнанието му. Отвори мислите си за мен. Позволи ми да видя звездите и островите, които си зърнал. Може би мога да разпозная нещо. Утре ще продължим търсенето си на жена, достойна да бъде майка на Древни.

Малта направи няколко несигурни крачки в мрака.

— Рейн? — прошепна отново, сърцето ѝ туптеше оглушително. Знаеше, че е безумно. Но беше изглеждало толкова реално. Беше почувствала допира му върху косата си, беше усетила аромата му във въздуха… Не можеше да е истина. Дължеше се единствено на детинското ѝ сърце, лелеещо по изгубено минало. Дори да можеше да се върне в Бингтаун, никога нямаше да е същата като преди. Поръбеният белег на челото ѝ беше достатъчно позорен, а към него щяха да бъдат добавени и слухове и клюкарстване. Самият Рейн може би все още щеше да я иска, но семейството му не можеше да позволи техния брак. Тя беше съсипана жена. Единственият социално приемлив край за нея в Бингтаун беше да живее простичко, скрита от хорските очи. Тя стисна зъби и позволи на гнева да бъде нейна сила. Никога нямаше да се върне към това. Щеше да си проправи път сред прилива от нещастие и да съгради нов живот за себе си. Мечтите по миналото можеха само да я осакатят като я накарат да бленува. Малта решително остави мислите за Рейн настрана и трезво оцени единствените ѝ останали средства. Разполагаше с тялото и ума си — и щеше да ги използва.

Беше се промъкнала на палубата в нощта, за да бъде сама, далеч от двамата мъже, които понастоящем ѝ вгорчаваха живота. Всеки от тях продължаваше с упоритите си опити да притежава тялото ѝ. Капитан Ред виждаше себе си като неин водач в плътските удоволствия; сатрапът гледаше на тялото ѝ както дете на захарна залъгалка, като на физическа утеха за времената, в които бяха принудени да стоят затворени. Жадното ухажване на единия и напиращите молби на другия я караха да се чувства омърсена и изтощена. Всеки от тях трябваше да бъде обезкуражен, но без напълно да им отрича възможността. Беше открила, че в това отношение мъжете бяха подвластни на въображението си. Стига да си въобразяваха, че може да отстъпи, и капитан Ред, и сатрапът щяха да продължат със стремежа си да я впечатлят. От капитана можеше да придобие малките свободи, които правеха живота ѝ поносим: можеше да се разхожда сама по палубата, да вечеря на масата му и да изразява мнението си почти свободно. От самохвалните истории на сатрапа за величествения му двор черпеше информация. Надяваше се да я използва, за да откупи свободата им от Кенит.

А Малта беше решена да откупи освен себе си, и Косго. Някак по време на пленничеството си със сатрапа, той се бе превърнал в нейно притежание. Колкото и да беше досаден, тя изпитваше собственическо чувство към него. Пазеше го жив и непокътнат. Ако някой щеше да спечели от стойността му като заложник, това щеше да е Малта Вестрит. Сатрап Косго щеше да бъде ключът към нейното оцеляване в Джамаилия. Щом бъдеше предаден на джамаилските си откупвачи, тя щеше да тръгне с него. Дотогава щеше да е станала незаменима за него.

Призова куража си още веднъж. Ужасяваше се от тези сесии с Косго. Остави косата си — последният ѝ признак на красота, дълга и пусната, сякаш все още беше момиче, отиде до малката каюта и почука.

— Защо си правиш труда? — извика той горчиво. — Ще влезеш независимо дали искам компанията ти, или не.

— Така е, велики — призна тя, докато влизаше. Стаята беше тъмна, като се изключи една трепкаща лампа. Усили фитила и седна в подножието на леглото му. Сатрапът седеше прегърбен върху възглавницата, вдигнал колене до брадичката си. Малта беше знаела, че ще е буден. Той спеше през деня, а през нощта изпадаше в мрачно настроение. Доколкото можеше да прецени, не беше напускал каютата, откакто се бяха качили на борда. Изглеждаше много млад. И много намусен. Тя успя да се усмихне. — Как си тази вечер, велеславни сатрапе?

— Както бях и миналата вечер. Както ще съм и утре вечер. Нещастен. Болен. Отегчен. Предаден. — Последното го изрече, докато се взираше обвинително в нея.

Тя не реагира.

— Всъщност изглеждаш много по-добре. Но в тази малка стая е задушно. Отвън е излязъл хладен бриз. Помислих, че може да поискаш да се присъединиш към мен в една обиколка на палубата.

Морската му болест най-сетне беше преминала. През последните два дни апетитът му се беше повишил. Простата корабна храна, която му носеше, не се беше променила, но той бе престанал да се оплаква от нея. Тази вечер погледът му беше ясен за първи път, откакто го познаваше.

— Защо ми е да го правя?

— За разнообразие, ако не за нещо друго — предложи тя. — Вероятно великият ще се наслади…

— Престани — изръмжа Косго с глас, който Малта никога преди не беше го чувала да използва.

— Велеславни сатрапе?

— Престани да ми се подиграваш. Велики това и Могъщи онова. Не съм нищо от това, вече не. А ти ме презираш. Така че спри да се преструваш в противното. Оскърбяваш и двама ни.

— Звучиш като мъж — възкликна тя, преди да успее да се спре.

Той я погледна злостно.

— Като какво друго да звуча?

— Заговорих, без да помисля, милорд — излъга тя.

— Правиш го често. Както и аз. Това е едно от малкото неща, които харесвам в теб — язвително отвърна той.

Малта съумя да задържи усмивката си, като си припомни, че той ѝ принадлежеше. Косго се размърда върху леглото си, след което спусна краката си на пода. Изправи се колебливо.

— Много добре тогава — обяви неочаквано. — Ще изляза.

Тя прикри изненадата си като скова усмивката си. Намери наметало и го загърна с него. Дрехата висеше върху отслабналото му тяло. Малта отвори вратата и сатрапът мина пред нея, задържайки едната си ръка на стената, и я изненада като хвана ръката ѝ. Вървеше като недъгав, с малки, колебливи крачки, но тя устоя на подтика си да го пришпори. Отвори му външната врата и свежият зимен вятър задуха край тях. Косго въздъхна и спря.

Тя си помисли, че ще се върне обратно, но той продължи да се олюлява напред. Стигнаха до откритата палуба и сатрапът уви наметалото плътно около себе си, като че ли беше много по-студено, отколкото беше в действителност. Огледа се навсякъде, включително и нагоре, преди да напусне корабната пристройка. Влачейки краката си като старец, закрета към парапета, за да отправи поглед над ширналата се вода и нагоре към нощното небе сякаш беше чуждоземен пейзаж. Малта застана до него, без да продума. Косго пуфтеше сякаш току-що беше пробягал цяло състезание. След време отбеляза гласно:

— Светът е необятно и диво място. Не го бях осъзнавал напълно, докато не напуснах Джамаилия.

— Велеславни сатрапе, сигурна съм, че благородниците и баща ти са изпитвали нужда да предпазят наследника на Перления трон.

— Имаше такова време — поде той колебливо. На челото му се появи бръчка. — Като да си спомняш друг живот. Когато бях момче, яздех и ходех на лов със соколи. Една година, когато бях на осем, предизвиках вълнение, след като се включих в Летните надбягвания. Надпреварвах се с други момчета и млади мъже от Джамаилия. Не спечелих. Въпреки това баща ми ме похвали. Но аз бях съкрушен. Разбираш ли, не знаех, че мога да загубя… — Гласът му затихна, но Малта почти можеше да види напрегнатостта на мислите му. — Те, виждаш ли, бяха пропуснали да ме научат на това. Можех да го науча, докато бях млад. Но те отнемаха нещата, в които не успявах, и хвалеха всеки мой успех сякаш беше нещо възхитително. Всичките ми учители и съветници ме уверяваха, че съм чудо, и аз им повярвах. Само че започнах да виждам разочарованието в очите на баща ми. Когато бях на единадесет, започнах да опознавам мъжките удоволствията. Благородници и чуждестранни сановници ми подаряваха хубави вина, примамливи смеси за пушене и обиграни жени и аз вкусих от всичко. И, о, как преуспявах с тях. Правилната смес за пушене, правилното вино, правилната жена може да направи всеки мъж брилянтен. Знаеше ли? Аз не го знаех. Мислех си, че всичко е заради мен. Блестящ като величественото бижу на цяла Джамаилия. — Той рязко се извърна от морето. — Върни ме обратно вътре. Сгреши. Тук е студено и противно.

— Разбира се, велеславни сатрапе — промълви Малта. Тя му предложи ръката си и той я прие, треперещ от студа, като се облягаше на нея през целия път обратно до каютата му.

След като влезе в стаята, остави наметалото да се смъкне на пода. Покатери се в леглото си и придърпа високо завивките.

— Иска ми се Кеки да беше тук — потръпна той. — Тя винаги успяваше да ме стопли. Когато друга жена не успяваше да ме развълнува, тя успяваше.

— Ще те оставя да почиваш, велеславни сатрапе — припряно се извини Малта.

Гласът му я спря при вратата.

— Какво ще стане с мен, Малта? Знаеш ли?

Прямият въпрос я спря.

— Не зная, милорд — смирено призна тя.

— Ти знаеш повече от мен. За първи път, откакто станах сатрап, мисля, че разбирам какво се предполага да правят компаньонките на трона… малко от моите го правеха. Трябва да знаят подробностите на онова, за което не ми е останало време или възможност да науча. И трябва да бъдат искрени. Не ласкаещи или тактични. Искрени. Затова кажи ми. Какво е положението ми? И какво ще ме посъветваш?

— Аз не съм придворна съветничка, сатрап Косго.

— Напълно вярно. И никога няма да бъдеш. Независимо от това засега ще трябва да изпълняваш длъжностите на такава. Кажи ми. Какво е положението ми?

Малта пое дълбоко дъх.

— Предполага се да си подарък за краля на Пиратските острови Кенит. Капитан Ред мисли, че Кенит ще те даде за откуп на онзи, който предложи най-висока цена, но дори това не е сигурно. Ако Кенит го направи и ако всичко, което можеш да му донесеш, са пари, за него няма да има значение дали купувачът е твой приятел или враг. Капитан Ред ме призова да разбера кой от благородниците ти ще предложи най-много за теб.

Сатрапът се усмихна горчиво.

— Предполагам това означава, че вече знаят кой от враговете ми ще наддава за мен.

— Не знам. — Малта се замисли усилено. — Мисля, че трябва да разсъдиш кой от съюзниците ти може да предложи тлъста награда за живота ти. Когато дойде времето, трябва да му напишеш писмо с молба да те откупи.

— Глупаво дете. Няма да стане така. Сам ще преговарям за откупа си с Кенит, ще му издам акредитиви и ще настоявам да ми осигури проход към Джамаилия. Аз съм сатрапът, забрави ли?

— Милорд — поде колебливо Малта. Тя стегна гласа си. Той искаше искреност. Да видим какво щеше да направи с нея. — Има други, които гледат на положението ти по друг начин. Кенит няма да приеме акредитации от теб или от когото и да било. Той ще иска откупа ти в суха пара и ще иска да я види, преди да те пусне. Изобщо няма да го е грижа от кого идва: верни на теб благородници или онези, които не желаят да се върнеш в Джамаилия — Нови Търговци, калсидци, които могат да те използват като заложник — няма да го е грижа. Затова трябва да помислиш, и то добре, за самия себе си. Чия преданост е неопровержима? Кой е и достатъчно верен, и разполага с достатъчно богатство да купи свободата ти?

Сатрапът се засмя.

— Отговорът на това е изключително прост. Никой. Няма благородник, чиято преданост да е неопровержима. Що се отнася до богатство, е, че то най-богатите ще спечелят най-много от изчезването ми. Ако загина, някой друг трябва да стане сатрап. Защо да използваш богатството си да откупиш заемащия трона, след като самият трон може да бъде твой?

Малта мълчеше.

— Значи никой няма да те откупи? — попита тихо.

Той отново се засмя и този път смехът му беше още по-крехък.

— О, със сигурност ще бъда откупен, както и ти заедно с мен. Ще бъдем откупени от онези, които най-силно се нуждаят да изчезна без свидетели. — Сатрапът се завъртя към стената. — Ще бъдем откупени от онези, които ликуваха най-шумно при отплаването на кораба ми от Джамаилия. От онези, които заговорничиха да ме изпратят на това злощастно приключение. Не съм глупав, Малта. Бингтаунските Търговци бяха прави: имаше заговор и той трябва да е включвал благородници и калсидски дипломати, дори Нови Търговци. Те захапаха ръката, която ги храни, защото всеки си мислеше, че веднъж щом тази ръка бъде премахната, всеки може да претендира за лъвския пай.

— Тогава те ще се боричкат над това разделение дори и сега — осмели се Малта. — Всичко се свежда до сделка. Баба винаги казваше: „Виж кой има най-голяма изгода.“ — Малта свъси вежди, пренебрегвайки подръпването на кожата около белега ѝ. — Тя ми каза, че когато искаш да се включиш в сделка, която сключват други, трябва да търсиш онзи, който печели най-малко. Подсили претенцията му и той ще те приеме за партньор. Така че кой ще спечели най-малко от свалянето ти от трона?

— О, хайде стига! — Той звучеше отвратен, докато отново се завърташе към нея. — Това е унизително! Ще сведеш живота ми и съдбата на трона до разправиите на търговци — изсумтя презрително. — Но какво друго да очаквам от дъщеря на Търговка? Целият ти живот е бил купуване и продаване. Без съмнение майка ти и баба ти са гледали на краткотрайната ти красота като на нещо, което да използват за разменна монета. Търговецът Рестарт със сигурност мислеше така.

Малта застана по-изправено. Не заговори, докато не се убеди, че се владее. Бронята ѝ, реши тя, трябваше да е непроницаема за подобни подигравки.

— Търговците се пазарят за стоки. Сатрапите и благородниците се пазарят за власт. Ти, благородни, велеславни сатрапе, се заблуждаваш, ако мислиш, че има голяма разлика в интригите.

Косго не изглеждаше впечатлен, но не оспори заключението ѝ.

— Е, тогава, за да отговоря на въпроса ти: всички имат изгода от отсъствието ми. Или поне всички благородници с пари или влияние.

— Тогава това е отговорът. Вземи предвид онези без пари или влияние. Те са твоите съюзници.

— Ах, колко прекрасни съюзници. С какво ще купят свободата ми? С пръчки и камъни? Тор и прах?

— Преди да обмислиш как ще купят свободата ти, трябва да помислиш каква ще е ползата им. Накарай ги да видят, че ще е в тяхна полза да те освободят, и те ще намерят средствата. — Тя разхлаби плаща си и седна в края на леглото. Сатрапът седна в леглото, за да застане лице в лице с нея. — Мисли сега.

Сатрапът на цяла Джамаилия облегна глава назад върху стената. Бледната кожа и тъмните кръгове под очите го караха да изглежда по-скоро като тежко болно дете, отколкото като разтревожен владетел.

— Няма смисъл — каза безнадеждно. — Всичко е твърде далече. Никой в Джамаилия няма да се вдигне за моята кауза. Враговете ми са твърде много. Ще бъда продаден и заколен като празнично агне. — Той завъртя очи и се взря в нея. — Виждаш ли, Малта, не всичко може да се разреши с твоята Търговска етика за купуване и продаване.

Внезапно в ума ѝ разцъфна идея.

— Но какво, ако може, велеславни сатрапе? — Тя се приведе напрегнато. — Ако успея да спася теб и трона ти с моята Търговска етика, какво ще спечеля аз?

— Не можеш, така че защо изобщо да го обмисляш? — Косго ѝ махна с вяла ръка. — Върви си. Глупавата ти идея за разходка сред студа на палубата ме изтощи. Сега ще спя.

— Не, няма — дръзко му отвърна Малта. — Ще лежиш буден и ще се самосъжаляваш. Така че вместо това приеми предизвикателството ми. Казваш, че не мога да те спася. Аз мисля, че мога. Предлагам да се обзаложим. — Тя вирна брадичка. — Ако те спася, ще бъда спасена заедно с теб. Ще ми дадеш длъжност като…

— О, недей да искаш да бъдеш моя придворна съветничка. Ще е твърде унизително. Със същия успех можеш да ме помолиш да се оженя за теб.

В нея припламна искрица гняв.

— Уверявам те, не бих се принизила чак дотам. Не. Ще назначиш мен и семейството ми за твои представители в Бингтаун и Дъждовните земи. Ще припознаеш Бингтаун и Търговците като независима единица. На семейството ми, на рода Вестрит, ще бъде дадено специалното право да представляват джамаилските интереси в Бингтаун. — Лека усмивка изгря на лицето ѝ, докато пълната брилянтност на идеята ѝ не засия в съзнанието ѝ. С подобно постижение щеше да може да се завърне в Бингтаун. Никакъв белег или позор нямаше да останат запомнени при наличието на подобна победа. Щеше да е решителната сделка, най-добрата размяна, която някой търговец бе сключвал някога. Дори на баба ѝ щеше да ѝ се наложи да се гордее с нея. Семейството на Рейн даже можеше…

— Искаш целия Бингтаун за себе си! Този облог е нелеп!

— Дали? Предлагам ти и трона, и живота ти в замяна. — Тя килна глава. — Независимостта на Бингтаун и без това на практика е налице. Само ще признаеш онова, което вече съществува, и ще направиш възможно Джамаилия и Бингтаун да продължат в приятелски взаимоотношения. Да изгубиш този облог ще означава само, че ще трябва да предприемеш този така или иначе мъдър начин на действие.

Той се взираше в нея.

— Чувал съм и преди да се говори в полза на това. Не съм сигурен, че съм съгласен. Но как ще ми върнеш свободата и трона?

— Покажи ми моята изгода и аз ще открия начин. — Тя се усмихна. — Съгласен ли си?

— О, съгласен съм — нетърпеливо се сопна сатрапът. — И без това този облог е нелеп и нямаш никакъв шанс да го спечелиш. Защо пък да не се съглася?

— И ще ми съдействаш да го спечеля — натисна тя.

Той се навъси.

— И как трябва да направя това?

— Като се стремиш да се представиш на нашите пленители както ти кажа и като се съгласиш с онова, което ще им кажа. — В нея се трупаше вълнение. Фаталистичното поражение, което бе изпитвала по-рано тази вечер, се бе изпарило. Значи всичко, което ѝ оставаше на разположение, беше умът ѝ. Вероятно това беше всичко, от което изобщо се бе нуждаела.

— Какво възнамеряваш да им кажеш?

— Още не съм сигурна. Но ти ме накара да се замисля, когато каза, че в Джамаилия няма никой, който да има полза от връщането ти на власт. — Тя замислено задъвка устната си. — Мисля, че трябва да открием начин, по който най-вече самите пирати да спечелят от връщането ти на власт.

Глава двадесет и девета

Жените на Кенит

Помнещата и Молкин не спореха. На Шривър почти ѝ се искаше да го правеха. Това щеше да означава, че поне единият от тях бе достигнал решение. Вместо това те обсъждаха до безкрай какво се беше случило, какво можеше да се случи и какво можеше да означава. През приливите, откакто плетеницата на Молкин бе отказала да убие другия кораб, змиите се бяха влачили след Мълния и чакаха да видят какво ще последва. Самата Мълния почти не им говореше, въпреки натякващите въпроси на Помнещата. Сребърното същество изглеждаше погълнато от някаква собствена дилема. Губеща търпение заради нерешителността, сдържаността ѝ се олющваше като остаряла кожа. С всеки следващ прилив тя изпитваше чувство на загуба. Времето течеше и оставяше змиите след себе си. Тя губеше сила и телесна маса. И по-лошото беше, че не можеше да задържи мислите си ясни.

— Стопявам се — каза на Сесурея, докато се полюшваше заедно с морето. Бяха се закотвили един до друг за през нощта. Течението тук беше леко неприятно; непрекъснато разбъркваше тинята и правеше водата мътна. — Прилив след прилив следваме този кораб. Докога? Молкин и Помнещата винаги плуват в сянката ѝ и говорят само помежду си. Токсините, които изпускат към корпуса на кораба, имат особен вкус и не ни носят плячка. Многократно ни обясняват, че трябва да сме търпеливи. Търпение имам, но изгубих издръжливост. Докато стигнат до решение, ще съм твърде слаба да пътувам с плетеницата. Какво чака Молкин?

Известно време Сесурея мълча. Когато синята змия най-накрая заговори, в гласа ѝ имаше повече почуда, отколкото укор.

— Никога не съм си представял, че ще те чуя да критикуваш Молкин.

— Следваме го отдавна и никога не съм поставяла под съмнение мъдростта му — отвърна тя. Покри за кратко очите си против носещата се тиня. — Иска ми се отново да ни поведе. Него бих следвала, докато плътта ми вече не може да придържа костите ми в едно цяло. Сега обаче той се съобразява и с Помнещата, и със сребристия кораб. Приемам мъдростта на Помнещата, но кое е сребристото създание, че да трябва да се бавим, за да изпълним волята ѝ, докато сезонът ни за опашкулване изтича?

— Не кое е сребристото създание, а какво. — Неочаквано до тях се появи Молкин. Фалшивите му очи-петна сияеха слабо в мътната вода. Той се закотви, след което се уви веднъж около двамата. Шривър благодарно отпусна хватката си върху камъка. Щеше да си почива по-пълноценно, докато Молкин я държеше.

— Изморена съм — извини се тя. — Не се съмнявам в теб, Молкин.

Водачът им ѝ заговори меко:

— Ти не се съмняваше в мен дори когато се двоумях. Знам, че си платила за тази си преданост. Боя се, че цената, която всички плащаме за нерешителността ми, е твърде висока. Помнещата вече ми го изтъкна. Плетеницата ни се състои предимно от мъжки. Няма да постигнем много, като се опашкулим и излюпим, ако сме отлагали толкова дълго, че нито една кралица да не се възроди.

— Отлагали? — тихо попита Шривър.

— Това обсъждаме. Всеки прилив, прекаран в мотаене, ни отслабва. Но без водач няма смисъл да продължаваме, защото този свят не отговаря на спомените ни. Дори Помнещата не е сигурна за пътя. Нуждаем се от насоката на Мълния, така че трябва да я изчакаме. Предвид колко сме отслабнали, ще се нуждаем и от закрилата ѝ.

— Защо ни кара да чакаме? — Сесурея, прям както винаги, премина към същината на проблема.

Молкин изпусна отвратен звук и от гривата му се понесе облак отрови.

— На този въпрос ни е дала множество отговори и пак не ни е отговорила. Помнещата мисли, че е по-зависима от променчивата помощ на човеците, отколкото признава. Както ти казах, всичко се свежда до това какво е. Тя настоява, че е дракон. Ние знаем, че не е.

— Не е? — протръби смаяно Сесурея. — Тогава какво е?

— Какво значение има? — изстена Шривър. — Защо не може просто да ни помогне, както каза?

Молкин заговори успокояващо, но думите му бяха предупредителни.

— За да ни помогне, ще трябва да измоли помощ от човеците. Макар че настоява, че е пълноценен дракон, не мисля, че може да се унизи да го направи. — Той говореше бавно. — Преди да може да ни помогне, трябва да приеме онова, което е. Помнещата я насърчава да го направи. Тя знае много за един двукрак, който е на борда. Уинтроу ѝ помогнал да избяга от Чуждите. Като го докоснала, го познала. Той бил пълен с познание за един кораб, мисли, които Помнещата по онова време не могла да схване изцяло. Сега започва да навързва нещата. Опитваме се да пробудим другата част от кораба, да ѝ дадем сили да изплува отново. Да накараш подобно създание да се събуди, е бавен процес. Била е едновременно и слаба, и непроявяваща желание. Но в последно време започна да се размърдва. Все още може и да успеем.

Кенит балансираше подноса в едната си ръка и завъртя ключа в ключалката с другата. Не беше лесно, тъй като сръчността му се нарушаваше от ясно изразено треперене. Една нощ и един ден бяха минали от последния път, в който влезе в тази стая. Оттогава не беше спал и почти не беше ял. Беше избягвал бака и фигурата, беше избягвал Ета и Уинтроу. Не можеше напълно да си спомни как бе прекарал тези часове. Някои от тях беше прекарал на мачтата. Наскоро Соркор му беше дал дървен крак, който отдолу си имаше врязани жлебове. Това беше бил първият път, в който ги бе изпробвал напълно, и беше останал доволен. От наблюдателницата можеше да обхване с поглед цялото си владение. Змиите играеха в гребените на вълните около кораба, а вятърът го засилваше напред. С вятър в лицето той бе сънувал, наслаждавайки се многократно на прекараното време насаме с Алтея Вестрит. Не само дисциплината и въздържанието го държаха надалеч от нея. Очакването си имаше собствен чар. Бе изчакал страстта му отново да достигне връхната си точка, преди да се върне тук. Сега стоеше пред вратата, разтърсван от копнеж.

Щеше ли да я вземе отново? Още не беше решил. Възнамеряваше да отрече всичко, ако тя беше достатъчно будна да го обвини. Щеше да е толкова състрадателен, толкова загрижен за страховете ѝ. В контролирането на нечия чужда реалност имаше такава власт… Никога преди не беше го осъзнавал.

— Какъв ужасен кошмар — прошепна с престорено съчувствие и почувства напиращата самодоволна усмивка, която заплашваше да покори лицето му. Той овладя изражението си и се опита да се успокои. Няколко дълбоки вдишвания по-късно Кенит отвори вратата и влезе в полумрака.

Гаснещият зимен следобед слабо осветяваше стаята. Тя се беше сгушила под завивките на леглото, дълбоко заспала. Малката стая беше наситена с острата миризма на повръщано. Той се облегна на патерицата си, за да затвори вратата, и сбърчи нос заради смрадта. Така нямаше да стане; подобна миризма беше крайно непривлекателна. Разваляше всичко. Щеше да му се наложи да ѝ даде допълнителна доза от успокоителното с мак и мандрагора и да изпрати корабния юнга да изтърка хубаво стаята, докато Алтея спеше. Горчиво разочарован, Кенит остави подноса на масата.

Цялата ѝ тежест се стовари между плешките му. Той се строполи — поднос, патерица, храна, всичко падна заедно с него в дрънчаща бъркотия. Главата му се удари в ръба на масата, докато падаше. Ръцете ѝ стиснаха гърлото му. Кенит се замята насам-натам, като прибра брадичка към гърдите си, за да ѝ попречи да го стисне по-здраво. Бе опряла коляно в кръста му, но той се претърколи и тя падна с него. Рефлексите ѝ бяха бавни, притъпени от опиатите. Ако той все още имаше два крака, нямаше да има шанс срещу него. При настоящото положение обаче Кенит успя да хване китката ѝ за съвсем кратко, преди тя да се отдръпне рязко от него. Издърпа се на крака, задъхана и олюляваща се, и отстъпи от него в малкото помещение, докато той се изправяше на ръце и коляно. Очите ѝ бяха широко отворени и черни. Патерицата му беше паднала далеч от досега му. Той се запромъква към нея.

— Копеле! — изхриптя задъхано тя. — Безсърдечно животно!

Той изимитира недоумение.

— Алтея, какво те прихваща?

— Ти ме изнасили! — дрезгаво изграчи тя. Думите ѝ се извисиха до вик, без да се интересува кой може да чуе. — Ти ме изнасили. Уби екипажа ми и изгори кораба ми. Ти уби Брашън! Плени Вивачия! Всичко е твое дело!

— Не говориш смислено. Скъпа моя, умът ти е объркан. Успокой се! Не искаш да се посрамиш пред целия екипаж, нали?

Кенит я видя как се оглежда наоколо за оръжие. Не беше преценил добре колко опасна беше. Въпреки остатъчното действие на опиата, с което се бореше, мускулите ѝ се стегнаха конвулсивно. Той познаваше погледа на убийството; беше го виждал достатъчно често в огледалото. Хвърли се към патерицата си, но в следващия миг Алтея скочи не към него, а към вратата. Тя тромаво се захвана с резето, след което рязко отвори вратата и се блъсна в касата, докато се олюляваше отвъд прага. Видя я как се удря в отсрещната стена, задържа се, а после се заклатушка нагоре по стълбата към палубата.

Фигурата. Опитваше се да се добере до фигурата. Кенит постави патерицата под мишница, хвана се за ръба на масата и се издърпа на крака. Алтея щеше да получи изненада, ако стигнеше чак до бака. Там нямаше да открие Вивачия, която да помоли за помощ. Изкушаваше се да ѝ го позволи, но не можеше да допусне да фучи и беснее пред екипажа му. Ами ако Уинтроу и Ета я чуеха?

Кенит достигна вратата и надникна навън. Алтея бе забавила крачка. Подпираше се на стената и се препъваше упорито напред. Тъмната ѝ коса висеше като провиснала завеса около лицето ѝ. Беше облечена в дрехите на Уинтроу, напоени с разсипана храна и повръщано. Вероятно се беше събудила, облякла, а после се беше свила там, в очакване да се появи. Завиден план, предвид колко мак ѝ беше дал. Почти ѝ се възхищаваше. Трябваше да увеличи дозата.

Силуетът на моряк се появи в рамката на вратата в края на помещението. Кенит повиши заповедно глас:

— Задръж я. Върни я в стаята ѝ. Тя не е добре. Нападна ме.

Фигурата направи две крачки в мрачната кабина и Кенит внезапно осъзна грешката си. Морякът беше Уинтроу.

— Лельо Алтея? — попита невярващо Уинтроу. Той ѝ предложи ръката си за опора, но тя го отхвърли презрително. Кенит се съмняваше, че го е разпознала. Вместо това Алтея вдигна трепереща ръка, за да посочи Кенит.

— Той ме изнасили! — Тя отметна глава, за да погледне през разчорлената си коса към момчето. — А корабът ми е приклещен надълбоко в мрака. Упоена съм. Болна съм. Помогни ми. Помогни на нея. — Думите ѝ се отцедиха заедно със силата ѝ. Тя се опря в стената и се свлече надолу по нея, Уинтроу стоеше прикован от ужас. Главата ѝ се залюля като на отровена котка. За почуда на Кенит, бе пристигнал друг моряк. Тогава, по-лошо от всичко, той чу гласа на Ета зад себе си.

— Какво каза тази кучка? — попита бясно тя.

Кенит се извърна бързо към нея.

— Тя е болна. Не говори смислено. Нападна ме. — Поклати глава. — Изглежда, загубата на спътниците ѝ я е накарала да полудее.

Очите на Ета се ококориха.

— Кенит, ти кървиш! — възкликна ужасено.

Той вдигна ръка към челото си и пръстите му се обагриха в червено. Беше си ударил главата по-силно, отколкото предполагаше.

— Нищо не е. Ще се оправя. — Той се овладя и заговори едновременно заповедно и загрижено: — Уинтроу. Бъди предпазлив, но нежен с нея. Тя не знае какво говори. Гледката на горящия Парагон е объркала ума ѝ.

— Достатъчно здравомислеща съм, изнасилвач, убиец такъв! — изръмжа Алтея. Думите ѝ се сливаха. Тя се замята наоколо в опит да се изправи.

— Лельо Алтея! — Уинтроу беше шокиран. Кенит можеше да види ужаса, изписан по лицето на момчето. То приклекна и помогна на жената да се изправи. — Имаш нужда от почивка — състрадателно предложи той. — Изживяла си голям стрес.

Алтея се хвана за раменете на Уинтроу и го погледна сякаш беше насекомо. Той смаяно се взираше в нея. Като се изключеха израженията им, двамата много си приличаха. Това напомни на Кенит за старите изображения на Са, мъжко и женско, лице в лице върху древните монети. Тогава Алтея извърна отвратения си поглед към Кенит. Той видя как взе решение и беше подготвен за тромавата ѝ атака. Помисли си, че може да избегне замаяното ѝ нападение, но не му се наложи да опитва. С яростен писък, Ета скочи пред него.

Курвата беше по-едра от Алтея, беше чевръста и имаше повече опит в боя. Тя с лекота събори бингтаунската жена на земята, след което я възседна и притисна ръцете ѝ към тялото. Алтея нададе яростен рев с цяло гърло и се забори, но Ета я задържа с лекота.

— Млъкни! — изпищя курвата. — Затвори си лъжливата уста! Не знам защо Кенит си е правил труда да спасява безполезния ти живот. Млъкни или ще ти счупя зъбите.

Кенит се взираше в ужасено очарование. И преди беше виждал жени да се бият — в Заграба беше толкова често срещана гледка, че не беше нищо забележително, но винаги го беше намирал за безвкусно зрелище. Това някак го унижи.

— Ета. Стани. Уинтроу. Заведи Алтея обратно в стаята ѝ — нареди той.

Алтея изпъшка думите си изпод тежестта на Ета:

— Аз ли съм глупава кучка? Той ме изнасили. Тук, на собствения ми семеен кораб! А ти, жена, го защитаваш? — Тя завъртя глава и се вторачи диво в Уинтроу. — Той е погребал кораба ни! Как може да го гледаш и да не виждаш какъв е? Как може да си толкова глупав?

— Млъкни! Млъкни! — Гласът на Ета се покачи с една октава и се пречупи, достигнал истерия. Тя зашлеви Алтея — удар с разтворена длан, който зазвънтя в тясното пространство.

— Ета! Казах да спреш! — извика ужасено Кенит. Той сграбчи вдигнатата ръка на курвата за китката и се опита да я извлече от тялото на Алтея. Единственото, което постигна, беше, че Ета я удари с другата си ръка, а после — за негово пълно недоумение, избухна в сълзи. Кенит вдигна поглед, за да открие половин дузина моряци, тълпящи се в края на коридора, взиращи се с отворена уста, в почуда пред това зрелище.

— Разделете ги! — сопна се той. Най-накрая няколко мъже се размърдаха, за да изпълнят заповедта му. Уинтроу хвана Ета за ръката и я издърпа от Алтея. Като по чудо, тя не се съпротивлява, а му позволи да я задържи настрана. — Заведи Ета в каютата ми, докато се успокои — насочи той Уинтроу. — Вие другите, заведете Алтея обратно в стаята ѝ и я заключете. Ще се разправям с нея по-късно.

Кратката борба на Алтея с Ета бе погълнала съпротивата ѝ. Очите ѝ бяха отворени, но главата клюмаше на врата ѝ, докато двама мъже я издърпваха на крака.

— Ще… те… убия — обеща му задъхано тя, докато я влачеха покрай него. Наистина го мислеше.

Кенит извади кърпичката си от джоба и попи челото си. Кръвта по плата беше по-тъмна; съсирваше се. Вероятно представляваше страшна гледка. Перспективата да влезе в конфликт с Ета не му се нравеше, но не можеше да се избегне. Нямаше да се разхожда наоколо със стичаща се по лицето му кръв и изцапани с храна дрехи. Той се надигна. Хората му вече се връщаха, заключили Алтея, и той успя да им се усмихне иронично. Поклати глава заговорнически.

— Жени. Мястото им просто не е на борда на кораб. — Един моряк му се ухили в отговор, но другите изглеждаха смутени. Това не беше добре. Чак толкова много ли харесваха Ета? Трябваше да направи нещо по въпроса. Трябваше да направи нещо относно цялата тази ситуация. Как всичко бе станало такава неразбория? Той изправи смачканата си куртка и изтупа ръкава си от храната.

— Капитан Кенит, сър?

Кенит вдигна раздразнено поглед към поредния разтърсен моряк.

— Какво сега? — тросна се той.

Мъжът облиза устни.

— Става дума за кораба, сър. За фигурата. Казва, че иска да ви види, сър. — Морякът преглътна и продължи: — Казва: „Кажи му веднага. Веднага!“ Без да проявявам неуважение, сър, но така говореше тя, сър.

— Така ли? — Кенит успя да задържи гласа си хладно развеселен. — Е, тогава можеш да ѝ кажеш, без да проявявам неуважение, че капитанът трябва да се погрижи за нещо друго, но скоро ще я посети. Веднага щом му се удаде възможност.

— Сър! — Мъжът се опита да подхване отчаян протест. Кенит го прониза със студен поглед. — Да, сър — отстъпи той и се заотдалечава, като влачеше крака.

Кенит не завиждаше на поръчението му, но не можеше да позволи корабът да го види така, камо ли пък един обикновен моряк да го види как се устремява да се отзове на повика на фигурата. Повдигна ръка да приглади мустаците си.

— Бавно. Спокойно. Непоклатимо. Поеми отново контрол — посъветва се той.

Едно тънко гласче обаче се обади откъм китката му в подигравателен контрапункт:

— Бързо. Безпорядъчно. Всичко се разпада на парчета. Накрая, скъпи ми господине, няма да имаш контрол дори над себе си. Не повече, отколкото имаше Игрот, когато срещна участта си от твоите ръце. Защото, когато се превърнеш в звяра, малки Кенит, се обричаш да споделиш и неговия край.

— Ета. Ета, моля те — умоляваше я Уинтроу, безнадеждно разкъсван. Трябваше да се грижи за Алтея. Беше изглеждала болна и умопомрачена, но как можеше да остави Ета в подобно състояние? Тя не обръщаше внимание на нищо. Продължаваше да плаче сред възглавниците сякаш не можеше да се спре. Никога преди не беше виждал някой да плаче така. В задъханите ѝ ридания имаше ужасяваща несдържаност, като че тялото ѝ се опитваше да се прочисти от тъгата, но мъката се простираше твърде надълбоко, за да бъде уталожена от сълзите.

— Ета, моля те, Ета — опита отново. Тя сякаш дори не го чуваше. Той я потупа плахо по гърба. Имаше мъгливи спомени как майка му потупваше така малката му сестра, когато Малта дотолкова се беше разстроила, че не можеше да се успокои.

— Хайде, хайде — каза утешително. — Вече всичко свърши. Всичко свърши. — Движеше ръката си в малки, успокоителни кръгове.

Тя вдиша дълбоко.

— Всичко свърши — потвърди Ета и избухна в нова вълна ридание. Това беше толкова нетипично за нея, че сякаш се опитваше да успокои непознат. Поведението ѝ беше също толкова неразбираемо, колкото това на Алтея.

Сцената с Алтея беше ужасна. Нещо сериозно не беше наред с леля му и той трябваше да говори с нея, независимо от заповедта на Кенит. Налудничавите ѝ обвинения в изнасилване и странните приказки за погребан кораб събуждаха дълбоки опасения за разсъдъка ѝ. Изобщо не биваше да позволява на Кенит да го спира да я види. Изолацията не ѝ беше позволила да си почине, а я беше оставила сама със скръбта ѝ. Как можеше да е толкова глупав?

Но Ета продължаваше да плаче и той не можеше да я остави. Защо побърканите приказки на Алтея я бяха разстроили толкова много? Тогава отговорът му се изясни: тя беше бременна. Жените винаги се държаха странно, когато бяха бременни. Почувства се почти зашеметен от облекчение. Обгърна я с ръка и заговори до ухото ѝ:

— Всичко е наред, Ета. Изплачи си всичко. В твоето състояние тези емоционални бури са нещо очаквано.

Тя се изправи рязко в леглото, лицето ѝ бе нашарено от червени и бели петна, страните ѝ блестяха от размазани сълзи. И тогава замахна. Уинтроу видя как стиснатият ѝ юмрук се приближава и почти успя да избегне удара. Той се стовари в края на брадичката му, зъбите му изтракаха едни в други и пред очите му заискряха звезди. Уинтроу се отдръпна и вдигна ръка към челюстта си, докато се изправяше.

— За какво беше това? — настоя шокирано.

— За това, че се държиш глупаво. За това, че си сляп, както казват, че са слепи жените. Ти си идиот, Уинтроу Вестрит! Не знам защо изобщо си губих времето с теб. Знаеш толкова много, но не си научил абсолютно нищо. Нищо! — Внезапно лицето ѝ се сгърчи отново. Тя отпусна глава към коленете си и се залюля като неутешимо дете. — Как можах да съм толкова глупава? — простена тя. Седна изправено и се протегна към него.

Уинтроу седна колебливо на леглото до нея. Опита се да я потупа по рамото, но вместо това Ета се отпусна в обятията му. Положи лице върху рамото му и зарида, раменете ѝ се затресоха. Той я държа, отначало предпазливо, а после по-уверено. Никога преди не беше държал жена в ръцете си.

— Ета — каза нежно. — Ета, скъпа моя. — Осмели се да погали лъскавата ѝ коса.

Вратата се отвори. Уинтроу се стресна, но не я пусна. Нямаше от какво да се срамува, нямаше защо да изпитва вина.

— Ета не е на себе си — каза припряно на Кенит.

— Несъмнено. Това може да е облекчение, стига тази, която е сега, да може да се държи по-добре от истинската Ета — отвърна грубо. — Да се боричка в коридора като прост гамен. — Ета не повдигна глава от рамото на Уинтроу, затова Кенит продължи саркастично: — Наистина се надявам, че не ви прекъсвам. Не бива да се притеснявате от нещо толкова незначително като кървящото ми лице или мръсните ми дрехи.

За изумление на Уинтроу, Ета повдигна бавно глава. Погледна към Кенит сякаш никога преди не беше го виждала. Нещо премина между тях с този поглед, нещо, в което Уинтроу не беше посветен. То, изглежда, пречупи жената, ала тя не проплака повече.

— Приключих — каза съкрушено. — Ще стана да намеря…

— Не си прави труда — озъби се Кенит, щом тя се изправи. — Мога сам да се погрижа за нуждите си. Вместо това иди при Джола. Кажи му да сигнализира на капитан Соркор да ти изпрати лодка. Мисля, че ще е по-добре, ако за известно време останеш на борда на Мариета.

Уинтроу очакваше избухване при тези думи, но Ета стоеше мълчаливо. Изглеждаше различна. Той бавно осъзна настъпилата промяна. Обикновено, когато гледаше към Кенит, очите ѝ блестяха и я обливаше сияние от любов. Сега се взираше в него и сякаш животът се отцеждаше от нея. Тя заговори и капитулацията ѝ беше пълна:

— Прав си. Да. Така ще е най-добре. — Повдигна ръце и избърса лицето си сякаш се събуждаше от дълъг сън. После, без да каже нищо повече или да го погледне отново, напусна стаята.

Уинтроу гледаше втренчено подир нея. Това не можеше да се случва. В нищо от това нямаше смисъл.

— Е? — ледено попита Кенит. Студеният му син взор огледа Уинтроу от глава до пети.

Уинтроу се изправи на крака. Устата му беше суха.

— Сър, не мисля, че трябва да отпращате Ета, било то и заради собствената ѝ безопасност. Вместо това възможно най-скоро трябва да отстраним Алтея от кораба. Изгубила е разсъдъка си. Моля ви, сър, смилете се над горката жена и ми позволете да я изпратя обратно у дома. Само на няколко дни сме от Заграба. Мога да ѝ платя прехода до вкъщи на някой от търговските съдове, които вече идват в Заграба. Колкото по-рано си замине, толкова по-добре за всички ни.

— Така ли? — сухо попита Кенит. — И какво те кара да мислиш, че имаш каквото и да било право на глас относно намеренията ми спрямо Алтея?

Уинтроу стоеше смълчан, вцепенен от думите на Кенит.

— Тя е моя, Уинтроу. Ще правя с нея каквото си поискам. — Кенит се извърна от него и започна да се разсъблича. — Сега. Донеси ми риза. В момента това е единственото, което искам от теб. Не да мислиш, не да вземаш решения, не дори да ми се молиш. Донеси ми чиста риза и ми извади панталони. И ми дай нещо, с което да промия тази рана. — Докато говореше, Кенит разкопчаваше напоената си риза. Куртката му вече лежеше на пода. Без да се замисля, Уинтроу тръгна да му се подчини. Гневът, който кипеше в него, изпепеляваше всякаква мисъл. Той извади чистите дрехи, след което намери парче плат и хладка вода за Кенит. Прорезната рана беше малка и вече се затваряше. Кенит изтри кръвта от челото си и пренебрежително захвърли мокрото парче на пода. Уинтроу го взе мълчаливо. Извърна се към легена с вода и успя да се овладее достатъчно, за да проговори:

— Сър, моментът не е подходящ да отпращате Ета. Тя трябва да е тук, с вас.

— Не мисля — лениво отбеляза Кенит. Протегна китките си напред, за да може Уинтроу да закопчае маншетите му. — Предпочитам Алтея. Възнамерявам да я задържа, Уинтроу. Най-добре свикни с тази мисъл.

Уинтроу беше втрещен.

— Нима ще задържиш Алтея против волята ѝ и ще прогониш Ета на кораба на Соркор?

— Няма да е против волята ѝ, ако това те тревожи. Леля ти вече показа, че ме намира за красив мъж. С времето ще приеме ролята си до мен. Днешният малък… инцидент беше леко отклонение. Тя просто се нуждае от повече време, за да си почине и да свикне с промените в живота си. Не бива да се притесняваш за нея.

— Ще я видя. Ще говоря… Какво беше това? — Уинтроу вдигна глава.

— Нищо не чух — пренебрежително отвърна Кенит. — Може би трябва да се присъединиш към Ета на борда на Мариета, докато… — Беше негов ред да се спре по средата на изречението. Очите му се разшириха.

— Ти също го почувства — обвинително му каза Уинтроу. — Борба. Вътре в самия кораб.

— Не съм почувствал нищо подобно! — разгорещено отвърна Кенит.

— Нещо се случва — заяви Уинтроу. Мълния го бе приучила да се ужасява от връзката си с кораба. Усети как връзката му с нея се размътва от вълнение, но въпреки това той се боеше да се пресегне към нея.

— Нищо не усещам — пренебрежително заяви пиратът. — Въобразяваш си.

— Кенит! Кенит! — Беше продължителен, протяжен вик, заплашителен в силата си. Уинтроу почувства как косъмчетата по врата му настръхват.

Кенит припряно навлече новата си куртка и оправи яката и маншетите си.

— Предполагам, че трябва да ида да видя за какво е всичко това — каза той, но Уинтроу можеше да види, че безгрижието му е престорено. — Вероятно малката врява в коридора е разстроила кораба.

Уинтроу не отвърна, освен че му отвори вратата. Пиратът забърза покрай него. Уинтроу го последва по-бавно. Докато минаваше покрай вратата на Алтея, чу тихо мърморене. Спря се да се ослуша, поставил ухо близо до подпората. Горката жена си говореше сама, гласът ѝ беше толкова тих и забързан, че той не можеше да различи и една дума.

— Алтея? — Опита вратата, но ключалката не помръдваше. Постоя нерешително за момент, след което забърза след Кенит.

Почти бе достигнал вратата, когато в кабината влезе Ета. Вървеше изключително изправена и уверена, лицето ѝ беше безизразно. Той вдигна поглед, за да срещне очите ѝ.

— Добре ли си? — попита.

— Разбира се, че не. — Гласът ѝ беше тих и равен. — Соркор е изпратил лодка. Трябва да събера някои неща.

— Ета, говорих с Кенит. Помолих го да не те отпраща.

Тя като че ли изчезна сред неподвижност. Гласът ѝ дойде от много далеч.

— Предполагам, че си го направил с добри намерения.

— Ета, трябва да му кажеш, че носиш дете. Това може да промени всичко.

— Да промени всичко? — Усмивката ѝ беше крехка. — О, Кенит вече промени всичко, Уинтроу. Няма нужда аз да се намесвам.

Тя започна да се отдалечава. Той дръзна да се протегне и да хване ръката ѝ, за да я задържи.

— Ета, моля те. Кажи му. — Уинтроу стисна зъби, за да се възпре да не каже още нещо. Може би ако Кенит знаеше, че е бременна, нямаше да я загърби и да поиска Алтея. Със сигурност това би променило решението му. Кой мъж не би бил трогнат от подобна новина?

Ета поклати бавно глава почти сякаш можеше да чуе мислите му.

— Уинтроу, Уинтроу. Продължаваш да не разбираш, нали? Защо мислиш, че бяха така разтърсена? Защото съм бременна? Защото тя удари Кенит и го накара да кърви?

Уинтроу вдигна рамене в безпомощно мълчание. Ета приведе глава по-близо до неговата.

— Исках да я убия. Исках да ѝ сторя каквото е необходимо, за да я накарам да млъкне. Защото говореше истината и аз не можех да понеса да я чуя. Леля ти не е луда, Уинтроу. Поне не повече, отколкото която и да е жена, след като бъде изнасилена. Тя казваше истината.

— Не можеш да си сигурна. — Устата му беше толкова суха, че едва изричаше думите.

Ета затвори очи за момент.

— За жените има една определена ярост, която не може да бъде провокирана по никакъв друг начин. Погледнах към Алтея Вестрит и я познах. Виждала съм я твърде често. Самата аз съм я изпитвала.

Уинтроу погледна към заключената врата. Предателството го вцепени. Толкова болеше да ѝ повярва. Остана вкопчен в съмнението.

— Но защо не му се опълчи?

Тя се взря дълбоко в очите му и наклони глава сякаш се опитваше да разбере как може да е толкова глупав.

— Уинтроу. Казах ти. Беше достатъчно лошо да чуя истината. Не искам да я изживявам. Кенит е прав. Ще е най-добре за известно време да остана на борда на Мариета.

— Докога? — настоя Уинтроу.

Ета повдигна сковано едното си рамо. Очите ѝ отново заблестяха от налелите се в тях сълзи. Гласът ѝ беше стегнат, когато заговори тихо:

— Може би ще се отегчи от нея. Може да ме поиска обратно. — Тя се извърна настрана. — Трябва да си събера нещата — прошепна дрезгаво.

Този път, когато се отдръпна от него, той я пусна.

Всички го гледаха. Кенит можеше да усети как погледът на всеки от моряците му следи приближаването му, докато вървеше напред. Не смееше да бърза. Дърленето между двете жени беше било достатъчно лошо. Нямаше да станат свидетели как тича да се отзове на повика на кораба, независимо колко спешно беше.

— Кенит! — Фигурата отметна глава назад и изрева думата. В сумрачните води около кораба змиите се появяваха, извивайки се, на повърхността, след което отново се гмуркаха, плющейки с опашки. Морето наоколо кипеше наравно с вълнението на кораба. Той стисна зъби, за да запази изражението си отпуснато, и продължи да куцука.

Алтея му беше оставила няколко синини, които започваха да се обаждат. Стълбата към бака беше досада, както винаги, и през цялото време, докато се мъчеше, корабът крещеше името му. По времето, когато я достигна, бе облян в пот.

Пое си дъх, за да успокои гласа си.

— Корабе, тук съм. Какво искаш?

Фигурата се завъртя, за да го погледне, и той ахна. Очите ѝ бяха станали зелени, не змийско зелени, а човешко зелени, а чертите ѝ бяха изгубили влечугоподобния си вид, който бяха приели в последно време. Не изглеждаше напълно като Вивачия, но това със сигурност не беше Мълния. Кенит почти отстъпи назад от нея.

— Аз също съм тук. Какво искам ли? Искам Алтея Вестрит, тук, навън, на бака. Искам и спътничката ѝ Джек. И ги искам тук веднага.

Умът му запрепуска.

— Боя се, че това е неосъществимо, Мълния — дръзна той. Нарочно използва името и зачака отговора ѝ.

Корабът го погледна с възможно най-презрителния поглед, който някога беше получавал от женско лице.

— Знаеш, че не съм Мълния — отвърна тя.

— Вивачия ли си тогава? — сдържано попита той.

— Аз съм аз, в пълната си цялост — отвърна му тя. — Ако трябва да ме назовеш по име, тогава ме наричай Вивачия, тъй като тя е така неразделна част от мен, както дъските, от които съм изградена. Но не те повиках, за да обсъждаме името или личността ми. Искам Алтея и Джек да бъдат доведени тук. Веднага.

— Защо? — контрира Кенит, гласът му беше сдържан като нейния.

— За да се убедя сама. За да се уверя, че не са малтретирани.

— Никоя от двете не е малтретирана! — възмутено заяви той.

Устните на кораба оформиха две тънки линии.

— Знам какво направи — каза тя прямо.

За момент Кенит стоеше в центъра на огромно затишие. Всички посоки водеха към бедствие. Нима късметът му най-накрая го бе изоставил? Беше ли допуснал най-накрая единствената непоправима грешка? Пое си дъх.

— Толкова бързо ли си готова да повярваш, че съм способен на подобна злина?

Вивачия се взираше в него.

— Как може да ме питаш подобно нещо?

Не беше напълно сигурна. Разчете го в отговора ѝ. Някога я беше грижа за него, по по-нежен начин, отколкото Мълния. Можеше ли отново да събуди това у нея? Прокара успокояващо ръка по парапета.

— Защото не гледаш с очите, а със сърцето си. Алтея вярва, че е преживяла нещо ужасно. И затова ти ѝ вярваш. — Направи драматична пауза. Позволи на гласа си да се снижи. — Корабе, ти ме познаваш. Била си в съзнанието ми. Познаваш ме както никой друг не би могъл. — Той пое риск. — Можеш ли да повярваш, че съм способен на такова нещо?

Тя не му отговори пряко.

— Това е най-голямото прегрешение, което може да бъде извършено спрямо една женска — човек или дракон. То ме обижда и отвращава по всеки възможен начин. Кенит, ако си го сторил, е непоправимо. Дори смъртта ти не може да го компенсира. — В гласа ѝ се съдържаше нещо повече от сдържана човешка ярост: съдържаше студената неумолимост на влечуго. Тя се простираше отвъд отмъщението и отплатата до унищожението. Това предизвика хладни тръпки по гръбнака му. Кенит стисна перилата ѝ, за да се закрепи. Гласът му беше стегнат от самооправдателност, щом заговори:

— Уверявам те, че не мисля никакво зло на Алтея Вестрит. Да я нараня или обидя, е напълно противоположно на надеждите ми спрямо нея. — Той пое дълбоко въздух и сподели с кораба: — Честно казано, за краткото време, откакто е на борда, развих силна привързаност към нея. Чувствата ми ме озадачават и объркват. Не съм сигурен как да се справя с тях. — Поне в тези му думи звучеше искреност.

Последва продължителна тишина. Тогава тя го попита тихо:

— А Ета?

Коя беше по-ясно изразената в кораба — Мълния или Вивачия? Мълния, изглежда, харесваше Ета; Вивачия никога не бе крила завистта си към нея.

— Разкъсван съм — призна Кенит. — Ета беше до мен дълго време. Наблюдавах я как израства далеч над простата курва, която спасих от публичния дом на Бетел. Станала е по-добра в много отношения, но не може да се сравни с Алтея. — Той спря и леко въздъхна. — Като цяло Алтея е друг тип жена. Произходът и възпитанието ѝ си личат във всяко нейно действие. Въпреки това у нея има компетентност, която намирам за много привлекателна. Тя прилича повече на… теб. И признавам, част от привлекателността ѝ е, че до голяма степен е част от теб. Същото семейство, което е оформило теб, е създало и нея. В някакъв смисъл, да бъда с нея е като да бъда с теб. — Надяваше се, че тя ще намери това за ласкателно. Кенит задържа дъха си в очакване.

Нощта около тях се задълбочи. Змиите се превърнаха в безплътни звуци, странното им пеене се смеси с произволното плискане от преминаването им. Докато мракът ставаше абсолютен, кратките проблясъци на искрящите им люспести тела осветяваха водите около кораба.

— Ти уби Парагон — тихо каза тя. — Знам го. Мълния го видя. Притежавам спомените ѝ.

Той поклати глава.

— Помогнах на Парагон да умре. Той сам го искаше. Беше се опитвал да го направи за себе си много пъти. Аз само го улесних.

— Брашън ми беше скъп. — Гласът на кораба беше задавен.

— Съжалявам. Не го осъзнавах. Във всеки случай, мъжът беше истински капитан до самия край. Не искаше да изостави кораба си. — В гласа му имаше съжаление и възхищение. Той продължи по-тихо: — Притежаваш спомените на Мълния. Тогава ще си спомниш, че тя искаше Алтея мъртва. Аз ѝ отказах. Какво си спомня тя от „изнасилването“ на Алтея? — Устните му едва докоснаха думата.

— Нищо — призна корабът. — Тя отказваше да докосне съзнания с Алтея. Но знам какво си спомня Алтея.

Облекчението зареди гласа му с любезност.

— А Алтея си спомня един кошмар, маков сън, не реалност. Подобни сънища са особено ярки. Не я виня, нито пък теб, че вярвате, че кошмарът ѝ е истински. Виня себе си. Не биваше да ѝ давам маков сироп. Нямах нищо лошо предвид, само да ѝ помогна да си почине и да ѝ дам време да осъзнае трагедията, която промени живота ѝ.

— Кенит, Кенит — избухна корабът с измъчен глас. — Ти стана безценен за мен. Боли ме дори да се опитвам да повярвам на подобни неща за теб. Да призная подобна ужасяваща постъпка от твоя страна означава да приема, че съм била измамена за онова, което си. Ако е вярно, то ще превърне всички истини, които някога е имало между нас, в лъжи. — Гласът ѝ стихна до шепот. — Моля те, моля те, кажи ми, че е сгрешила. Кажи ми, че не е възможно да си направил подобно ненавистно нещо.

Онова, в което някой отчаяно се опитва да повярва, става истина.

— Ще ти покажа доказателството си. Ще ти доведа Алтея и Джек. Сама ще видиш, че под моята грижа не им се е случило нищо лошо. Алтея може да се е сдобила с няколко синини, но — той се изкикоти омаловажително, — вероятно по-малко, отколкото тя ми направи на мен. Не е едра, но е духовита.

Бледа усмивка изникна на лицето на кораба.

— Такава е. Винаги е била такава. Ще я доведеш тук?

— Незабавно — обеща той. Извъртя глава в момента, в който Уинтроу се качи на бака. Кенит наблюдаваше лицето му, докато зърваше за първи път преобразената фигура. Тъмните му очи, така разтревожени преди малко, светнаха. Жизнеността се върна на лицето му, вливайки се в него сякаш беше пробуждаща се ваяна статуя. Той нетърпеливо се спусна напред. Кенит залитна да застане между тях. Така нямаше да стане. Корабът беше негов; не можеше да позволи на Уинтроу отново да предяви претенции към нея.

Кенит бързо извади връзка ключове от джоба си.

— Ето, момче — извика и ги хвърли. Ключовете проблеснаха под светлината на корабния фенер, преди Уинтроу да ги хване. Погледите им се срещнаха, радостната светлина в очите му, породена от Вивачия, помръкна. Отправи към Кенит необичайно преценяващ поглед. Кенит го разчете ясно. Уинтроу се чудеше на кого да вярва. Пиратът го подмина. Да се чудиш не беше да знаеш. Късметът му все още беше с него. Огледа момчето сред тъмнината. С мъка се зачуди дали би могъл да се раздели с Уинтроу, ако му се наложеше. Идеята го порази. Но ако Уинтроу го принудеше, трябваше да бъде направено така, че да не изложи на риск късмета си или да отчужди екипажа от себе си. Може би можеше да умре в самоотвержена служба на Кенит. Това сигурно можеше да се уреди. Можеше да се отрази вдъхновяващо на екипажа да стане свидетел на подобна отдаденост. Погледна към него, като вече го оплакваше, след което се стегна за жестокостите на живота.

— Уинтроу — извика сърцато Кенит. — Както виждаш, Вивачия отново е сред нас. Тя желае да види леля ти Алтея. Придружи нея и Джек до бака, моля. Погрижи се да им е удобно, докато са тук. Самият аз ще се погрижа старата стая на Алтея да бъде по-подходящо пригодена за двете им. — Той отново се обърна към кораба, но думите му бяха предназначени и за Уинтроу. — Ще направя всичко по силите си да им е удобно. В идните дни ще видиш, че те са мои почетни гости, а не затворници.

Предполагаше, че е проява на страхливост, но най-напред освободи Джек от оковите ѝ.

— Вивачия иска двете ви с Алтея на бака — поде той, но преди да успее да обясни по-нататък, русата жена грабна ключовете от ръцете му и започна да обработва ключалката. Щом се освободи, скочи на крака и го погледна отвисоко със студени сини очи. Змийската отрова бе прояла дрехите ѝ и оголваше наранената ѝ кожа. Въпреки раните си, тя беше страховита и силна жена.

— Къде е Алтея? — настоятелно попита тя.

Последва го през кораба и го избута настрана, щом стигнаха вратата. Освободи ключалката и отвори вратата само за да може Алтея да се втурне към нея. Рамото на леля му удари високата жена в гръдната кост.

— Алтея! — извика Джек и обви по-дребната жена с ръце, като задържа нейните, мятащи се бясно. — Аз съм, Джек, успокой се!

След момент Алтея спря да се бори. Отметна глава назад, за да погледне нагоре към Джек. Косата ѝ беше разрошена, зениците — разширени до черни ями. От дъха ѝ се носеше вонята на повръщано.

— Трябва да го убия — изръмжа Алтея. Главата ѝ се залюля. Тя се хвана за рамото на приятелката си. — Обещай ми, че ще ми помогнеш да го убия.

— Алтея, какво ти е? — Джек извърна бесен поглед към Уинтроу. — Какво ѝ е било сторено?

— Той ме изнасили — задъхано каза Алтея. — Кенит ме изнасили. Продължи да идва в стаята ми с престорена любезност и ме целуваше, а после… И моят кораб, държал е кораба ми натикан там, откъдето тя не е можела да вижда или да усеща вятъра…

Джек погледна над превитата глава на Алтея към Уинтроу, ужасена от блуждаещото състояние на приятелката си.

— Сега вече ще се оправиш — каза едва-едва тя. Очите ѝ излъчваха несигурност.

— Вивачия те вика, точно сега — припряно ѝ каза Уинтроу. Беше най-утешителното нещо, което се сещаше да каже. — Иска да идеш при нея незабавно.

— Моят кораб — почти проплака Алтея. Тя се освободи залитащо от прегръдката на Джек и се закандилка надолу по коридора.

— Какво ѝ е? — изиска Джек от Уинтроу. В очите ѝ имаше ледена ярост.

— Твърде много мак — обясни той, а после установи, че говори на въздуха. Тя бе забързала след Алтея.

Бакът никога не се бе намирал по-далеч. Алтея се движеше като насън. Въздухът около нея беше замръзнал, но ако се подпреше на него, той поддаваше с прекалена лекота. С усилие си запроправя път надолу по коридора, опряла рамо в стената. Достигна откритата палуба — тя се простираше с левги напред. Алтея се осмели се да излезе насреща ѝ. Тогава до нея се появи Джек и хвана ръката ѝ. Без да продума, тя се облегна на нея и започна да изминава разстоянието крачка по крачка.

Сълзи опариха очите ѝ. Чувстваше се сякаш, освен че изминава разстояние, върви и през времето. Най-накрая обръщаше гръб на глупавите решения и се насочваше към мястото, за което бе предопределена. Беше изгубила Брашън и горкия Парагон, и всички, които бяха дошли с тях толкова далеч. Кенит беше изтормозил тялото ѝ, корабът ѝ още беше в ръцете му, но някак, ако просто успееше да достигне бака и да се взре още веднъж в очите на Вивачия, щеше да се справи с всичко. Нямаше да боли по-малко, скръбта нямаше да се уталожи, но в живота ѝ все още щеше да има нещо, заслужаващо си усилието да живее.

Този кучи син Кенит продължаваше да стои на бака. Имаше наглостта да погледне надолу към нея и да ѝ се усмихне приветствено. Отдръпна се от стълбата, щом тя я достигна. Вероятно знаеше, че ако стои твърде близо, тя ще се опита да го дръпне и да му счупи врата.

— Сега премести другия си крак — тихо каза Джек. — Повдигни го до следващото стъпало.

— Какво? — За какво говореше тя?

— Ето — предложи помощта си Джек и ненадейно Алтея се почувства повдигната и избутана нагоре по стълбата. Тя задрапа леко по нея, хвана се, а после Джек безцеремонно я избута през останалата част от разстоянието до горе. Алтея изпълзя на бака на ръце и колене, като знаеше, че поради някаква причина това не беше добре, но не можа да измисли друг начин да се справи. Тогава до нея застана Джек и я вдигна на крака.

— Пусни ме — открито ѝ каза Алтея. — Искам да отида сама.

— Не си добре — съчувствено каза Кенит. — Не те държа отговорна за нищо от това.

— Копеле — заплю го тя и си помисли, че се беше преместил по-близо. Замахна към него и изведнъж той се озова обратно там, където се беше намирал през цялото време, страхливецът. — Все още възнамерявам да те убия — обеща му тя, — но не където ще кървиш върху палубата ми.

— Алтея!

Обичният глас беше шокиран от тревога по нея, но имаше и нещо друго, нещо, което не можеше да назове. Алтея се обърна и след един размазан момент откри, че Вивачия също гледа към нея. Трябваше да изглежда радостна, а не угрижена.

— Всичко ще бъде наред — увери я тя. — Вече съм тук. — Опита се да изтича до нея, но се получи залитане. Внезапно Джек отново беше до нея и ѝ помагаше да стигне до парапета. — Вече съм тук, корабе — каза ѝ най-накрая, след всичките месеци. А после: — Какво ти е сторил? Какво ти е сторил?

Беше Вивачия и не беше. Всичките ѝ черти леко се бяха изменили. Очите ѝ бяха твърде зелени, а извивката на веждите ѝ — твърде изразена. Косата ѝ беше като грива, дива около лицето ѝ. Въпреки всичко разликата беше в онова, което усети, щом се хвана за перилото. Някога си бяха пасвали като допълващи се части на пъзел и се допълваха една друга. Сега беше сякаш държеше ръцете на Джек или парапета на Парагон. Беше Вивачия, но беше цялостна без Алтея.

Но Алтея не беше цялостна без нея. Местата, които беше очаквала корабът да запълни, продължаваха да са празни и се обаждаха по-настойчиво от когато и да било.

— Вече съм цялостна — меко потвърди корабът. — Спомените на семейството ти се сляха с дракона. Трябваше да стане, Алтея. Не можех да се върна назад и да я отрека, не повече, отколкото тя можеше да съществува истински без мен. Не ми се сърдиш за това, нали? Че отново съм цяла?

— Но аз се нуждая от теб! — Думите ѝ се изплъзнаха, преди да успее да обмисли смисъла им. Беше ужасно да издрънкаш пред всички истина, която досега сам не си осъзнавал. — Как бих могла да бъда себе си без теб?

— Както си била и досега — отвърна корабът и Алтея чу мъдростта на баща си в тези думи, както и една по-старша велемъдрост.

— Но аз съм ранена — чу се да казва. Думите се изливаха от нея като кръв от рана.

— Ще се излекуваш — увери я Вивачия.

— Ти не се нуждаеш от мен… — Знанието я замая. Да измине целия този път, така силно устремена и изгубила толкова много, само за да разкрие това.

— Любовта може да съществува без нужда — нежно изтъкна Вивачия. В морето под носа се бяха надигнали няколко змии, за да ги огледат сериозно. Или очите ѝ продължаваха да я мамят, или жълто-зелената беше деформирана.

Отнякъде се бе появил Уинтроу и се държеше за парапета до нея.

— О, корабе, усещането за теб е красиво — възкликна той. Алтея почувства как от него се оттече странна напрегнатост. — Вече… вече разбирам смисъла ти. Ти си цяла.

— Махни се — отчетливо му каза Алтея.

— Имаш нужда от почивка — каза ѝ нежно той. Евфемистично[8], куха учтивост, точно като тази на Кенит.

Тя замахна към него, но той рязко отдръпна главата си.

— Махай се! — изкрещя му тя. Сълзи, безполезни сълзи започнаха да се стичат по лицето ѝ. Къде се беше дянала силата ѝ? Алтея се олюля, щом осъзна, че корабът не се устреми към нея да я подкрепи в нуждата ѝ.

Вивачия заговори тихо:

— Вече трябва да правиш това сама за себе си, Алтея. Всеки от нас трябва.

Сякаш собствената ѝ майка я беше отблъснала.

— Но ти беше с мен. Знаеш какво ми причини той, как ме нарани…

— Не съвсем — нежно отвърна корабът и чрез тези думи раздялата беше пълна. Вивачия вече беше отделно от нея създание и беше също толкова способна да я разбере погрешно, колкото всяко човешко същество. Също толкова способна да не ѝ повярва.

— Знам колко истинска е болката ти и колко истинска беше — предложи ѝ Вивачия. — Просто… може би те познавам твърде добре, Алтея. Всички тези години, през които живя на борда ми, всички сънища, които сънува с мен, преди да се събудя. Аз ги споделях, знаеш ли? И това не е първият път, в който подобен кошмар те измъчва. — Настъпи неловка тишина, сетне добави: — Девън извърши голяма неправда спрямо теб, Алтея. И не беше по твоя вина. Никога не е било. Смъртта на Брашън също. — Тя снижи гласа си до шепот. — Не заслужаваш да бъдеш наказана.

Вивачия бе стигнала твърде близо до истина, която Алтея не искаше да чува. Беше истина, която точно сега не можеше да понесе. Всички връзки между болката и вината, между проклетото ѝ своеволие и смъртта на онези, които беше обичала, както и лошите неща, които ѝ се бяха случили, защото заслужаваше лоши неща… Причина и следствие внезапно се завъртяха замайващо около нея. Ако не се беше противопоставила на майка си и не беше се качила на кораба с баща си, майка ѝ щеше да я обича повече и нямаше да даде кораба на Кефрия; и ако Девън не беше отнел девствеността ѝ, тя нямаше да каже на Кефрия и Кефрия нямаше да я презира всички тези години, и нищо от това нямаше дори да започне, и Парагон нямаше да е потънал, Брашън нямаше да е мъртъв, и Янтар, и младият Клеф, как можеше дори да мисли за него…

— Трябва да се върна в стаята си — примоли се пресипнало.

— Ще те заведа — каза Джек.

Уинтроу почука внимателно на вратата на стаята си, а после отскочи, щом Джек я отвори рязко. За момент остана мълчаливо загледан нагоре към севернячката. После се осъзна.

— Кенит реши, че може да искате някакви женски дрехи.

Тя се намръщи сякаш вече я беше обидил, но се отдръпна и му махна да влезе. Алтея седеше на койката, прибрала колене до гърдите си. На пода беше приготвен сламеник за Джек. Алтея изглеждаше по-добре, по един измъчен, но буден начин. Напрежението в стаята предполагаше, че е прекъснал някакъв спор. Леля му хвърли презрителен поглед към товара му от хлъзгав плат.

— Отнеси ги. Не приемам нищо от него.

— Почакай — намеси се Джек. Тя погледна извинително Алтея. — В тези дрехи съм, откакто паднахме във водата. Омръзна ми да се надушвам. — Тя направи гримаса, след което добави неохотно: — Теб също. Дрехите ти миришат на повръщано.

— Не виждаш ли какво представляват тези рокли? — разгневи се Алтея. — Те са подкуп. И ако облека някоя от тях, ще бъда гледана като курва, купена с дрехи. Никой никога няма да повярва на онова, което той ми стори.

— Не мисля, че той има това предвид — тихо каза Уинтроу. Предполагаше, че подаръкът е по-скоро, за да спечели одобрението на кораба, отколкото на Алтея, но погледът, с който тя го стрелна, го смълча. Не знаеше как да започне разговор с нея. Дай ѝ време, каза си. Нека тя бъде тази, която да започне да говори. Той затвори вратата след себе си, преди да постави наръча от дрехи върху крака на койката. Свали от себе си и тежестта на сандъче с бижута и няколко шишенца с благовония.

Джек повдигна вежда към находката, след което върна погледа си върху Алтея.

— Ще имаш ли нещо против да го прегледам?

— Не ме интересува — излъга Алтея. — Вече ясно показа, че се съмняваш в разказа ми.

Джек отвори капака на сандъчето с бижута. Докато разглеждаше блещукащото съдържание, тя заговори:

— Не лъжеш, Алтея. — Джек поклати глава и призна неохотно: — Обстоятелствата са онова, което ме кара да… имам съмнения. В цялата работа просто няма смисъл. Защо му е да те изнасилва? Има си собствена жена, забранил е изнасилването на борда на кораба и репутацията му е на джентълмен. В Заграба никой не говореше лошо за него. Идваше при мен два пъти на ден и като се изключат оковите, се отнасяше любезно с мен. Дори самият кораб е шокиран от идеята, че той може да направи подобно нещо. — Тя затършува из дрехите и наложи върху себе си бледосиня пола. — Не бих работила сред такелажа в това — отбеляза извън темата. Алтея не се подлъга по хумора ѝ.

— Значи вярваш, че всичко е било маков сън? — яростно попита тя.

Джек вдигна рамене.

— Той ми даде маков сироп с бренди за обгарянията ми. Това помогна. Но наистина ми донесе ярки сънища. — Тя свъси вежди. — Мразя мъжа, Алтея. Ако не беше той, приятелите ми все още щяха да са живи. И все пак той показва чувство за чест, което…

— Не беше сън. — Алтея насочи обвинителния си поглед към Уинтроу. — Не ми вярваш, нали? Станал си негов малък, кротък последовател, не е ли така? Предал си му семейния ни кораб без борба.

Преди Уинтроу да успее да се защити, заговори Джек:

— Постави се на мое място, Алтея. Ами ако ти кажех, че Брашън ме е нападнал? Помисли колко трудно би ти било да го приемеш. Алтея. Преживя ужасяващи неща. Почти удавена и спасена само за да откриеш, че корабът ти и всички моряци, и Брашън са се удавили. Ти скърбиш. Нормално е да мразиш Кенит и да вярваш, че е способен на всякакво зло. Такова нещо може да подлуди всекиго.

— Теб не те е подлудило.

Джек замълча за момент. Продължи с по-тих глас:

— Аз скърбя по свой си начин. Янтар не беше някоя случайно срещната. Отрязах си кичур коса, за да я оплача, не че очаквам от теб да разбереш. Но аз загубих приятел, не любовника си. Ти загуби Брашън. Разбираемо е да те засегне по-силно.

Смисълът на думите на Джек достигна до Уинтроу и го стъписа. Той се вторачи в леля си, неспособен да си представи подобно нещо. Тя се взря в скандализираното му изражение.

— Да, спях с Трел. Предполагам, че споделяш мнението на майка си относно това. Не можеш да изнасилиш курва, нали, Уинтроу?

Несправедливостта на думите ѝ разпали собствения му гняв. Той отстоя позицията си. Издържането на нрава на Ета поне го беше научило на малко кураж.

— Не съм те осъждал — защити се той. — Просто се изненадах. Имам право да бъда шокиран. Човек не очаква подобно нещо от дъщерята на Търговец. Но това не означава, че аз…

— Майната ти, Уинтроу — бясно му отвърна Алтея. — Защото ти си точно това, което бих очаквала от сина на Кайл Хейвън.

Тези думи го нараниха повече, отколкото им се полагаше. Уинтроу положи усилие да не повиши глас:

— Това не беше честно. Искаш да си ядосана на всички, затова влагаш в думите ми смисъл, какъвто не съм имал. Не си ми дала никаква възможност да говоря. Не съм казал, че не ти вярвам.

— Не е нужно да го казваш. Фактът, че заемаш страната на Кенит, доказва в какво вярваш. Излез. И вземи това с теб. — Алтея протегна крак и презрително изрита сандъчето на пода.

Уинтроу отиде до вратата.

— Може би не заемам страната на Кенит. Може би заемам страната на кораба си.

— Млъкни! — изкрещя тя. — Не искам да слушам извиненията ти. Чух достатъчно.

— Ако продължиш да се държиш като луда, хората ще се отнасят с теб като с луда — грубо я предупреди той. Затвори вратата плътно след себе си. Чу трясъка и издрънчаването на шишенце парфюм, разбило се в нея. В мрачния коридор Уинтроу затвори очи за миг. Принуди се да признае, че някои от обвиненията ѝ бяха справедливи. Той не би ѝ повярвал. Историята ѝ звучеше нелогично и неправдоподобно. Съмняваше се, че някой друг на борда вярваше на онова, което казваше за Кенит. Освен него. И не нейната дума го беше накарала да ѝ повярва, а тази на Ета.

Глава тридесета

Събиране

— Готова е. Ще трябва да пробия дупка в ухото ти. Имаш ли нещо против?

— След всичко останало, което направи, даже няма и да забележа. Може ли първо да я пипна?

Янтар постави голямата обица в разтворената длан на Парагон.

— Ето. Знаеш ли, можеш просто да отвориш очи и да погледнеш. Вече не е необходимо да вършиш всичко чрез допир.

— Още не — каза ѝ Парагон. Искаше му се тя да не говори за това. Не можеше да ѝ обясни защо все още не можеше да отвори очи. Щеше да разбере, щом настъпеше правилният момент. Претегли обицата в ръката си и се усмихна, наслаждавайки се на усещането на новото си лице. — Като мрежа, издълбана от дървени звена е. С издутина, приклещена в средата.

— Описанието ти е толкова ласкаво — кисело отбеляза Янтар. — Трябва да е сребърна мрежа със син скъпоценен камък, хванат в нея. Отговаря на обица, която аз нося. Върху парапета съм. Дръж ме, така че да мога да достигна меката част на ухото ти.

Той ѝ предложи дланта си като платформа и тя се покачи без колебание. Задържа я до ухото си и не сгърчи лице, щом тя нагласи бургията до ухото му. Реконструкцията на лицето му не беше болезнена по начина, по който човеците разбираха болката. Янтар се подпираше на бузата му, докато работеше, за да се противопоставя на тласъците, предизвикани от преодоляването му на всяка вълна. Частта, преминаваща през мекото на ухото му, го гъделичкаше странно. Парчета магическо дърво падаха като лек дъждец и тя ги събираше в престилка от платно. Той ги поглъщаше в края на всеки ден. Нищо от спомените му не беше изгубено.

Вече не се криеше от тях. Майка прекарваше част от всеки ден на бака с дневниците му. Във влажните дни подслоняваше себе си и книгите си под края на едно платно. Не можеше да разбере ломотенето на отрязания ѝ език, но това нямаше значение. Тя седеше на палубата му и се облягаше на парапета му, докато четеше. През нея, древните спомени бавно се стичаха обратно към него. В тези книги бяха записани оскъдните наблюдения на капитаните му през годините. Нямаше значение. Бележките бяха мерило за негови собствени спомени.

Инструментът премина напълно през ухото му. Янтар го издърпа обратно и след момент на неумело опипване, окачи обицата на ухото му и я закопча отзад. След това се отдръпна, докато той приемаше дървото обратно в себе си. Дръпна пробно обицата, а после заклати глава, за да привикне с поклащащата се тежест.

— Харесва ми. Добре ли я докарах?

— О, аз също я харесвам — удовлетворено въздъхна Янтар. — И си я докарал съвсем точно. От сива стана розова и сега блести в толкова ярко сребристо, че едва мога да я гледам. Скъпоценният камък примигва сред звената и проблясва в синьо и сребърно, точно като морето в слънчев ден. Ще ми се да я погледнеш.

— С времето.

— Е, готов си, с изключение на някои финални щрихи. Няма да бързам по завършителната работа.

Тя отново прокара голите си ръце по лицето му. Беше странен жест — наполовина привързан, наполовина търсещ дребни несъвършенства в дялането ѝ. Незабавно след като напуснаха Ключалковия остров, Янтар бе дошла на бака. Преносителят на инструментите ѝ бе издрънчал, оставен долу. После, без повече приказки, се бе привързала с въже към парапета и се бе прехвърлила от другата страна. Бе измерила лицето му, отбелязвайки си с въглен по него, като междувременно си тананикаше. Майка бе дошла до парапета, ломотеща въпросително.

— Поправям очите му. И променям лицето му по негова молба. Ей там, под чука има скица. Погледни, ако желаеш. — Докато говореше, Янтар се спускаше по гърдите му като паяк. Щадеше обгорената страна на тялото си. Парагон разстла ръцете си под нея, за да я предпази.

Когато Майка се върна до перилото, издаде одобрителни звуци. Оттогава бе наблюдавала по-голямата част от работата. Изискваше всеотдайност, тъй като Янтар работеше почти денонощно по него.

Бе започнала с трион и длето, като премахваше тлъсти парчета от лицето му — не само от брадата, но и от челото и дори от носа. После бе нападнала гърдите и горната част на ръцете му. „За да запазя пропорциите ти“, бе обяснила тя. Опипващите му ръце бяха открили единствено грубото загатване за черти. Това бързо се промени, тъй като тя работеше по него с плам, който Парагон никога преди не беше срещал. Ни дъжд, ни вятър я възпираха. Когато дневната светлина я изоставеше, Янтар окачваше фенери и продължаваше да работи — по-скоро чрез допир, отколкото чрез зрение, помисли си той. Веднъж Брашън се изказа против будуването ѝ в подобни часове, а тя му бе отвърнала, че тази работа действа много по-добре за възстановяването на душата ѝ, отколкото сънят. Заздравяващите ѝ рани не я забавяха.

Не само инструментите ѝ прелитаха над лицето му — тя имаше навика да използва и пръстите си. Никога преди не беше усещал допир като нейния. Лек натиск на връхчетата на пръстите ѝ можеше да заглади линия, а забърсващ допир изтриваше нащърбен участък. Дори сега, щом попадна на груба част, Янтар потупа зрънцето върху кожата му и тя се изравни под гъделичкащия ѝ допир.

— Обичаше го, нали?

— Разбира се. Сега спри да ме питаш.

Понякога, когато работеше по лицето му, Парагон можеше да усети привързаността ѝ към лика, който дялаше. Сега лицето му беше безбрадо и младо. Повече си подхождаше с гласа му и с личността, която се чувстваше, че е, и все пак го мъчеше любопитство да знае, че носи лицето на някого, когато Янтар обича. Майсторката не искаше да говори за него, но понякога, при изчеткващото докосване на пръстите ѝ, той зърваше мъжа, който тя виждаше в съзнанието си.

— Сега вече съм слой върху слой върху слой — отбеляза Парагон, докато я повдигаше към парапета. — Дракон и дракон под Парагон Лъдчънс, под… който е това. Ще ми дадеш ли и името му?

— „Парагон“ ти приляга по-добре от всяко друго име. — Тя попита тихо: — Дракон и дракон?

— Много добре, благодаря. А как си ти днес? — Той ѝ се ухили, докато го казваше. Учтивото му празнословие прикриваше намерението му. Неговите дракони си бяха негова работа точно както самоличността на мъжа, чието лице носеше, беше нейна.

Брашън бе дошъл на бака. Сега, докато Янтар слизаше от парапета, той ѝ напомни строго:

— Не ми харесва да излизаш там без осигурително въже. При тази бърза скорост, с която се движим, докато разберем, че те няма, ще бъде твърде късно.

— Все още ли се страхуваш, че ще я оставя да падне незабелязано, Брашън? — мрачно попита Парагон.

Брашън погледна към затворените очи на кораба. Момчешкото му чело беше гладко, ведро, докато очакваше отговора му. След кратка, но изключително неловка пауза, Брашън намери думи:

— Дълг на капитана е да се притеснява за всички възможности, корабе. — Той смени темата, като се обърна към Янтар. — Хубава обица. Значи ли това, че си почти готова?

— Готова съм. С изключение на малко приглаждане на лицето му. — Тя стисна замислено устни. — И може да направя малко орнаменти по снаряжението му.

Брашън се наведе над парапета най-отпред и критично плъзна поглед по цялата фигура. Янтар беше свършила невероятно количество работа за изключително кратко време. От безбройните ѝ скици бе предположил, че е планувала това още откакто напуснаха Бингтаун. В добавка към обицата, Янтар бе оформила останалите от обработката на лицето му парчета дърво в широка медна гривна за китката и кожени бойни доспехи, прикрепени към гърдите му. От тях висеше къса бойна брадва.

— Красавец — отбеляза Брашън. С по-тих глас, попита Янтар: — Ще му оправиш ли носа?

— Нищо му няма на носа — предупредително заяви тя.

— Мм. — Брашън огледа кривата му линия. — Е, предполагам, че един моряк трябва да има един-два белега на лицето си. А счупеният нос му придава много решителен вид. Брадвата защо?

— Имах излишно дърво — отвърна леко уклончиво Янтар. — Тя е само за украса. Той ѝ даде цветовете на истинска брадва, но тя си остава магическо дърво.

Майка издаде звук на съгласие. Седеше скръстила крака на палубата, с отворен в скута си дневник. Тя сякаш винаги беше там, промънкваща думите. Четеше дневниците толкова отдадено, колкото някои хора четяха декретите на Са.

— Придава му завършен вид — с голямо задоволство се съгласи Янтар. Сложи отново ръкавиците си и започна да си събира инструментите. — А аз изведнъж се изморих.

— Не се учудвам. Иди поспи, после ела в каютата ми. С всеки повей на вятъра приближаваме Заграба. Искам да обсъдим стратегията ни.

Янтар се усмихна кисело.

— Мислех, че се съгласихме, че нямаме такава, освен да идем в Заграба и да оповестим, че искаме да разменим майката на Кенит за Алтея.

Светлите очи на Майка следяха разговора. Тя кимна в съгласие.

— И не виждаш никакви недостатъци в този план? Като например, че целият град може да се надигне срещу нас и да я вземе, за да си спечели благоволението на Кенит?

Майка поклати глава; жестовете ѝ показаха, че ще се противопостави на подобно действие.

— О, това. Ами, целият план е така осеян с недостатъци, че такъв от подобна величина изглеждаше твърде очевиден, че да го споменавам — леко отвърна Янтар.

Брашън се смръщи.

— Залагаме живота на Алтея. Това не е шега за мен, Янтар.

— Нито пък за мен — бързо отвърна майсторката. — Знам, че си извън себе си от тревога, и с право. Но отдаването ми на това безпокойство с теб няма да го намали. Вместо това трябва да се съсредоточим върху надеждите си. Ако не можем да се придържаме към вярата, че ще успеем, значи вече сме победени. — Тя се изправи, вдигна инструментите си на рамо, после килна глава и го погледна съпричастно. — Не знам дали ще ти е от някаква полза, Брашън, но има нещо, в което съм напълно убедена. Отново ще видя Алтея. Ще дойде момент, в който всички ние ще сме отново заедно. Не мога да прозра отвъд този момент, но за това поне съм сигурна.

Странните очи на дърводелката бяха станали сънливи. Цветът им като че ли редуваше тъмно злато и бледо кафяво. По гърба му полазиха тръпки, макар в същото време да беше странно успокоен от това. Не можеше да сподели самообладанието ѝ, но и не можеше да се съмнява в нея.

— Ето, виждаш ли? Вярата ти е по-силна от съмненията. — Янтар му се усмихна. С не така мистичен глас, попита: — Кайл каза ли ти нещо полезно?

Брашън поклати раздразнено глава.

— Изморявам се да го слушам. Сто пъти ми обясни в подробности как и Вивачия, и Уинтроу са го предали. Това е единственото, което обсъжда с желание. Мисля, че вероятно го е изживявал многократно през цялото време, в което е стоял окован в онази изба. И за двамата говори само лошо. По-трудно ми е да се сдържам, когато казва, че Алтея сама си е навлякла проблемите на главата и трябва да бъде оставена да ги посрещне по същия начин. Насърчава ни да се върнем незабавно в Бингтаун, да забравим Алтея, сина му, семейния кораб, всичко. И щом му кажа, че няма да го направя, ме проклина. Последният път, когато говорих с него, лукаво ме попита дали двамата с Алтея не сме се сдушили с Уинтроу още от самото начало. Намеква, че е наясно, че всички сме заговорничили срещу него. — Брашън поклати горчиво глава. — Ти чу разказа му как Уинтроу му е отнел контрола над кораба само за да го предаде на Кенит. Звучи ли ти правдоподобно?

Янтар сви леко рамене.

— Не познавам Уинтроу. Но знам следното: когато обстоятелствата са подходящи, хора, от които не си го очаквал, вършат необичайни неща. Когато бремето на света е зад тях, развоят на събитията и самото време ще се напаснат така, че да се случат невероятни неща. Огледай се около себе си, Брашън. Движиш се толкова близо до центъра на вихъра, че не виждаш колко удивителни са заобикалящите ни обстоятелства. Биваме повлечени към кулминация във времето, критична точка на избора, където всяко бъдеще трябва да поеме в една или друга посока.

— Живите кораби се пробуждат за истинските си минали животи. Змиите, смятани за мит, когато си бил момче, сега се приемат за нещо нормално. Змиите говорят, Брашън, говорят с Парагон, а Парагон говори с нас. Кога за последно човечеството призна интелигентността на друга раса от същества? Какво ще означава за децата и внуците ти? Хванат си в мощен вихър от събития, чиято кулминация ще се състои в промяната на курса на света. — Тя снижи гласа си, усмивка докосна устните ѝ. — И всичко, което ти можеш да възприемеш, е, че си далеч от Алтея. Загубата на спътницата на един мъж може да бъде ключовият задействащ механизъм, който да определи събитията от тук нататък. Не виждаш ли колко странно и прекрасно е това? Че цялата история се крепи на прищявка на човешкото сърце?

Той погледна странната жена и поклати глава.

— Аз не го виждам така, Янтар. Изобщо не го виждам така. Става дума само за моя живот и сега, след като най-накрая открих какво ми е необходимо, за да бъда щастлив, съм готов да дам живота си за него. Това е всичко.

Тя се усмихна.

— Това е всичко. Прав си. И това е всичко, което Всичко някога е.

Брашън пое накъсано дъх. Думите ѝ бяха поръбени с мистерия и изпълнени със смисъл. Той поклати глава.

— Аз съм само един прост моряк.

Майка внимателно бе наблюдавала размяната. Сега се усмихваше — усмивка едновременно блажена в покоя си и плашеща в съгласието си. Изражението ѝ беше като потвърждение на всичко, което Янтар беше казала. Внезапно Брашън се почувства приклещен от двете жени, принуден и той не знаеше за какво. Спря погледа си върху Майка.

— Ти познаваш сина си. Мислиш ли, че имаме някаква възможност за успех?

Тя се усмихна, но с лека тъга. Повдигна рамене по старчески.

Парагон заговори:

— Мисли, че ще успееш. Но дали ще знаеш, че си успял, или дали успехът ще е онзи, който би избрал за себе си, е, това са неща, които никой не може да каже отсега. Но тя знае, че ще успееш в каквото си предопределен да сториш.

За момент той се опита да разплете думите на кораба. После въздъхна.

— Не започвай и ти — предупреди го Брашън.

Малта седеше на масата на капитана, сплела пръсти пред себе.

— Предложението е справедливо и облагодетелства всички. Не виждам причина, поради която би го отхвърлил. — Тя се усмихна чаровно над ръцете си към капитан Ред. Сатрапът седеше до нея и мълчеше безучастно.

Капитан Ред изглеждаше шокиран. Другите на масата бяха също толкова стъписани. Малта бе избрала момента добре. Най-трудната част беше да убеди сатрапа да го направят по нейния начин. Беше го облякла и внимателно привела в приличен вид и чрез умоляване, извадило душата му, го беше склонила да дойде на вечеря на капитанската трапеза. Беше му казала и как да се държи и той се беше съгласил — беше бил учтив, но не дружелюбен, и по-скоро мълчалив, отколкото разговорлив. Чак когато вечерята беше към края си, той прочисти гърло и се обърна към капитана:

— Капитан Ред, моля да изслушате Малта Вестрит, докато тя излага споразумение от мое име.

Капитан Ред бе твърде стреснат, за да постъпи по какъвто и да било друг начин, и само кимна.

Тогава, с реч, която бе репетирала до безкрай пред малкото огледало в стаята си, тя представи предложението на сатрапа. Изтъкна, че същината на Сатрапството не беше монетното богатство. Властта беше. Сатрапът нямаше да предложи монети за освобождението си, нито щеше да отправи молба към благородниците си за това. Не, той сам щеше да договори условията. Като говореше лаконично, Малта описа предложението му общо: признаване на Кенит за крал на Пиратските острови, край на робовладелските набези на Островите и премахването на калсидските патрулни съдове. По-тънките подробности, разбира се, щеше да се наложи да се обсъдят по-подробно с крал Кенит. Вероятно можеха да включат търговски спогодби; вероятно можеха да включат опрощение за онези в изгнание, които искаха да се върнат в Джамаилия. Малта умишлено бе представила предложението, докато на масата все още присъстваха голяма част от хората. В разговорите си с екипажа бе успяла да изкопчи най-съкровените им терзания. Беше разбрала страховете им, че може да се върнат в Заграба или Биволския залив и да заварят домовете си изгорени, както и копнежа им да се видят със семейство и приятели в град Джамаилия и отново да играят в големите театри на столицата.

Малта беше вмъкнала желанията им в настоящото предложение. Мълчанието на капитана беше красноречиво. Той потърка брадичка и плъзна поглед около масата. После се наведе към сатрапа.

— Прав си. Помислих единствено за пара̀та. Но това… — Погледна го почти подозрително. — Наистина ли си готов да ни предложиш подобни условия?

Сатрапът заговори с тихо достойнство:

— Бих бил глупак да оставя Малта да говори подобни неща, ако не съм ги премислил.

— Защо? Защо сега?

Малта не го беше подготвила за подобен въпрос. Задържа усмивката на устните си. Бяха се съгласили, че той ще отклонява такива питания към нея. Но не се изненада, когато той спокойно пренебрегна уговорката им.

— Защото съм мъж, способен да се учи от грешките си — заяви. Само тези думи бяха способни да я втрещят, но последвалото я накара да зяпне. — Отдалечаването от град Джамаилия и пътуването през владенията ми ми отвори очите и ушите за факти, които съветниците ми или скриваха от мен, или самите те бяха в неведение за тях. Дръзкото ми пътешествие даде плод. Моята „глупост“ от напускането на столицата сега ще блесне като истинско благоразумие. — Той отправи благосклонна усмивка към събралите се. — Съветниците и благородниците ми често подценяват моята интелигентност. Това беше сериозна грешка от тяхна страна.

Държеше ги в ръцете си. Всички на масата очакваха следващите му думи. Сатрапът леко се приведе напред. Потропа с пръст по масата, докато отбелязваше всяка точка. Малта беше омагьосана. Тя никога не беше виждала този мъж.

— Намирам се в компанията на пирати, мъже и жени, татуирани със срама на робството. И въпреки всичко вие не сте онова, което ми беше казано, че сте. Сред вас не откривам невежество и глупост, нито пък варварство и диващина.

— Присъствах на преговорите с Калсид, когато бяха уговорени патрулните съдове. И все пак виждам сред водите си твърде много от тях. Те се въргалят в придобитото богатство. Явно съм отдал доверието си на грешните съюзници. Град Джамаилия е уязвим за атака от страна на Калсид. Ще постъпя мъдро, ако си намеря по-верни съюзници. Кой би бил по-добър от онези, които вече са се научили да се бият срещу калсидците?

— Наистина кой би бил по-добър? — попита капитан Ред хората около масата. Той се ухили широко, но после овладя усмивката си и добави: — Разбира се, крал Кенит ще вземе всички крайни решения. Но подозирам, че му носим награда, по-тежка от всичкото злато, което сме споделяли с него. От Заграба ни делят само няколко дни. Трябва незабавно да бъде пратена птица, която да извести Кенит за това, което носим. — Той вдигна чашата си за тост. — За откупите, платени в повече от пара̀ или кръв!

Докато всички вдигаха чаши и се присъединяваха, Малта чу вика от наблюдателницата:

— Платна!

Мъжете на масата размениха тревожни погледи. Сега, след като Мотли беше натоварен догоре, калсидските кораби трябваше да се избягват. На вратата се почука.

— Влез! — с раздразнение в гласа разреши капитан Ред. Мъжът мразеше всичко, което прекъсваше храненията му, камо ли някой драматичен момент.

Вратата се отвори. На прага стоеше корабният юнга, бузите му се бяха зачервили от възбуда. С широка усмивка той обяви:

— Сър, забелязахме Вивачия и Мариета.

Кенит наблюдаваше приближаването на малката лодка от Мотли със смесени чувства. По случая Соркор бе дошъл на борда. Беше облечен в голямо количество червен плат. Стоеше точно зад дясното рамо на капитана си. Капитан Ред, позиционирал се със своите крещящи одежди от другата му страна, изглеждаше твърде завладян от собствения си триумф, за да забележи личните резерви на своя лидер. Той доставяше на крал Кенит награда, която никой от другите му капитани не можеше да надскочи. За мъж с неговото театрално минало, това беше възможно най-върховото му постижение. Дори след това щеше да бъде известен като пиратския капитан, който даде сатрапа на цяла Джамаилия като подарък на крал Кенит.

Капитан Ред се бе качил първи на Вивачия, за да сподели новините. Сега, заел драматична поза, той кръжеше край Кенит, докато наблюдаваха доставянето на плячката. Кенит беше едновременно въодушевен и раздразнен. Залавянето на сатрапа беше изключително, потенциалът за печалба от откупа му беше огромен. Но този неочаквано паднал от небето дар също така идваше в момент, в който съзнанието му бе насочено в друга посока. Скришом хвърли поглед към мястото при парапета, където Алтея Вестрит стоеше и наблюдаваше приближаването на малката лодка. Джек беше до нея. Джек винаги беше до нея. Зимният вятър подхвана косите им и ярките поли на Джек и извика цвят по лицата им. Джек беше зашеметяваща жена — висока, красива и смела. Но Алтея пленяваше Кенит както никоя друга жена.

В дните, откакто беше излязла от каютата си и ѝ беше дадено разрешение да се движи свободно из кораба, той бе подхождал много предпазливо с нея. Пред всички поддържаше историята, че ужасният ѝ сън е резултат от маковия сироп, даден ѝ против болката от увреден гръб. Беше ѝ се извинил за това публично, като меко ѝ беше напомнил, че се беше оплакала от болка в гърба. Не си ли спомняше, че е изпила сиропа? При изръмжаното ѝ отрицание той безпомощно бе свил рамене.

— Беше когато каза, че харесваш дантела по един мъж — деликатно я бе подтикнал той, докато ръката му си играеше с дантелата при гърлото му. Беше ѝ се усмихнал привързано.

— Не се опитвай да придаваш някакъв смисъл на това — заплаши го тя.

Той придаде на лицето си ранено примирение.

— Несъмнено си много по-податлива на мака, отколкото предполагаше — любезно предложи той.

Късметът му му даваше властта да я разкрасява както намереше за добре. Липсата на дрехи я беше принудила да приеме онези, които беше подбрал от плячката си и беше изпратил в стаята ѝ. Беше пратил и бижута, благовония и ярки шалове. Джек безсрамно се бе възползвала от тези женски дарове, но Алтея се бе противила с дни. Дори сега се бе облякла възможно най-просто, доколкото това беше възможно в копринени панталони и украсена като дамаска жилетка. Харесваше му, че той е избрал цветовете, които носеше, че беше докосвал дрехите, които сега стояха на нея. Колко дълго можеше да устои пред такава щедрост? Като птичка в клетка, в крайна сметка трябваше да допърха до ръката му.

Тя го избягваше, доколкото можеше, но Вивачия не беше голям кораб. От смъртни заплахи и груби имена се бе ограничила до клокочеща омраза и убийствени погледи. Бе срещал всичките ѝ погледи с опечалена загриженост и внимателна учтивост. Изпълваше го чудновато веселие заради нейното затруднено положение. Имаше над нея власт, която не беше предвидил, макар нарочно да бе създал тази ситуация. Тя вярваше, че е онеправдана жертва, но се отнасяха с нея като с истерична обвинителка на невинен мъж. Ако заговореше за изнасилването, думите ѝ бяха приемани с жал, а не със споделено възмущение. Дори Джек, която изпитваше към него безучастна омраза заради потапянето на Парагон, имаше съмнения относно обвиненията на Алтея. Липсата на подкрепа спрямо каузата ѝ несъмнено беше много обезсърчителна за желанието ѝ да го убие.

По-голямата част от екипажа не се интересуваше какво беше или не ѝ беше направил. В края на краищата той беше капитанът, а и пиратите от екипажа му никога не бяха били твърде измъчвани от моралност. Онези, които бяха най-големи привърженици на Ета, бяха по-угрижени от отсъствието ѝ, отколкото от присъствието на Алтея. Двама-трима, изглежда, мислеха, че е извършил някаква неправда спрямо Ета. Подозираше, че именно това тревожеше Уинтроу най-много. Никога не говореше за него директно, но от време на време Кенит го хващаше, че го гледа подозрително. За късмет на Уинтроу, не го правеше често. Вместо това момчето прекарваше по-голямата част от времето си в безсмислени опити да установи някаква връзка с леля си.

Алтея решително пренебрегваше племенника си. Уинтроу понасяше леко отказите ѝ, но успяваше да прекара повечето от свободното си време в нейно присъствие. Очевидно се надяваше на помирение. За да го ангажира, Кенит му бе предал по-голямата част от ежедневната работа по управлението на кораба. Умът му беше далеч по-остър от този на Джола. Ако обстоятелствата бяха различни, Кенит щеше да го повиши в помощник. Имаше нужния инстинкт, за да командва.

Онова, което дразнеше Кенит, беше, че не бе имал дори един момент насаме с Алтея. Доколкото пиратът можеше да определи, когато не беше в каютата си, която споделяше с Джек, Алтея беше на бака с фигурата. Това забавляваше Кенит, тъй като знаеше, че корабът прекарва голяма част от времето в опит да я убеди, че той не би се отнесъл с нея по начина, по който тя твърдеше. Като че ли поведението на Вивачия, повече от всяко друго влияние, подриваше преживяването на собствените сетива на Алтея. Всяка вечер, когато самият той ходеше на бака, за да разговаря с Вивачия, Алтея вече не се втурваше надалеч, следвана по петите от Джек, а се отдръпваше леко и ги подслушваше. Наблюдаваше всяко негово движение в опит да съзре чудовището, за което го смяташе. Фасадата му я възпрепятстваше.

Докато малката лодка се приближаваше, Кенит забеляза, че не приютява само сатрапа, театрално бляскав в дрехи назаем, но и младата му съветничка. Сатрапът се взираше право напред, като игнорираше диплещия се ескорт от змии, но младата жена се взираше нагоре към кораба с пребледняло лице. Дори от това разстояние тъмните ѝ очи изглеждаха необятни. Необичайно оформеният тюрбан на главата ѝ несъмнено беше някаква нова джамаилска мода. Откри, че се чуди как ли ще изглежда Алтея с подобен аксесоар на главата.

Алтея хвърли поглед към Уинтроу. Той се взираше надолу към лодката на Мотли, докато тя си пробиваше път към тях. Беше узрял, след като бе напуснал Бингтаун. Беше странно да го гледа в профил; споделяха толкова много общи черти, че беше като да гледа своя мъжка версия. Това, че изглеждаше като нея, някак правеше предателството му още по-нетърпимо. Никога нямаше да може да му прости.

Из нея се разля порицание, надигнало се откъм парапета, за който се държеше.

— Знам, знам. Остави го настрана — промърмори в отговор. Корабът многократно я бе насърчавал да спре да се гневи. Но ако го стореше, щяха да останат само скръбта и болката. Гневът беше по-лесен. Гневът можеше да бъде насочен навън. Скръбта разяждаше отвътре.

Не можеше да остави нещата просто така. Изнасилването нямаше смисъл, не се поддаваше на никаква логика. Не можеше да спори с това. Беше дело на луд, но учтивият и проницателен капитан Кенит със сигурност не беше луд. Така че какво се беше случило? Образи на Девън и Кефрия се примесваха към спомените ѝ от нападението. Възможно ли беше да е както казва той — извратен сън, предизвикан от мака? Корабът се бе опитал да я умиротвори чрез предположението, че може би е бил някой друг от екипажа. Алтея беше отрекла. Тя се беше вкопчила в истината, както се беше вкопчила в здравия си разум, защото да пусне едното, означаваше да отрече другото.

В някаква степен, жестоко си помисли тя, нямаше значение дали Кенит я беше изнасилил, или не. Той беше убил Брашън и беше потопил Парагон. Тези причини бяха достатъчни да го мрази. Дори обичната ѝ Вивачия ѝ беше открадната и се бе променила толкова драстично, че някои от мислите и идеите ѝ бяха напълно чужди за Алтея. Всичките ѝ преценки се базираха на по-дълбоката ѝ драконова природа. Беше имало време, когато Алтея мислеше, че познава кораба из основи. Сега често зърваше непознатата вътре. Ценностите и грижите на личност, която не споделяше нейната човечност, често я озадачаваха. Вивачия се терзаеше заради тежкото положение на змиите. Всеотдайността, която някога бе принадлежала на семейство Вестрит, сега бе насочена към люспестите зверове.

Отчетливо, сякаш фигурата бе проговорила, Алтея усети мисълта ѝ през подновената им връзка. Виниш ли ме за това, че съм истинското си аз? Трябва ли да се преструвам в противното в името на твоята удовлетвореност? Ако го сторех, щеше да е лъжа. Би ли предпочела да обичаш една лъжа, вместо да познаваш истинската ми същност?

Разбира се, че не. Разбира се, че не.

Нямаше значение, разсейването на кораба ѝ я остави отнесена и сама. Тя се бе вкопчила в грозна реалност, която другите вярваха, че е сън. Как можеше да я забрави, когато тя се проявяваше отново и отново във вид на кошмар? Вече не помнеше колко пъти Джек я бе отърсвала от затвора на този сън. Предателското ѝ съзнание я отнасяше към неверни спомени как се дави с Брашън и стигаше до плашеща борба за въздух в тъмно легло. Липсата на сън се отразяваше на преценката ѝ. Чувстваше се крехка и несигурна. Копнееше Вивачия да бъде както преди, огледало и подкрепа на същността ѝ. Копнееше за Брашън, мъж, който я бе познавал напълно. Тя се носеше сред самоличността си, без сродна душа, в която да се уповава.

— Има нещо в тази млада жена в лодката — промълви Вивачия. — Ти не го ли усещаш?

— Не усещам нищо — отвърна Алтея и ѝ се прииска наистина да беше така.

Сърцето на Малта се качи в гърлото, докато се взираше нагоре към корабния парапет. Сграбчващите вълни, студените пръски, вятърът, който буташе малката лодка, и най-вече — безразсъдно изникващите змии, всичко я заплашваше. С пребледнели лица, мъжете на веслата споделяха страха ѝ от змиите. Видя го във втрещените погледи и напрегнатите мускули. Щом се подадяха от водата до лодката, съществата се взираха в нея със златни, сребърни или бронзови очи. Едно след друго те отмятаха глави назад, докато я подминаваха, и дълбоки, протръбени викове излизаха от зъбатите им, алени усти. Не беше усещала подобен натиск на сетивността от друго същество, откакто беше имала вземане-даване с Тинтаглия. Погледите им, непреклонно приковани в нея, бяха твърде знаещи, сякаш се опитваха да достигнат душата ѝ и да я предявят за своя. Малта с ужас впери погледа си във Вивачия, за да не гледа люспестите чудовища.

Тя се съсредоточи върху това да покаже на пиратския крал, който ги очакваше, овладяно лице. Всички на Мотли бяха вложили енергията си, за да я подготвят. В стремежа им Кенит да съзре истинския разкош на техния дар, те бяха изкъпали, наконтили и облекли сатрапа по-изискано от първия път, в който го беше видяла на бингтаунския бал. Вниманието бе подсилило самомнението му до почти непоносимо ниво. Малта не беше останала пренебрегната. Плещест моряк с бледа змия, татуирана до носа, бе настоял да изрисува лицето ѝ. Тя никога преди не беше виждала подобни козметика и средства като тези, които той донесе в стаята ѝ. Друг моряк беше оформил тюрбана ѝ, докато трети бе подбрал бижута, благоухание и одежди от каймака на плячката им. Сърцето на Малта пееше за това как подпомагаха ролята ѝ, все с намерението подаръкът им да изглежда по-екстравагантен. Нямаше да позволи усилията им да отидат на вятъра. Тя се взираше във Вивачия и се опитваше да не мисли дали баща ѝ е жив, или какво щеше да си помисли за преобразяването ѝ.

Тогава видя Уинтроу да стои до парапета. Невярващо, Малта се изправи в полуклек.

— Уинтроу! — извика обезумяло към брат си. Той се взираше глупаво в нея. Проблясък на златиста коса, принадлежаща на висока фигура, я накара да подскочи с надежда, но това не беше баща ѝ, гледащ надолу към нея, а жена. Сатрапът ѝ се намръщи заради необичайното ѝ поведение, но тя го игнорира. Огледа напрегнато събраните хора, надявайки се противно на всичко, че Кайл Хейвън ще пристъпи напред и ще извика името ѝ. Вместо това ръката, която ненадейно се вдигна и посочи към нея, без съмнение принадлежеше на леля ѝ Алтея.

Алтея се приведе несигурно върху парапета. Тя стисна ръката на Джек и посочи подчертано към момичето в лодката.

— В името на Са! Това е Малта! — възкликна тя.

— Не е възможно! — Присъедини се към леля си при парапета Уинтроу и хвърли поглед надолу към момичето. — Наистина много прилича на Малта — поколеба се той.

— Коя е тази Малта? — попита въпреки себе си Кенит.

— Малката ми сестра — вяло отбеляза Уинтроу, докато всяко загребване на веслата я довеждаше по-близо. — Много прилича на нея. Но не може да е тя.

— Е, това ще е невероятно съвпадение. Но скоро ще видим — безгрижно отвърна Кенит. Вятърът като че ли повтори думите му като шепот. Стомахът му се стегна и той вдигна ръка, като се престори, че оправя косата си. Талисманът заговори близо до ухото му.

— Няма такова нещо като невероятно съвпадение. Има единствено съдба. Така казват последователите на Са. — И тих като дъх добави: — Това не е сполука за теб, а довеждането на смъртта ти. Са ще те накаже, че изостави Ета.

Кенит изсумтя и небрежно сложи ръцете си зад гърба. Не беше изоставил курвата — просто я беше оставил настрана, за по-късно. Са нямаше да го накаже за това. Никой нямаше да го стори. Нито пък Кенит щеше да трепери пред големината на предлагащата му се възможност. Най-голямата награда се падаше на мъжете, които действаха с размах. Той се усмихна на себе си и хвана китката си с другата ръка, като плътно покри очите и устата на талисмана, задушавайки го с дантела.

Тогава Уинтроу проговори и по гърба на Кенит полазиха страховити тръпки. Той се взираше в приближаващата лодка и обърнатото нагоре лице на момичето и каза почти сънливо:

— При Са няма невероятни съвпадения. Има само съдба.

Малта се взираше нагоре към тях, запратена в ступор, без възможност за ответ. Какво можеше да означава това? Нима Алтея се беше присъединила към пиратския екипаж на Кенит, вместо да спаси семейния жив кораб? Не можеше да е толкова невярна. Нали? Ами Уинтроу? Щом достигнаха кораба, сатрапът беше качен първи на борда. Под насърчаването на моряците тя самата хвана въжената стълба, която им бяха спуснали. Един от членовете на екипажа на Мотли я придружи, докато се изкачваше по неприятно поклащащото се приспособление от грубо, мокро въже. Опита се да изглежда сякаш изкачването му беше лесно. Мокрите напречници се впиваха през тънките ръкавици, които носеше, за да прикрие загрубелите си ръце. Трудното изкачване бе забравено в мига, в който сграбчи парапета и ѝ бе помогнато да се качи на борда. Като че ли през нея премина странна енергия. Тя забрави да се оглежда за крал Кенит, очите ѝ търсеха единствено баща ѝ.

Внезапно до нея се появи Уинтроу и я пое в прегръдка, по-мъжка, отколкото би сметнала, че е по силите на източения ѝ брат. Но той беше пораснал и заякнал, а гласът му прозвуча плътен и не много по-различен от бащиния им, когато извика:

— Малта! Самият Са те доведе благополучно при нас! — Сълзите, надигнали се в очите ѝ, я изненадаха, както и начинът, по който се бе вкопчила в него, прекомерно щастлива заради силата и приветствието му. След продължителен момент, в който стоеше в прегръдките му, осъзна, че Алтея също бе обвила ръце около нея.

— Но как? Как е възможно да си тук? — попита леля ѝ.

Малта обаче нямаше никакво желание да отговаря на въпроси, преди да е задала най-важния от всички. Тя се отдръпна от Уинтроу и се удиви колко бе пораснал.

— А татко? — попита бездиханно.

Дълбоката болка в очите му ѝ каза всичко.

— Той не е тук — каза ѝ нежно брат ѝ и тя добре знаеше, че не бива да задава повече въпроси относно местоположението му. Него го нямаше, завинаги, и тя бе изтърпяла всичко, беше рискувала всичко напразно. Баща ѝ беше мъртъв.

Тогава корабът заговори и в гласа на Вивачия се долавяше интонация, която Малта бе чувала и преди, когато Тинтаглия ѝ бе говорила през сънната кутия. Ужасяващо разпознаване на родство заля Малта, щом корабът я поздрави.

— Добра среща и привет, приятел на драконите.

Глава тридесет и първа

Разменни монети

Всички очи се насочиха към фигурата. Малта се освободи от прегръдката на Уинтроу. Никой, освен нея, изглежда, не осъзнаваше, че корабът говореше на нея. Вместо това погледите им се обърнаха към сатрапа и отново обратно към кораба. Сатрапът се взираше в движещата се, говореща фигура с удивление, но очите на Малта го подминаха. До него стоеше висок, тъмен мъж с един дървен крак. Красивото му, хладнокръвно лице изразяваше недоволство. До него, увереният вид върху лика на капитан Ред се стопяваше. Мразеше да бъде засенчван. Капитанът погледна към високия мъж и внезапно Малта разбра кой е той. Капитан Кенит, крал на Пиратските острови. Тя се възползва от разсейването, за да го прецени. Реакцията ѝ беше едновременно привличане и недоверие. Както и Род Каерн от Бингтаун, той излъчваше опасност. Някога щеше да го сметне за мистериозен и пленителен. Беше помъдряла. Опасните мъже не бяха нито романтични, нито екзотични; бяха мъже, които можеха да те наранят. Този мъж нямаше да бъде така лесен за манипулиране и убеждаване, както капитан Ред.

— Нима срамежливостта те спира да говориш с мен? — топло я подкани корабът.

Тя отправи отчаян, умоляващ поглед към фигурата. Не искаше мъжът с дървения крак да я сметне за особено важна. Трябваше да е единствено съветник на сатрапа. Дали в очите на Вивачия не пробяга разбиране?

Сатрапът изглеждаше засегнат от увещаващите думи на кораба. Той вярваше, че говори на него.

— Привет, живи корабе — обърна се сковано към нея. Краткият му миг на почуда бе отминал. Малта предположи, че се дължи на това, че през целия му живот го бяха обсипвали с нови и изненадващи подаръци. Никое чудо не го удивляваше за дълго. Благодарността му беше също толкова краткотрайна. Поне изглеждаше, че си помни съвета ѝ: „Не се дръж като затворник, нито като молител.“

Той се обърна към Кенит. Не се поклони, нито го поздрави по какъвто и да е начин.

— Капитан Кенит — обърна се към него той, без да се усмихва. Официалното му признаване на Кенит за крал на Пиратските острови беше едно от условията по договарянето.

Кенит го наблюдаваше със спокойно веселие.

— Сатрап Косго — отвърна фамилиарно Кенит, отсега заявявайки равенство. Погледът на сатрапа се вледени. — Насам — посочи той. Смръщи се леко към Вестритови. — Уинтроу, ела. — На Малта ѝ се стори, че говореше на брат ѝ сякаш беше куче или прислужник.

— Малта! — Студеният глас на сатрапа строго ѝ напомни за задълженията ѝ.

Имаше да поддържа фасада. Точно сега не можеше да бъде сестрата на Уинтроу, нито племенницата на Алтея. Задържа гласа си тих.

— Сега не ме питайте нищо. По-късно трябва да поговорим. Моля ви. Доверете ми се. Не се месете в това, което правя. — Тя отстъпи от тях и те я пуснаха, но очите на Алтея бяха твърди. Уинтроу забърза да изпълни командата на капитана си.

Докато другите напускаха бака, Алтея попита на глас:

— Как така тя е тук? Какво означава това?

— Тя е твоя племенница — просто отвърна Джек, ококорено загледана след тях.

— Като че това ми дава някакви отговори. Ще сдържа въпросите си и няма да се намесвам не защото тя е такъв източник на мъдри действия, а защото не мога да направя нищо друго. Надявам се, че осъзнава каква коварна змия е Кенит.

— Алтея — изморено я предупреди корабът.

Алтея се извърна към фигурата.

— Защо го поздрави като приятел на драконите? Сатрапът е драконов приятел?

— Не сатрапът — уклончиво отвърна фигурата. — Предпочитам да не говоря за това точно сега.

— Защо? — настоя Алтея.

— Други неща ме безпокоят — отвърна Вивачия.

Алтея въздъхна.

— Твоите змии. Нуждата им да бъдат насочени обратно към мястото за размножаване и придружени нагоре по реката. Все още ми е трудно да мисля за теб като за дракон. — И още по-трудно ѝ беше да приеме, че Вивачия изпитва преданост, отменяща всяка друга. Но ако змиите бяха първи в сърцето ѝ, преди Вестрит, може би предхождаха и Кенит. Алтея детински го възприе като възможен разкол. — Защо просто не го изискаш от Кенит?

— Познаваш ли някого, който реагира добре на изискване?

— Страхуваш се, че ще ти откаже.

Вивачия мълчеше и това мълчание изтръгна Алтея от коловоза на собствените ѝ грижи. Сякаш биваш повдигнат високо върху някоя вълна и изведнъж виждаш много по-надалече. Тя осъзна ограничението на Вивачия, дух на дракон, затворен в тяло от дърво, зависещ от хората, които направляваха платната ѝ, и ветровете, които ги издуваха. Тя внезапно прозря, че имаше множество начини да бъдеш изнасилен. Откритието разби сърцето ѝ. Въпреки това следващите ѝ думи прозвучаха детински в ушите ѝ:

— Ако отново беше моя, щяхме да заминем още днес, на минутата.

— Наистина го мислиш. Благодаря ти за това.

Алтея почти беше забравила, че Джек е там, докато жената не заговори:

— Можеш да го принудиш. Заплаши го, че ще разтвориш прослойките си.

Вивачия се усмихна горчиво.

— Аз не съм лудият Парагон, че безразсъдно да заплашвам целия си екипаж с безумни постъпки на неподчинение. Не. — Алтея почувства въздишката ѝ. — Кенит няма да бъде разколебан чрез заплахи и искания. Дори да имах нужната воля, гордостта му ще го принуди да ми се опълчи. За това трябва да се върна към мъдростта на семейството ти, Алтея. Трябва да се пазаря, без да имам какво да предложа.

Алтея се опита да го обмисли хладнокръвно.

— Първо, какво искаш от него? Второ, какво можем да му предложим?

— Какво искам? Да ме откара обратно до Дъждовната река възможно най-бързо и нагоре по течението ѝ към земите за опашкулване. Да остана там, близо до змиите, цяла зима и да направим всичко по силите си да ги предпазим, докато се излюпят. — Тя се засмя искрено. — Още по-добре би било да имаме ескорт от съдовете му, за да пазят моите бедни, изтощени змии по дългия им път. Но всичко това е в разрив с неговите интереси.

Алтея се почувства глупаво, че не го е прозряла по-рано.

— Ако помогне на змиите, губи ползата от тях. Те ще изчезнат, за да се превърнат в дракони. Ще изгуби мощно средство срещу Джамаилия.

— Мълния-същността твърде охотно излагаше на показ силата си пред него. Тя не предвиди това. — Фигурата поклати глава. — Що се отнася до втория ти въпрос: нямам нищо, което да му предложа и което той вече да не притежава.

— Драконите могат да обещаят, че ще се върнат и ще му помогнат, след като се излюпят — предложи Джек.

Вивачия поклати глава.

— Те не са мои, за да ги обвързвам по този начин. Дори да можех, не бих. Достатъчно лошо е, че трябва да служа на хората, докогато издържи магическото дърво. Няма да обвържа следващото поколение.

Джек отпускащо раздвижи рамене.

— Безполезно е. Няма нищо, което той иска и което вече да не притежава. — Тя се усмихна безрадостно. — Освен Алтея.

Думите ѝ бяха последвани от страшна тишина.

Точно когато Ета щеше да е от полза, тя не беше на борда, раздразнено си помисли Кенит. Трябваше да поръча всичко сам, тъй като Уинтроу изглеждаше напълно объркан от присъствието на сестра си.

— Приготви столове и маса в стаята за карти. Също така донеси и някаква храна и пиене — инструктира го припряно той.

— Ще му помогна — добродушно предложи услугите си Соркор и тежко се отправи след Уинтроу. Чудесно. Соркор и семейството му бяха изтърпели много в ръцете на сатрапските бирници и робските му господари. В ранните им дни заедно той често беше многоглаголствал пиянски какво точно смята да направи, ако някога докопа самия сатрап. Най-добре беше да не му дава твърде много възможности да се замисля над това точно сега.

Кенит ги последва с ленива крачка, за да даде време на Уинтроу и Соркор да подготвят стаята. Видя, че младата жена поглежда към пънчето и дървения му крак. Малта Вестрит приличаше на баща си. Арогантността на Кайл Хейвън се съдържаше във внимателно премерените приказки и присвитите очи. Той внезапно спря и размаха пънчето си пред нея.

— Една змия го отхапа — уведоми я небрежно. — Опасностите на живота в морето.

Сатрапът отскочи назад — изглеждаше по-стресиран от младата си съветничка. Кенит запази усмивката си съвсем лека. Ах. Беше забравил благородното джамаилско отвращение от физическите недостатъци. Можеше ли да го използва? Капитан Ред бе изложил подробностите по предложението на сатрапа. Примамливо предложение, разсъди весело Кенит, при това едва първото.

Той ги въведе в стаята за карти. Подготовката беше задоволителна. Уинтроу беше сложил тежка покривка и бе добавил сребърни свещници. Сребърният поднос, който държеше, съдържаше съвкупност от бутилки и няколко стъклени кани с алкохолни напитки от Крайюжния остров, все скорошен улов. Бяха приготвени и стъклени чаши, и малки канички, подходящи за разнообразни напитки. Беше подобаващ показ на богатство, без да бъде прекомерно. Кенит беше доволен. Посочи към масата.

— Моля, моля, заповядайте. Уинтроу, бъди така добър да налееш пиенето, а така, добро момче.

Малта Вестрит оглеждаше стаята. Кенит не можа да се сдържи.

— Несъмнено тази стая се е променила от последния път, в който си я виждала, съветничке. Но моля, отпусни се сякаш все още я обитава баща ти.

Това предизвика непредвиден отговор.

— Малта Вестрит не е моя съветничка. Можеш да се обръщаш към нея със Съветник — надменно го уведоми сатрапът.

Още по-интересно обаче беше как Малта пребледня. Тя се замъчи да прогони болката от лицето си.

Слабостта трябваше да се използва. Капитан Ред го беше предупредил, че тя преговаря хитро. Леко разтърсване можеше да отнеме остротата на ума ѝ. Кенит наклони глава в нейна посока и леко сви рамене.

— Жалко, че капитан Хейвън се забърка в търговията с роби. Ако не беше направил този избор, този кораб все още можеше да е негов. Сигурен съм, че си запозната с обещанието ми към моите хора. Ще отърва Пиратските острови от робовладелците. Превземането на Вивачия беше едно от първите ми дела. — Той ѝ се усмихна.

Устата ѝ се раздвижи леко, но мъчителните ѝ въпроси си останаха неогласени.

— Тук сме, за да договорим връщането ми в град Джамаилия — стегнато отбеляза сатрапът. Вече се беше настанил на масата за преговори. Другите си бяха избрали места, но оставаха прави, изчакващи Кенит. Това встъпване в протокол не убягна на пирата.

— Разбира се — широко се усмихна Кенит. Той докуцука до челото на масата. — Уинтроу — каза той и момчето послушно издърпа стола и прие патерицата му, след като Кенит седна. — Моля, настанете се — покани ги той и другите заеха местата си. Соркор беше от дясната му страна, а капитан Ред беше до него. Уинтроу зае стола от лявата му страна. Сатрапът и Малта седяха срещу Кенит. Тя си бе възвърнала хладнокръвието. Сплете ръце на масата пред себе си и зачака.

Кенит се настани удобно в стола си.

— Разбира се, баща ти е все още жив и под моя грижа. О, естествено не на този кораб. Кайл Хейвън предизвикваше твърде голяма неприязън сред екипажа. Но е на сигурно там, където е. Ако днес достигнем до благоприятен завършек, може би ще го добавя като подарък за Съветник Малта Вестрит, в смирена благодарност за помощта ѝ в преговорите.

Момчешкото лице на сатрапа почервеня от ярост. Така. Това ги разедини. Малта незабавно го беше потиснала, но надеждата в очите ѝ бе пламнала ярко. Вече имаше интерес да удовлетвори Кенит, вместо да защитава сатрапа.

Тя си пое рязко дъх. Гласът ѝ беше почти овладян.

— Това е изключително мило от ваша страна, капитан Кенит. Но днес моите интереси не са тези на семейството ми. — Опита се да установи зрителен контакт със сатрапа, но той се взираше хладно в Кенит. — Тук съм като верен поданик на сатрапа — завърши тя. Опита се да придаде истинност на думите си, но Кенит чу колебанията ѝ.

— Разбира се, скъпа моя. Разбира се — измърка той.

Сега вече беше готов да започнат.

Брашън дремеше в койката си. Заграба беше на малко повече от един ден и една нощ път. Той се въртеше в чаршафите в опит да си изрови пътя към съня. Беше се увил в одеялото на Алтея. Все още носеше миризмата ѝ. Вместо да го успокои, уханието го караше да се измъчва от копнеж. Страхуваше се за нея. А ако планът им се провалеше? Последните няколко дни всичко беше вървяло добре, напомни си той. Духът на екипажа се беше повдигнал значително. Един ден на брега, прясно месо и зеленчуци и триумфът от „кражбата“ на майката на Кенит бяха възстановили вярата им в себе си. Самата Майка, изглежда, им влияеше развеселяващо. Когато климатичните условия я прогонваха от бака, тя отиваше в корабния камбуз, където разкриваше дарба в претворяването на сухари в някакъв вид тестен пудинг, който екипажът много харесваше. За Брашън най-окуражително беше уверението на Клеф, че мъжете влагаха сърцата си във връщането на Алтея. Някои изпитваха преданост към нея; други копнееха да си върнат изгубената заради пердаха, нанесен им от пирата, гордост.

Дълбок, повтарящ се звук прониза мозъка на Брашън. Сънят му се изплъзна. Той се изтърколи от койката, потърка сънените си очи и надяна краката си в обувките. Излезе на палубата сред слаба зимна слънчева светлина и свеж бриз. Парагон пореше вълните с лекота. Екипажът внезапно поде песен и той вдигна поглед, за да види как по мачтите се разгръщат още платна. Неочаквано осъзна какво го беше събудило. Дълбокият глас на Парагон вибрираше из палубата с матроска песен и отбелязваше темпото за екипажа, докато мъжете вдигаха платната. По гръбнака на Брашън пролази тръпка, последвана от радостен подскок на сърцето му. Макар да бе запознат как нравът на един жив кораб можеше да повлияе на екипажа му, пак не беше подготвен за това. Екипажът сред въжетата горе работеше с добродушна енергия. Той се забърза напред и попадна на Симой.

— Вятърът е твърде благоприятен, че да го похабим, сър! — Действащият помощник поздрави капитана си с рехава усмивка. — Мисля, че ще можем да видим Заграба утре преди обяд, ако запазим платната си издути! — Примижал в решителност, той допълни: — Ще си върнем нашата Алтея, сър. Ще видите.

Брашън кимна и се усмихна колебливо. Достигна до бака, където откри Янтар и Майка. Някой беше прибрал дългата черна коса на Парагон във воинска опашка.

— Какво става тук? — попита с тихо неверие Брашън.

Парагон обърна главата си, устата му беше широко отворена, държаща последната нота от песента, а после рязко я прекъсна.

— Добър ден, капитан Трел — прогърмя той.

Янтар се засмя с глас.

— Не съм сигурна, но днес никой не може да устои на настроението му. Не знам дали е защото Майка приключи с четенето на дневниците, или той просто е…

— Решен! — рязко обяви Парагон. — Достигнах до решение, Брашън. За себе си. Както никога досега. Реших да вложа сърцето си в това, което правим. Не за теб, а за мен. Сега вече вярвам, че можем да успеем. Майка също. Тя е сигурна, че двамата с нея ще успеем да вразумим Кенит.

Възрастната жена се усмихна нежно. Студеният вятър зачервяваше бузите ѝ. В странно противоречие, тя изглеждаше едновременно по-крехка и по-жизнена от преди. Жената кимна, одобрявайки изказването на Парагон.

— Корабните дневници бяха част от това, Брашън, но не най-голямата. Най-голямата част съм аз. Подейства ми добре да погледна назад и да видя пътешествията си през очите на капитаните ми. Местата, на които съм бил, Брашън, и нещата, които съм видял, само в живота си на кораб… всички те са мои. — Той се извърна от него. Очите му все още бяха затворени, но изглеждаше сякаш се взира някъде далеч над водите. Със снижен глас, той продължи: — Болката беше само част от всичко това. Имал съм животи и преди този и те са също толкова мои, колкото и той. Мога да събера всичките си минали животи, да ги съхраня и да определя собственото си бъдеще. Не се налага да бъда такъв, какъвто ме прави някой друг, Брашън. Мога да бъда Парагон.

Брашън вдигна ръцете си от парапета. Дали другите чуваха отчаянието зад изпълнените с надежда думи на кораба? Ако Парагон се провалеше в този последен стремеж към цялост, Брашън подозираше, че корабът ще се свлече спираловидно надолу към лудостта.

— Знам, че можеш — каза му топло. Едно тъмно кътче на душата му се почувства огорчено и старо при лъжата му. Не смееше да се довери на внезапната приповдигнатост на кораба. Приличаше на огледално изкривяване на предишните му мрачни настроения. Нима не можеше да изчезне също толкова бързо и произволно?

— Платно! — извика ясният тенор на Клеф откъм въжетата надолу. После: — Платна! — поправи се той. — Мно’у от тях. Джам’илски кораби.

— В това няма смисъл — отбеляза Брашън.

— Искаш ли да се кача и да погледна? — предложи Янтар.

— Сам ще го направя — успокои я Брашън. Искаше да остане известно време сам, за да обмисли ситуацията. Не се беше качвал сред такелажа, откакто бяха направили преустройството. Моментът беше подходящ колкото всеки друг, да види как се държаха поправките им. Започна да се катери нагоре по мачтата.

Скоро нещо го разсея от поправения такелаж. Клеф беше прав. Корабите в далечината бяха джамаилски. Странната смесица на флотата плаваше не само под флага на Джамаилия, но и под флаговете на сатрапството. Балиста и други обсадни машини бяха струпани на палубите на няколко от по-големите кораби. Това не беше търговска флота. Същият вятър, който забързваше Парагон на север към Заграба, задвижваше и тях. Брашън се съмняваше, че са се насочили към пиратския град. При всички положения той нямаше желание да привлича вниманието им.

Щом се върна на палубата, нареди на Симой да намали скоростта.

— Но постепенно. Ако наблюдателите им гледат, искам да изглежда, че просто изоставаме заради тяхната скорост, а не че намаляваме, за да ги избегнем. Нямат причина да проявяват любопитство към нас. Да не им даваме такава.

— Алтея каза нещо за някакви слухове в Заграба — каза Янтар. — Смяташе, че е просто измислица. Нещо за това, че бингтаунските Търговци били оскърбили или наранили сатрапа и че Джамаилия била изпратила флота, която да накаже града.

— По всяка вероятност сатрапът най-накрая се е изморил и от истинските пирати, и от онези, представящи се за калсидски патрулиращи кораби.

— Тогава те може да са наши съюзници срещу Кенит? — предположи Янтар.

Брашън поклати глава и се засмя грубо.

— Стремежът им ще е колкото да прочистят каналите от пирати, толкова и да се сдобият с плячка и роби. Ще запазят за себе си всеки кораб, който заловят, както и хората на борда му. Не. Моли се на Са да запази Вивачия извън полезрението им, защото, ако я пленят, шансовете ни да си върнем Алтея се свеждат до това да я купим от пазара за роби.

— Още свещи, Уинтроу — весело предложи Кенит.

Уинтроу потисна една въздишка и стана да се подчини. Сатрапът изглеждаше като призрак с хлътнали очи, а гримът стоеше крещящо върху бледото лице на Малта. Дори капитан Ред и Соркор бяха започнали да показват признаци на умора. Единствено Кенит все още разполагаше с неистовата си енергия.

Малта беше дошла на масата с достойнството и държанието на Търговка. Уинтроу беше горд от по-малката си сестра. Беше изложила предложението си с внимателно подбрани фрази и при всяка точка беше изброявала предимствата, които щеше да донесе както на Кенит, така и на сатрапа. Припознаване на Кенит като крал на Пиратските острови — суверенна държава. Край на джамаилските похищения за роби на Пиратските острови. Без повече калсидски „патрулни“ съдове на Пиратските острови. Капитан Ред и Соркор се бяха усмихнали ликуващо. Бяха станали по-тихи, след като тя продължи с изброяването на исканото от сатрапа в замяна: безопасното му завръщане в град Джамаилия, придружен от флотата на Кенит, с уверението, че Пиратските острови го признават и подкрепят като сатрап на Джамаилия. В бъдеще Кенит ще гарантира безопасен преход на корабите, плаващи под джамаилско знаме, през Вътрешния проход и самият той ще сломява всякакви „независими“ пирати, които пренебрегват споразумението.

Първоначално Кенит беше ставал все по-ентусиазиран. Беше изпратил Уинтроу да донесе пергамент, писец и мастило и го беше инструктирал да запише всичко. Това се беше оказало лесно, с изключение на въпроса за правилното обръщение към сатрапа. Само това беше отнело близо половин страница с „Негово най-славно и великолепно благородие“ и тем подобни. Кенит се бе включил в същия дух, като му издиктува документа да го посочва като „Дръзкият и непобедим пират капитан Кенит, крал на Пиратските острови по силата на неговата смелост и хитрост“. Уинтроу беше видял танцуващото веселие в очите на капитан Ред, както и искрената гордост в очите на Соркор, докато записваше тези знаменити титли. Беше решил, че с това преговорите ще приключат бързо, но Кенит едва беше започнал.

Бързо и сигурно, той започна да добавя и други условия към договора. Баснословно могъщият сатрап на Джамаилия не можело да очаква от него — крал на разпръснати градчета от прокуденици, да пази тези води от подли пирати без възнаграждение. Каквото споразумение имало между Джамаилия и калсидските патрулни кораби, то щяло да се прехвърли върху Кенит и неговите „патрулни“ кораби. Как можеше сатрапът да откаже? Хазната му нямаше да се лиши от повече монети — те просто щяха да отиват при друга група от кораби. И разбира се, като съответна любезност, корабите, вдигнали гарвановия стяг на Кенит, щяха да преминават необезпокоявано през джамаилски води по пътя си на юг. Що се отнася до подбрани помилвания на престъпници, избягали на Пиратските острови, е, всичко това беше твърде объркващо. Едно общо помилване на всеки един от поданиците на Кенит щеше да бъде много по-лесно за осъществяване.

Сатрапът беше възразил, че тези „Татуирани“ ще бъдат неразличими от законните роби в Джамаилия — тогава, изглежда, Кенит го взе насериозно. Той мрачно бе предложил сатрапът, чрез декрет, да накара всички свободни хора в Джамаилия да се татуират със специални знаци, които да ги обявяват за свободни поданици на сатрапа. Капитан Ред се бе покашлял подобаващо, за да прикрие смеха си, но сатрапът бе почервенял. Той се бе изправил и се беше обявил за безвъзвратно оскърбен. Горделиво бе закрачил към вратата и беше излязъл. Малта го беше последвала нещастно. Унизеният ѝ поглед издаваше, че осъзнава онова, което сатрапът не бе успял. Той нямаше къде да отиде. Тези „преговори“ щяха да се превърнат в малко повече от документирана кражба. Докато чакаха гневното избухване на сатрапа да се уталожи, Кенит заповяда на Уинтроу да налее от най-хубавите спиртни напитки на помощниците му и го изпрати да донесе мостри от сирената и запазените екзотични плодове, с които се беше сдобил по време на най-скорошния си набег. Те бяха отпуснати, сгрени и удобно разположени, когато сатрапът се върна, следван от надвита Малта. Двамата заеха местата си на масата. С хладен глас, сатрапът предложи на Кенит сто подписани помилвания, които да раздаде както сметне за добре.

— Хиляда — хладнокръвно контрира Кенит. Той се облегна назад в стола си. — И ще ми дадеш правото да издавам други, когато е необходимо.

— Готово — намусено се сопна сатрапът, докато Малта отваряше уста в гневен протест. Младият владетел се вторачи в нея. — Не ми струва нищо. Защо да не му го дам?

Това даде тон на всичко, което последва. Усилията на Малта да отстъпи неохотно бяха подкопани от очевидното отчаяние и най-вече от отегчението на сатрапа спрямо целия процес. Джамаилските кораби, които спираха за вода, провизии или търговия на Пиратските острови, щяха да плащат на Кенит такса. Джамаилия нямаше да се меси в правото на Кенит да направлява търговията и преминаващите през Пиратските острови кораби. Триумфът на Соркор беше, че на лицата, обречени да бъдат продадени заради дълг, щеше да им бъде предложена възможността да останат в изгнание на Пиратските острови. Капитан Ред добави индивидуалните актьори вече да не бъдат отговорни за дълговете на цялата трупа. Оттам, политическото значение на изискванията на Кенит спадна до чисто пиратство на привилегии. Група стаи в двореца на сатрапа да бъде специално запазена за Кенит, в случай че реши да посети град Джамаилия. Всяка змия, съзряна във водите на Вътрешния проход, да се счита за собственост на Кенит и да бъде оставена необезпокоявана. Към Кенит трябваше винаги да се обръщат като към Милостивия и справедлив крал Кенит от Пиратските острови. Преговорите се изтощиха чак когато изобретателността на Кенит започна да го предава.

Докато се надигаше да донесе нови свещи за масата, Уинтроу си помисли, че скоро нямаше да им бъдат необходими. Разговорите бяха погълнали цялата нощ: над водата се пукваше късна зимна зора. Той застана до Малта, докато поставяше свещите в тежките сребърни поставки, и му се прииска да може да я достигне, както правеше с кораба, с нищо повече от фокусирана мисъл. Искаше му се тя да знае, че въпреки че седеше с онези, които ѝ се противопоставяха, той беше горд с нея. Беше се пазарила като истинска Търговка. Ако предложението на Кенит да върне баща им тегнеше над съзнанието ѝ, тя бе отказала да го покаже. Нямаше голяма надежда Кенит да уважи това предложение. Как Малта се бе оказала в присъствието на сатрапа, оставаше мистерия, но трудностите на това пътуване личаха върху лицето ѝ. Ако преговорите минеха успешно, тогава какво? Щеше ли да си тръгне със сатрапа?

Той копнееше всичко да приключи, за да може да поговори с нея. Жаждата му за новини от дома беше по-силна от нуждата от храна и сън. Запали последната свещ и се върна на мястото си. Кенит го изненада като го плесна сърдечно по рамото.

— Изморен ли си, синко? Е, вижда му се краят. Остава единствено да договорим самия откуп. Някои предпочитат пари, но аз съм по-снизходителен в това отношение. Скъпоценни камъни, перли, кожи, гоблени, дори…

— Това е възмутително! — Въпреки изтощението си, сатрапът се изправи на крака. Устата му бе станала бяла и тънка като черта. Стиснатите му юмруци трепереха от ярост. За един ужасяващ момент Уинтроу се изплаши, че ще избухне в гневни сълзи. Малта протегна ръката си към него в знак на подкрепа, но се спря точно преди да го докосне. Хвърли убийствен поглед към Кенит. Когато заговори, гласът ѝ беше спокоен:

— Велеславни сатрапе, виждам логиката в това. Благородниците ти няма да те ценят толкова високо, ако не им се наложи да платят нищо, за да те спасят. Обмисли го. Ще получиш възможност да прецениш кой ти е истински верен. По-късно ще наградиш онези, които са били склонни да допринесат за твоето завръщане. Онези, които не са, ще изпитат величествения ти гняв. Крал Кенит в крайна сметка, милорд, си остава пират. — Отправи усмивка към Кенит със здраво стиснати устни, сякаш за да е сигурна, че кукичката на въдицата ѝ е попаднала в целта. — Всичките ти благородници ще погледнат подозрително на преговори, на които той не е поискал някаква награда, вместо единствено ползи за хората си.

Беше жалко. Тя видя, че сатрапът е безсилен да откаже на Кенит. Търсеше начин да спаси гордостта на момчето. Устата на сатрапа заработи безшумно за момент. Той стрелна Малта с отровен поглед. После изсъска с по-тих глас:

— Несъмнено е така. И няма нищо общо с твоето угодничество, за да си върнеш бащата, нали? — Той извъртя погледа си към Кенит. — Колко? — озъби се горчиво.

— ПЛАТНА! — Всички глави се извърнаха при вика откъм наблюдателницата, Кенит обаче погледна единствено раздразнено.

— Соркор, ако обичаш, погрижи се за това — лениво помоли той. Обърна се обратно към сатрапа и се усмихна — голям, черен котарак, играещ си с мишка. Но преди Соркор да успее да стигне вратата, Уинтроу чу тичащи стъпки от отвън. Джола не почука, а заблъска по дървото. Соркор отвори рязко вратата.

Джола избълва:

— Сър, джамаилски кораби! Цяла флота се е насочила в наша посока от юг. Наблюдателят казва, че вижда бойни машини на палубите им. — Пое си дъх. — Можем да им избягаме, ако веднага вдигнем котва.

В очите на сатрапа пламна надежда.

— Сега ще видим! — заяви той.

— Наистина — приветливо се съгласи Кенит. Обърна се към помощника си с укор: — Джола, Джола, защо да бягаме, когато съдбата ми е осигурила всяко предимство в този сблъсък? В познати води сме, змиите ни ни обкръжават и върховният, велеславен сатрап е наш… гост. Редно е да направим малка демонстрация на сила. — Той се обърна към сатрапа: — Флотата ти може да е по-склонна да уважи нашето споразумение, ако първо се наслади на вниманието на няколко змии. Тогава ще видим колко добре преговарят за освобождението ти. — Стиснал здраво устни, Кенит отправи усмивка към сатрапа и бутна договора към него. — Окончателното приключване на това ще ми достави удоволствие. Подписа ви, сър. После ще поставя и своя. Когато се изправят срещу нас, ако го направят, ще видим какво е отношението им към думата на техния сатрап. Както и към живота му. — Той се ухили към Соркор. — Вярвам, че имаме няколко джамаилски флага сред плячката си. След като върховният велеславен сатрап на цяла Джамаилия е наш гост, би било подходящо да ги вдигнем в негова чест.

Кенит стана от масата, ненадейно станал отново морски капитан. Отправи надменен поглед към първия си помощник.

— Джола. Успокой се. Погрижи се знамето на сатрапа да се присъедини към нашето, а после кажи на мъжете да се подготвят за битка. Соркор, Ред, препоръчвам ви да се върнете на собствените си кораби и да направите същото. Трябва да се посъветвам с кораба си и змиите. А, да. Нашите гости. Уинтроу, настани ги удобно и на сигурно в стаята на Алтея, става ли? Тя и Джек ще се присъединят към тях, докато всичко свърши.

Не заповяда изрично да бъдат заключени. Уинтроу запази този пропуск за себе си. Щеше да има няколко мига насаме със сестра си.

Глава тридесет и втора

Ултиматум

Алтея не беше склонна да напусне бака. Беше видяла наближаващите платна и страховете ѝ за Вивачия се забориха с надеждите ѝ Кенит да бъде победен. Настоятелните молби на Уинтроу останаха нечути, докато самата Вивачия не се обърна към нея:

— Алтея. Моля те, иди долу. Това може да е шансът ми да сключа сделка с Кенит. Ще ми е по-лесно, ако не присъстваш. — Алтея се беше навъсила, но напусна бака, следвана от Джек.

Уинтроу изтича набързо до камбуза, за да събере голям поднос с храна и пиене. Когато достигна каютата, Алтея и Малта вече бяха застанали лице в лице от двата края на помещението. Сатрапът се беше хвърлил на койката и гледаше в стената. Джек седеше мрачно в ъгъла. Малта беше бясна.

— Не разбирам защо който и да е от вас би застанал на негова страна. Той заграби живия ни кораб, уби екипажа и държи баща ми в плен.

— Не ме слушаш — студено каза Алтея. — Аз презирам Кенит. Всичките ти предположения са грешни.

Уинтроу строполи подноса на малката маса.

— Хапнете и пийнете нещо. Всички. После говорете, един след друг.

Сатрапът се претърколи, за да погледне масата. Очите му бяха зачервени. Уинтроу се зачуди дали не беше плакал мълчаливо. Гласът му беше задавен от чувства, вероятно възмущение:

— Това някое поредно унижение на Кенит към мен ли е? Очаква се да ям тук, в тези претъпкани условия, в компанията на обикновени хора?

— Велеславни сатрапе, не е по-зле, отколкото да споделяш трапезата на пирати. Или да ядеш сам в стаята си. Ела. Трябва да ядеш, ако искаш да запазиш силите си.

Уинтроу и Алтея си размениха невярващи погледи при грижовния тон на Малта. Видял това, Уинтроу изведнъж се почувства неудобно. Любовници ли бяха? Признанието на леля му беше направило всякакъв вид немислими неща възможни.

— Ще се кача на палубата да видя какво се случва. Ще се опитам да ви донеса новини. — Той излезе забързано от стаята.

Джамаилските кораби се приближаваха и в същото време се разгръщаха. Очевидната им стратегия беше да препречат пътя му на юг и да го обградят. Корабите, подели изпълнението на формацията, бяха увеличили скоростта си. Ако щеше да бяга, трябваше да го стори скоро, преди джамаилците да успеят да затворят мрежата си. Не беше време за приказки, но при все това корабът заговори:

— Кенит. Не бива да подлагаш верността ми към теб на съмнение. Но моите змии започват да се изморяват. Нуждаят се от храна и почивка. А повече от всичко се нуждаят скоро да ги отведа у дома.

— Разбира се. — Кенит чу припряността в собствения си глас и се опита да смени тона си. — Повярвай ми, сладка морска лейди, грижите ти са и мои. Двамата с теб ще се погрижим да се върнат у дома в безопасност. Ще ти дам времето, което ме помоли да ти дам, за да можеш да бдиш над тях. Веднага след това.

Един от по-малките кораби се отдели от флотата и започна да се приближава. Без съмнение скоро щеше да ги поздрави. Кенит трябваше да е готов, а не по средата на разговор. Възможността за пълна победа беше голяма колкото и опасността от пълно поражение. Ако змиите не му помогнеха, трите му кораба нямаха почти никакъв шанс срещу подобна флота.

— Какво искаш от нас? — уморено попита Вивачия.

Чутото не му се понрави. Опита се да го измени.

— Ще ги помолим да покорят тази флота за нас. На тях няма да им струва големи усилия. Самото им присъствие може да е достатъчно, за да убеди корабите да се предадат. Подозирам, че щом покажем на джамаилците, че държим сатрапа, ще спечелим пълното им съдействие. После змиите ще ни придружат, докато пътуваме към град Джамаилия, в демонстрация на сила. Веднъж щом сатрапът и благородниците му се съгласят с условията по договора ни, е, тогава ще бъдем свободни да следваме сърцата си. Ще повикам всеки съд под моя команда. Ще защитаваме и насочваме змиите по пътя им към дома.

Докато говореше, изражението на Вивачия бе ставало все по-мрачно. В очите ѝ се появи отчаяние, докато бавно поклащаше глава.

— Кенит. В прибързаността си, Мълния ти отправи предложения, които не можем да спазим. Прости ми, но е така. Змиите не разполагат с толкова време. Животите им започват да чезнат вътре в тях. Трябва да тръгнем скоро. Утре, ако е възможно.

— Утре? — Внезапно Кенит се почувства сякаш палубата се изплъзва изпод краката му. — Невъзможно. Ще трябва да пусна сатрапа да си върви, да го предам на собствените му кораби, а после да бягам като куче, завряло опашката си между краката. Вивачия, това ще унищожи всичко, за което се трудихме, точно когато целта ни е в ръцете.

— Бих могла да помоля змиите да ти помогнат този последен път. След като флотата отстъпи пред теб, можеш да заведеш сатрапа на Мариета. Кажи на Мотли да отнесе до Заграба вестта, че всичките ти кораби трябва да се присъединят към теб по пътя ти на юг, и оттам да я разпространи. Това ще е също толкова внушително, колкото и изтощени и умиращи змии. — Тя премахна сарказма, който се беше промъкнал в гласа ѝ. — Нека Уинтроу и Алтея отведат мен и моите змии на север. Те могат да останат с мен, докато бдя над пашкулите, за да бъдеш свободен да подсигуриш кралската си титла. Кълна се, че в разгара на лятото ще се върна при теб.

Тя изрази подлостта си гласно. Сега, когато най-много се нуждаеше от нея, тя щеше да го изостави, за да се върне при бингтаунското си семейство. Той се прокле наум, че не е послушал Мълния. Изобщо не трябваше да качва Алтея на борда. Стисна патерицата си и си наложи да бъде спокоен. Ужасяващият скок от изгряващ триумф към надвиснало бедствие го задави.

— Разбирам — успя да продума. Настроението на палубата зад него беше ликуващо. Без да е наясно с предателството ѝ, екипажът му си разменяше груби шеги, докато охотно очакваше срещата. Самоизтъкващият се капитан Ред беше разгласил обстойно за преговорите на Кенит. Всички очакваха от него да успее. Да се провали сега и пред толкова хора, беше немислимо.

— Днес ми помогни както можеш — предложи той. Отказа да мисли, че моли. — А утрешният ден ще трябва да се погрижи сам за себе си.

По лицето на Вивачия премина странно изражение, като предвидена болка. За момент тя затвори големите си, зелени очи. Когато ги отвори отново, погледът ѝ беше далечен.

— Не, Кенит — каза меко тя. — Не и без да ми дадеш думата си, че утре ще отведем змиите на север. Това е цената за днешната им помощ.

— Разбира се. — Не се замисли върху лъжата. Тя го познаваше твърде добре. Ако се спреше да помисли, тя щеше да я усети. — Имаш думата ми, Вивачия. Щом е толкова важно за теб, важно е и за мен. — Утрешният ден, както ѝ беше казал, трябваше да се погрижи сам за себе си. Щеше да се оправя с последствията тогава. Наблюдаваше как самотният кораб се отделя от джамаилската флота и се насочва към него. Скоро щеше да е в обхват за приветствие.

— Можеш ли да видиш нещо? — попита Джек.

Опряла чело в илюминатора, Алтея не отговори. Този малък, скъп прозорец беше значително угаждане от страна на баща ѝ. Останалата част от стаята се беше променила, но тя не можеше да докосне прозорчето, без да си помисли за него. Какво ли щеше да си помисли за нея сега? Тя пламна от срам. Това беше семейният ѝ кораб, а ето я нея, скрила се вътре, докато един пират преговаряше от палубата ѝ.

— Какво се случва там навън? — зачуди се гласно. — Какво им говори?

Вратата се отвори и вътре влезе Уинтроу, бузите му бяха зачервени от вятъра. Започна да говори незабавно:

— Джамаилците оспориха правото ни да преминем. Кенит се назова крал на Пиратските острови и настоя да му направят път. Те отказаха. Той отвърна, че държи сатрапа на борда и че сатрапството го е признало като законния крал на Пиратските острови. Те му се присмяха и казаха, че сатрапът е мъртъв. Кенит отговори, че сатрапът е изключително жив и че го води в Джамаилия, за да го върне на трона. Те изискаха доказателство. Той им извика, че доказателството, което ще получат, няма да им хареса. Тогава те му предложиха да му позволят да си тръгне, ако първо им предаде сатрапа. Той им отвърна, че не е глупак.

— Сега джамаилският преговарящ кораб се отдръпна назад. Кенит им каза, че могат да си помислят, но ги предупреди да стоят там, където са. Всички чакат да видят кой ще предприеме следващия ход.

— Чакане. Още чакане. — Алтея изрече думата през зъби. — Несъмнено той няма да стои и да чака, докато те ни обграждат. Единственият логичен курс на действие е да бягаме. — После се втренчи в сатрапа. — Вярно ли е това, което казва Кенит? Припознал си го като крал? Как може да си толкова глупав?

— Сложно е — подхвърли ѝ обратно Малта, докато възмутеният сатрап гледаше гневно. — Щеше да е по-глупав да откаже. — И с по-тих глас добави: — Възползвахме се от единствената си възможност за оцеляване. Но не очаквам да разбереш.

— Как бих могла? — не ѝ остана длъжна Алтея. — Още дори не знам как се случи така, че да си тук, камо ли със сатрапа на Джамаилия. — Пое си дъх и изравни тона си. — Така и така сме заклещени тук и трябва да чакаме, защо не ми разкажеш как се стигна до това да си тук? Как въобще напусна Бингтаун?

Малта не искаше да говори първа. Леко раздвижване на очите ѝ по посока на сатрапа подсказа на Уинтроу нежеланието ѝ. Алтея не го забеляза. Леля ѝ никога не беше била по деликатностите. Тя се намръщи на резервираността ѝ и Малта изпита облекчение при намесата на Уинтроу.

— Аз първи напуснах Бингтаун. Алтея знае малка част от онова, което преживях, но Малта не знае нищо. Алтея е права. Така и така трябва да чакаме, нека използваме времето разумно. Ще разкажа пътешествията си пръв. — Очите му бяха пълни едновременно със съчувствие и срам, когато добави: — Знам, че си нетърпелива за новини относно баща ни. Иска ми се да можех да ти кажа повече.

Уинтроу се впусна в искрено, но кратко описание на всичко случило се. Малта изпита недоверие, когато той заговори за това как е бил татуиран като роб по заповед на баща ѝ. Какво беше станало тогава с татуировката? Тя си прехапа езика, за да не го нарече лъжец. Разказът му за изчезването на баща им беше също толкова невероятен, колкото и историята за спасяването на някаква змия. Когато спомена как корабът го е излекувал и е изтрил белега, тя беше скептична, но запази мълчание.

Лицето на Алтея издаваше, че не беше чула пълно описание на преживелиците му. Тя поне изглеждаше напълно готова да повярва, че Кайл Хейвън е способен на всичко. Докато говореше за изчезването на баща му — дело на Кенит, тя само поклати глава. Джек, едрата жена от Шестте херцогства, слушаше внимателно, сякаш ценеше добрата измислица. Междувременно сатрапът ядеше и пиеше до Малта, без да се интересува от другите. Преди Уинтроу да приключи с разказа си, той се беше върнал на койката и се беше обърнал към стената.

Когато Уинтроу вече нямаше какво повече да каже, Алтея я погледна очаквателно. Малта обаче предложи:

— Нека разкажем историите си подред. Ти следваща напусна Бингтаун.

Алтея прочисти гърло. Простичкият разказ на Уинтроу я беше разчувствал много повече, отколкото беше склонна да покаже. Решения, за които го беше винила, сега ѝ се бяха изяснили. Наистина трябваше да му е разрешила да говори по-рано за това. Дължеше му извинение. По-късно. Предвид какво беше преживял с Кенит, не беше учудващо, че заставаше на негова страна. Ако не беше простимо, то поне беше разбираемо. Осъзна, че се взира безмълвно в него. Лицето му се бе зачервило. Тя погледна встрани и се опита да сложи в ред собствените си мисли. Имаше толкова много неща, които не искаше да споделя с тези младежи. Дължеше ли на Малта истината за връзката си с Брашън? Реши, че ще им даде фактите, а не чувствата си. Те принадлежаха единствено на нея.

— Малта ще си спомни деня, в който напуснахме Бингтаун на борда на Парагон. Корабът се справяше задоволително и плаването вървеше добре първите няколко дни, но…

— Чакай — прекъсна леля си Уинтроу. — Върни се до последния път, когато ви видях, и започни оттам. Искам да чуя всичко.

— Добре — навъсено се съгласи Алтея. Известно време стоя загледана към небето отвъд илюминатора. Уинтроу виждаше как преценява какво да сподели с него. Когато заговори, заразказва по открит и дързък начин, като гласът ѝ стана безстрастен, щом стигна до по-скорошните събития. Може би това беше единственият начин, по който можеше да говори за тях. Не гледаше към Уинтроу, а говореше директно на Малта — за потъването на Парагон заедно с целия му екипаж, включително и Брашън Трел. Със студен, безчувствен глас разказа за изнасилването си. Уинтроу сведе поглед, шокиран от пламналите в очите на Малта разбиране и омраза. Не я прекъсна. Запази мълчанието си, докато тя не каза:

— Разбира се, никой на борда не ми вярва. Кенит е впечатлил всички им с джентълменското си поведение. Дори собственият ми кораб се съмнява в мен.

Гърлото и устата на Уинтроу бяха пресъхнали.

— Алтея. Аз не се съмнявам в теб. — Това бяха едни от най-болезнените думи, които някога беше изричал.

Погледът, който тя му отправи, почти разби сърцето му.

— Ти така и не се застъпи за мен — обвини го тя.

— Това нямаше да постигне нищо добро. — Думите прозвучаха страхливо даже и на самия него. Той сведе поглед и каза искрено: — Вярвам ти, защото Ета ми каза, че ти вярва. Затова и тя напусна кораба. Защото не можеше да бъде свидетел на онова, което той беше сторил. Са да ми е на помощ, аз останах, но запазих мълчание.

— Защо? — Глухият, самотен въпрос дойде не от леля му, а от сестра му. Той се принуди да погледне Малта в очите.

— Познавам Кенит — усети се да казва. Истината, която сега признаваше, го преряза. — Той извърши добри дела, дори чудни дела. Но една от причините, поради които можеше да ги стори, беше, че не се ограничаваше да следва правилата. — Очите му се преместиха от изпълненото със съмнение лице на Малта върху застиналото лице на Алтея. — Той постигна много добрини — каза меко. — Исках да съм част от това. И затова го последвах. И си затварях очите за лошите неща, които вършеше. Станах много добър в игнорирането на нещата, които не можех да подкрепя морално. Докато накрая, когато злодеянието беше насочено към някого от собствената ми кръв, отново по-лесното беше да не го признавам на глас. — Гласът му бе стихнал до шепот. — Дори сега, да го призная ме прави… част от него. Това е най-трудната част. Исках да споделя славата, която спечели заради доброто, което стори. Но ако претендирам за това, тогава…

— Не можеш да си играеш в лайната и да не се изцапаш — сбито отбеляза Джек от ъгъла си. Тя се протегна и постави голямата си ръка върху коляното на Алтея. — Съжалявам — каза просто.

Изгаряше го срам.

— Аз също съжалявам, Алтея. Толкова съжалявам. Не само защото той ти причини това, но и защото изстрада и моето мълчание.

— Трябва да го убием — продължи Джек, когато нито Алтея, нито Малта проговориха. — Не виждам друга възможност.

За един смразяващ момент Уинтроу си помисли, че говори за него. Алтея бавно поклати глава. В очите ѝ имаше сълзи, но те не преливаха.

— Мислила съм за това. Първоначално почти не мислех за друго. Бих го сторила на мига, ако можех да го направя, без да нараня кораба. Преди да предприема тази стъпка, тя трябва да го види такъв, какъвто е. Уинтроу. Желаеш ли да ми помогнеш с това? Да накараме Вивачия да прозре истинската му същност?

Уинтроу повдигна брадичка.

— Трябва. Не заради теб, не и заради кораба, а заради мен самия. Поне толкова откровеност си дължа.

— Но какво ще стане с татко? — настоя Малта с тих, измъчен глас. — Алтея, умолявам те, помисли над това. Ако не заради децата му, заради Кефрия, твоята сестра. Каквото и да мислиш за Кайл, моля те, не застрашавай завръщането на баща ми при нас. Възпри ръката си срещу Кенит поне за толкова дълго…

Внезапно през кораба премина нисък, протяжен звук. Алтея го чу с ушите си, но костите ѝ завибрираха с него. Значение, което почти можеше да схване, пробяга по кожата ѝ, оставяйки я настръхнала подире си.

— Това е Вивачия — ненужно каза Уинтроу.

Малта доби отнесен вид.

— Привиква змиите — каза тихо.

Алтея, както и Уинтроу, се вторачиха в Малта. Очите ѝ бяха широко отворени и тъмни.

В последвалата тишина, от койката на сатрапа се разнесе продължително хъркане. Малта се стресна сякаш се пробуждаше от сън, след което изпусна лек, кисел смях.

— Звучи сякаш вече мога да говоря свободно, без прекъсвания, поправки и обвинения в подлост. — За изненада на Алтея, Малта избърса неочаквано изникналите сълзи, с което размаза грима по лицето си. Пое си треперлив дъх. После свали ръкавиците си и разкри изгорени до червено ръце. Изтръгна тюрбана си и го захвърли на пода. Стъписващата изпъкналост на яркочервен белег започваше високо на челото ѝ и се отправяше навътре под косата. — Да приключим с взиращата част — нареди им с груб, безнадежден глас. — А после ще разкажа… — Гласът ѝ прекъсна рязко. — Има толкова много за разказване. Случилото се с мен е най-малкото. Бингтаун е разрушен. Последният път, когато го видях, тлееха пожари, а сбиванията бяха широко разпространени.

Алтея наблюдаваше племенницата си, докато тя говореше. Малта не им спести нищо. Историята ѝ беше подробна, но говореше бързо, думите се изсипваха от устните ѝ, гласът ѝ беше тих. Алтея почувства как сълзите се стичат надолу по страните ѝ при новината за смъртта на Давад Рестарт. Силата на реакцията ѝ я изненада, но последвалото я остави вцепенена и замаяна. Слуховете за размирици в Бингтаун изведнъж се превърнаха в лично бедствие. Тя беше опустошена, когато осъзна, че Малта нямаше представа дали баба ѝ или Силдин бяха още живи.

Малта говореше за Бингтаун и Трехог с дистанцираност — възрастна жена, разказваща отживелици от отминалата си младост. Безстрастно разказа на брат си за уредения си брак с Рейн Купрус, за бягството при семейството му в Трехог, когато Бингтаун беше паднал, за любопитството, което я беше привлякло в затрупания град, и земетръсът, който за малко не беше отнел живота ѝ. Някога Малта щеше излишно да раздуе подобна история, но сега просто я изложи. Когато заговори за Рейн, Алтея предположи, че младият Дъждовник беше спечелил сърцето на племенницата ѝ. Лично тя смяташе, че Малта все още е твърде млада, за да може да взема подобни решения.

Но докато Малта продължаваше да говори, гласът ѝ — притихнал и препускащ през дните ѝ със сатрапа, Алтея осъзна, че момичето се изправяше пред света като жена. Преживелиците ѝ на борда на галерата оставиха Алтея разтреперана. Малта се засмя — ужасяващ звук — на това как загрозяването ѝ я бе предпазило от по-лошо отношение. По времето, когато Малта приключи, Алтея вече ненавиждаше сатрапа, но и разбираше стойността, която племенницата ѝ му придаваше. Съмняваше се, че той ще спази обещанията си към нея, но я впечатляваше, че дори в период на опасност Малта беше помислила за дома и семейството си и беше направила всичко по силите си за тях.

Момичето наистина беше пораснало. Алтея засрамено си спомни, че някога бе смятала, че малко трудности ще помогнат на Малта да израсне. Тя несъмнено беше израснала, но цената беше твърде висока. Кожата по ръцете ѝ беше грапава като кокоши крак. Белегът от зарасналата рана на главата ѝ беше нещо чудовищно, стъписващо и с цвета, и с размера си. Но отвъд физическите белези, Алтея усещаше помрачаване на оживеността ѝ. Подробно съставените мечти за романтично бъдеще на малкото момиченце бяха заменени с женска решителност да преживее утрешния ден. Алтея го чувстваше като загуба.

— Поне сега си с нас — предложи Алтея, след като Малта привърши. Искаше ѝ се да каже „в безопасност с нас“, но Малта вече не беше малко момиченце, за да се подмами по лъжи.

— Чудя се за колко ли дълго — тъжно отвърна тя. — Защото, където иде той, аз трябва да го последвам, докато не се уверя, че се е върнал безопасно на власт и че ще удържи на дадената дума. В противен случай всичко това е било напразно. И все пак, ако ви оставя тук, ще ви видя ли някога отново? Алтея поне трябва да намери начин да се махне от този кораб и от Кенит.

С тъжна усмивка, Алтея поклати глава.

— Не мога да оставя кораба си с него, Малта — каза тихо. — Независимо от всичко.

Малта се извърна от нея. Долната ѝ челюст затрепери за момент, но после заговори грубо:

— Корабът. Винаги корабът — извращаващ семейството ни, изискващ всяка жертва. Някога представяла ли си си колко различни щяха да са животите ни, ако прапрабаба не ги беше изтъргувала за това нещо?

— Не. — Гласът на Алтея стана студен. Не можа да се сдържи. — Въпреки всичко, аз не я виня за нищо.

— Тя те е превърнала в роб — горчиво отбеляза Малта. — Сляпа за всичко друго.

— О, не. Никога това. — Алтея се опита да намери думи да го изрази. — В нея се намира истинската ми свобода. — Но наистина ли беше така? Някога тези думи бяха истина, но Вивачия се беше променила. Тя и корабът вече не се допълваха една друга. Дребна, предателска частичка от ума ѝ си припомни откраднатия ден в Заграба с Брашън. Ако беше оцелял, щеше ли да е способна да изрече подобно нещо? Дали не се вкопчваше във Вивачия, защото тя беше всичко, което ѝ беше останало?

Из целия кораб внезапно отекна тръбенето на змиите.

— Идват — прошепна Малта.

— Най-безопасно ще е, ако останете тук — заяви Уинтроу. — Аз ще разбера какво става.

Кенит стоеше на бака, през тялото му се разливаше облекчение. Змиите пристигаха. Беше говорил дръзко с пратеника на флотата, като през цялото време се беше чудил дали змиите щяха да му помогнат. Когато даде на джамаилците време да обмислят нещата, той тайно крадеше време, за да може Вивачия да убеди змиите. Първият път, в който ги беше повикала, водата около кораба беше закипяла от змии, но те ненадейно се бяха разпръснали и за известно време той се боеше, че може да са го изоставили. Джамаилският кораб се бе присъединил обратно към флотата и към него, от другите кораби, се бяха приближили лодки. Времето се влачеше за Кенит. Там, отсреща, сред водата, мъже обсъждаха стратегия да го смажат, докато той чакаше покорно на бака си сред хапещия вятър.

След време джамаилските лодки се върнаха на корабите си. Кенит не беше посмял да попита Вивачия какво се случва. Екипажът му се беше приготвил и сега чакаше. Очакването беше осезаемо. Кенит знаеше, че всеки пират чакаше да види как змиите изведнъж ще запроблясват към флотата. Той зърваше, на разстояние, внезапно вълнение от змии и чуваше приглушения им зов, но нито една не се приближи. Скоро щеше да му се наложи да вземе решение: да остане и да се изправи срещу джамаилската флота или да побегне. Ако побегнеше, флотата без съмнение щеше да го подгони. Дори да не вярваха, че държи сатрапа, шансовете срещу него бяха твърде големи, та джамаилците да могат да устоят. Пиратството му и унищожението на робската търговия щеше да тормози всички им.

Тогава, с внезапност, която предизвика викове на радост сред екипажа му, гора от змийски глави върху гъвкави вратове се надигна около Вивачия. Те заговориха на кораба и тя им отвърна на техния език. След известно време фигурата погледна към него. Той се приближи към нея, за да чуе тихите ѝ думи.

— Раздвоени са — тихо го предупреди Вивачия. — Някои казват, че са твърде изморени. Ще пестят силите си за тях си. Други казват, че ще ти помогнат този последен път. Но ако не ги заведем утре на север, всички ще си тръгнат без нас. Ако не успея да удържа на думата си… — Тя се спря, преди да продължи сковано: — Някои говорят за това да ме убият, преди да си тръгнат. Разчленяването ми и поглъщането на парчетата от магическо дърво за спомените ми може да им е полезно.

Никога не му беше минавало през ума, че змиите може да се обърнат срещу Вивачия. Ако го направеха, той не можеше да я спаси. Щеше да му се наложи да избяга на Мариета и да се надява змиите да не ги преследват.

— Утре ще ги отведем на север — потвърди Кенит.

Тя промълви нещо, което може и да беше съгласие.

Кенит се замисли само за кратко. Утре това оръжие можеше вече да не е под негов контрол. Щеше да го използва един последен път по начин, който щеше да остане в легендите. Щеше да прекърши морската сила на Джамаилия, докато имаше силата да го стори.

— Нападнете ги — заповяда безстрастно. — Не показвайте милост, докато не кажа друго.

Почувства момент на нерешителност откъм Вивачия. После тя повдигна ръце и запя към събраните змии с онзи неземен глас. Гривестите глави се обърнаха към флотата и се втренчиха. Докато настъпваше тишина, змиите се задвижиха напред, живи стрели, летящи към целите си.

Змиите проблясваха и искряха, докато се носеха към приближаващите кораби. Само една трета от тях тръгнаха. Тези, които останаха да пазят фланговете на кораба му като почетна стража, не бяха впечатляващи, каза си Кенит. Осъзна, че Уинтроу е зад него.

— Не изпратих много този път — припряно му каза Кенит. — Няма смисъл да рискуваме да потопят корабите, както направиха с Парагон.

— И е по-безопасно за самите змии — отбеляза Уинтроу. — Ще се разпръснат повече и ще са по-трудни за улучване.

Това не му беше хрумнало. Кенит наблюдаваше сгъстения боен строй на змиите. Вероятно ничие друго човешко око не можеше да различи, че не се движеха така бързо, както някога, и не плуваха толкова енергично. Дори цветовете им не приличаха толкова на скъпоценни камъни. Змиите наистина линееха. Онези, наобиколили кораба му, потвърдиха опасенията му. Някога блестящи очи и люспи бяха потъмнели. Парцали кожа висяха от врата на една кестенява змия сякаш се беше опитала да си я смени, но се беше провалила. Няма значение, каза си той. Няма значение. Ако можеха да го преведат през тази последна битка, повече нямаше да има нужда от тях. Беше пиратствал добре и преди змиите да се съюзят с него. Можеше отново да го направи.

Палубите на прииждащите джамаилски кораби кипяха от дейност, докато срещу наближаващите създания биваха подготвяни бойни машини. Изведнъж човешки викове се примесиха със зова на змиите. По-малките кораби пуснаха залпове стрели. Над блещукащата вода се извисиха камъни, описали дъга и завършили полета си в сребристи плисъци, след като няколко големи кораба освободиха катапултите си. По чист късмет уцелиха змия още с първия изстрел. От джамаилския кораб се надигнаха пронизителни овации на триумф. Раненото създание — кльощава зелена змия, протръби пискливо от болка. В отговор на писъците ѝ, другите змии се струпаха около нея. Продълговатото ѝ тяло се заваля на повърхността, като запращаше пръски сребърна вода, докато се мяташе.

— Счупи ѝ гърба — дрезгаво прошепна Уинтроу. Очите му се бяха присвили в болезнено съчувствие.

Фигурата нададе нисък стон и сведе глава в ръцете си.

— Вината е моя — прошепна тя. — Той живя толкова дълго и стигна толкова далече само за да умре така? Вината е моя. О, Телур, толкова съжалявам.

Преди зелената змия да потъне и да се скрие от поглед, останалите змии се отделиха от Вивачия. Целенасочената вълна от същества прорязваше водата в множество следи, докато цепеха напред към приближаващите кораби. На борда на застрашените съдове, екипажите заработиха трескаво, като запревъртаха и заредиха наново катапултите. Змиите вече не ревяха. Виковете на изплашените хора се носеха ясно над водата. Кенит чу как до него Уинтроу си пое дълбоко дъх. Зад него се надигна ниско мърморене. Кенит погледна през рамо. Екипажът му бе спрял с изпълнението на задачите си. Мъжете бяха запленени от очакването на ужаса.

Нямаше да останат разочаровани.

Змиите наобиколиха кораба, който бе изстрелял успешния залп. Дълговратите същества му напомниха за сключващите се пипала на морска актиния. Ревящи и пръскащи отрова, те погълнаха кораба. Платната се разтопиха от мачтите и части от такелажа се срутиха на палубата като наръч подпалки. Пискливите викове на екипажа съпроводиха за кратко ревовете на змиите. Тогава по-големите змии се хвърлиха върху палубата като живи, мятащи се въжета. Огромната тежест и вършеещите им увивания отнесоха кораба под водата, където той бързо се разпадна.

Иззад Кенит се надигнаха приглушени възклицания на страхопочитание и ужас. Самият Кенит можеше ясно да си представи как Вивачия се разпада сред увитите им тела.

Докато се отдръпваха от жертвата на змиите, джамаилските кораби продължиха с още една градушка от камъни. Змиите грабнаха давещите се членове на екипажа и ги погълнаха, а после насочиха вниманието си към другия кораб. Няколко съда понечиха да побегнат, но вече беше късно. Змиите се разпръснаха измежду флотата, податливи, но и улавящи като съвкупност от водорасли. Сега усилията на съществата бяха разделени, резултатите не бяха така бързи. Те наобикаляха корабите и пръскаха отрова. Някои от по-големите змии прибегнаха до блъскане. Един от корабите загуби платната си. Друга змия беше ударена. Тя изпищя бясно и се хвърли към кораба, преди да падне безжизнено. Този кораб стана мишена за съсредоточената ярост на оцелелите змии.

— Повикай ги обратно — с нисък глас помоли Уинтроу.

— Защо? — разговорливо попита Кенит. — Ако ние бяхме в техните ръце и умирахме, мислиш ли, че те щяха да изпитат внезапна милост към нас?

— Моля те, Вивачия! Повикай ги обратно! — извика Уинтроу към самия кораб.

Вивачия бавно поклати масивната си глава. Сърцето на Кенит литна при проявата на такава вярност към него, но тогава, с тих шепот, предназначен само за Кенит и Уинтроу, тя уби мечтата на пирата.

— Не мога. Вече са отвъд контрола на когото и да било. Изпаднали са в безумие, подтиквани колкото от отмъщение, толкова и от отчаяние. Боя се, че след като приключат, ще се обърнат срещу мен.

Уинтроу пребледня.

— Да побегнем ли незабавно? Можем ли да им избягаме?

Кенит знаеше, че не могат. Избра да го посрещне храбро. Е, поне никой нямаше да го надживее, за да разказва истории. Той потупа Уинтроу по рамото.

— Довери се на късмета, Уинтроу. Довери се на късмета. Всичко ще бъде наред. Са не ме преведе през всичко това, та накрая да стана храна за змиите. — Хрумна му неочаквана мисъл. — Сигнализирай на Соркор и Мариета. Кажи му да ми прати обратно Ета.

— Сега? По средата на всичко това? — Уинтроу беше ужасѐн.

Кенит се засмя гласно.

— Нямаш угодия, а? Ти ми каза, че мястото ѝ е до мен. Реших, че си прав. Тя трябва да е до мен, особено в ден като този. Сигнализирай на Соркор.

Дребни калсидски галери стояха от двете страни на платноходен кораб в морето под тях.

— Да оживим ли деня им? — попита Тинтаглия с тихо боботене.

— Моля те, не — простена Рейн. Сериозните натъртвания по гърдите му правеха даже и дишането болезнено. Последното, което искаше, беше да бъде разтърсван в ноктите ѝ, докато тя връхлиташе и се стрелкаше над корабите. Почувства как през нея премина трепетно предчувствие и изпъшка, но тя не се гмурна към кораба.

— Чу ли това? — настоятелно попита драцената.

— Не. Кое? — попита той, но вместо да отговори, грамадните ѝ криле замахаха с внезапна енергичност. Океанът и корабите връз него се смалиха под тях. Той затвори очи, докато тя продължаваше да се изкачва все по-нагоре. Когато се осмели да ги отвори отново, океанът под тях беше диплеща се тъкан, а островите — разпръснати играчки. Не можеше да си поеме дъх. — Моля те — помоли замаяно.

Тя не отвърна. Вместо това улови студено въздушно течение с крилете си и увисна там. Рейн затвори очи и затърпя мъчително.

— Там! — ненадейно извика тя. Той не разполагаше с въздух, за да я попита какво става. Двамата се наклониха и се заспускаха надолу. Студеният вятър го пронизваше до мозъка на костите. Точно когато си мислеше, че не може да стане по-нещастен, Тинтаглия нададе оглушителен писък. Звукът зазвънтя в ушите му, макар малката му човешка душа да бе погълната от мисловния ѝ победен вик.

— Виж! Ето къде са!

— Нещо се случи! — обяви Алтея на останалите в стаята. — Змиите спряха атаката си. Всички извърнаха глави. — Тя се взираше през малкия илюминатор. Можеше да види малка част от битката, но от нея съдеше за цялата картина. От петте кораба, които можеше да види, всички бяха понесли щети. Платната на един бяха паднали на парцали и на палубата нямаше особена дейност. Никога повече нямаше да види пристанище. Змиите бяха разбили формацията на флотата и бяха разпръснали корабите, принуждавайки всеки кораб да се бие индивидуално. Сега внезапно бяха прекъснали нападенията си и се взираха нагоре към небето с големите си, блестящи очи.

— Какво? — тревожно попита Малта и се изправи на крака.

Джек изостави надзора на вратата.

— Дай да видя — настоя тя и се приближи към илюминатора. Алтея се отдръпна от пътя ѝ и пристъпи в средата на стаята. Протегна се над главата си, за да опре длани в една греда.

— Ще ми се връзката ми с Вивачия да беше по-силна. Да мога да погледна с нейните очи, както някога.

— Какво чувства? Чакай! Къде отиват всички змии? — настоятелно попита Джек.

— Чувства твърде много. Страх, тревога и мъка. Змиите тръгват ли си?

— Отиват някъде — отвърна Джек. Тя се извърна от илюминатора с нетърпеливо изсумтяване. — Защо стоим тук? Да идем вън на палубата и да видим.

— Защо не — мрачно отвърна Алтея.

— Уинтроу каза, че тук ще сме в по-голяма безопасност — напомни им Малта. Тя внезапно повдигна ръце към главата си сякаш самата мисъл да излезе на палубата ѝ причиняваше болка.

— Не мисля, че той очакваше нещата да се развият по този начин — успокоително отвърна Алтея. — Мисля, че трябва да разберем какво се случва.

— Настоявам всички да останете тук! — изневиделица извика сатрапът. Той се изправи, лицето му се беше сбръчкало от гняв. — Няма да бъда изоставен! Като мои поданици ми дължите преданост. Останете тук, за да ме пазите при необходимост.

Устата на Джек се изкриви в гримаса.

— Съжалявам, дребосъко. Аз не съм твоя поданичка, а дори и да бях, пак щях да се кача на палубата. Но ако решиш да се качиш с нас, ще ти пазя гърба.

Малта свали ръце от лицето си. Пое си внезапно дъх през зиналата си уста и обяви:

— Трябва да се доберем до палубата. Веднага! Тинтаглия идва! Драконът зове змиите.

— Какво? Дракон? — скептично попита Алтея.

— Мога да я почувствам. — В гласа на Малта имаше почуда. Тя скочи на крака, тъмните ѝ очи се разшириха още повече. — Мога да почувствам драцената. И да я чуя! Точно както ти разбираш неща чрез кораба. Не се съмнявай в мен, Алтея. Вярно е. — Тогава пребледня, почудата ѝ се превърна в отчаяние. — И Рейн е с нея. Изминал е целия този път, за да ме намери. Мен! — Тя вдигна ръка, за да прикрие устата си, и лицето ѝ се намръщи.

— Не се плаши — нежно каза Алтея.

Момичето се отпусна прегърбено в стола си. Връхчетата на пръстите ѝ опипаха белега на челото ѝ. Малта отдръпна ръка сякаш я беше опарила, а после се загледа в приличните си на хищни нокти пръсти.

— Не — прошепна тя. — Не, не е честно.

— Какво ѝ става? — презрително изиска сатрапът. — Болна ли е? Ако е болна, искам да бъде махната оттук.

— Малта? — Алтея коленичи до племенницата си. Какво измъчваше момичето? — Спри. — Думата беше колкото молба, толкова и повеля. Малта се вдигна тромаво на крака. Движеше се сякаш беше съставена от отделни части, които една с една не си пасваха добре. Очите ѝ бяха унили. Тя вдигна препаската си за глава от масата, погледна я, след което я остави да се изхлузи от пръстите ѝ.

— Няма значение. — Гласът ѝ беше далечен, безпристрастен. — Това съм аз сега. Но… — Тя остави мисълта си да замре. Отправи се към вратата като че беше напълно сама. Докато преминаваше през прага, Джек ѝ задържа вратата широко отворена. Жената от Шестте херцогства погледна насмешливо към Алтея.

— Идваш ли?

— Разбира се — промълви тя. Изведнъж разбра как се бе чувствала майка ѝ през годините, желаеща добри неща за дъщерите си, но така безсилна да ги накара да протекат както трябва. Усещането беше отвратително.

— Стойте! Ами аз? Не можете да ме оставите тук без грижи — ядосано изпротестира сатрапът.

— Е, размърдай се тогава, дребосъко, или ще бъдеш изоставен — каза му Джек, но Алтея забеляза, че му задържа вратата.

Кенит се втренчи нагоре, като осъзнаваше, че зяпа, но не можеше да направи нищо по въпроса. Смътно съзнаваше, че Вивачия също се взираше нагоре, ръцете ѝ бяха събрани пред гръдта ѝ сякаш се молеше. До него Уинтроу наистина се молеше — не молитва за милост, както Кенит би очаквал, а радостен поток от думи, които прославяха чудото на Са. Момчето звучеше сякаш възхваляваше в транс.

— Чудото, славата е твоя, Създателю Са… — Кенит не можеше да каже дали Уинтроу изричаше познати думи, или величествеността на създанието над тях го бе подтикнало към спонтанно преклонение.

Драконът описа нов кръг, сини люспи, искрящи в сребърно, докато зимната слънчева светлина пробягваше по страните му. Отново нададе рев. Драконът заговори и Кенит усети отговора на Вивачия. Огромен, дълбок копнеж премина през кораба и зарази и него. Тя жадуваше да се движи така свободно през небесата, да се рее, да се спуска и да кръжи, когато сама пожелае. Накара я да се замисли за всичко, което не беше и което никога нямаше да бъде. Отчаяние като отрова се просмука в нея.

Змиите бяха преустановили атаката си над джамаилските кораби и пъплеха в откритото море. Някои бяха почти неподвижни, вдигнали високо глави, с вихрещи се големи очи, докато се взираха нагоре. Други започнаха да подскачат весело, сякаш лудориите им щяха да привлекат вниманието на дракона. Джамаилската флота се беше възползвала от тази възможност. Очаквали сигурна смърт, те сграбчиха шанса си за оцеляване. Един по-малък съд потъваше, вълните заливаха палубите му. Екипажът го напускаше и се отправяше към друг кораб. На други палуби мъже се опитваха да въдворят ред сред хаоса и бедствието. Освобождаваха паднали съоръжения, като ги прерязваха, и изхвърляха платна през борда. Но дори и там, въпреки всичко, което бяха изтърпели, мъжете закрещяха и засочиха към дракона, докато корабите им се отдръпваха.

Ета клечеше ниско в лодката, която Соркор беше изпратил. Погледът ѝ се стрелна от лудуващите змии към кръжащия дракон. Лицето ѝ беше бледо, очите — съсредоточени върху Кенит. Мъжете в лодката работеха бясно с веслата, главите им бяха приведени между раменете.

При всеки описан кръг, драконът се спускаше все по-ниско. Нямаше съмнение, че центърът на спиралата му беше Вивачия. Съществото стискаше нещо в предните си крака, забеляза Кенит. Плячка може би; не можеше да различи какво е. Дали драконът не преценяваше размерите на кораба, преди да нападне? Щеше ли да се приземи върху водата като чайка? За пореден път мина покрай тях, толкова близо, че създаденият от крилете му повей изплющя в платната на кораба и го разлюля. Морските змии подеха безбожно виене, което увеличаваше силата и височината си със спускането на дракона. Тогава, когато премина точно над гребната лодка на Ета, драконът пусна товара си. Каквото и да беше, едва се размина да не удари лодката; приземи се до нея с плисък. С тежко махане на криле, създанието усилено се издигна. То изрева и змиите извикаха в отговор. После отлетя, много по-бавно, отколкото беше дошло.

Змиите го последваха. Като есенни листа, подхванати от повей на вятъра, те се понесоха след дракона. Бързите поведоха, другите се надигаха и спускаха болезнено през водата в разпенилата се диря, но всички си тръгваха. Драконът нададе последен, протяжен вой, докато отлиташе надалеч и отнасяше триумфа на Кенит със себе си.

Беше мъж и беше жив. Ета успя да отправи единствен смаян поглед към него, докато той се гмурваше във водата. Краката му ритаха бясно, докато падаше, след което плисъкът от съприкосновението му го погълна. Драконът го беше пуснал толкова близо до лодката, че почти я наводни. Ета можеше да се закълне, че беше нарочно. Лодката се заклати неудържимо сред вълнението от гмуркането на мъжа. Въпреки това тя сграбчи ръба на лодката и се приведе навън, загледана след него. Щеше ли да се удави? Щеше ли изобщо да изплува?

— Къде е? — извика тя. — Гледайте дали ще изплува!

Но мъжете в лодката не ѝ обръщаха внимание. Змиите се отдалечаваха заедно с дракона. Те се възползваха от възможността и се спуснаха с всичка сила към Вивачия. На главната палуба, сред сочещи и дърдорещи моряци, Кенит и Уинтроу се взираха след дракона.

Единствено фигурата споделяше тревогата на Ета. Вивачия отправи един последен, измъчен поглед след дракона. Тогава и нейните очи затърсиха сред водата около малката лодка. Ета пак си остана първата, която забеляза неясно движение под вълните и посочи с крясък:

— Ето го, ето там е!

Съществото, което се изстреля задъхано на повърхността, обаче не беше мъж. Имаше формата на мъж, но втренчените му очи блестяха медно. Тъмните му, мокри къдрици, от които капеше вода, ѝ напомняха за оплетени водорасли. Той видя лодката и се напъна към нея с протегната ръка, но Ета видя, че тя блестеше с нещо повече от мокрота. Беше в люспи. С бълбукащ вик, той потъна отново. Гребците, които го бяха видели, изреваха страхливо и се приведоха над задачата си. Ета беше като прикована, взираща се в мястото, където беше потънал.

— Качете го! Моля ви! — изписка момичешки глас. Ета вдигна поглед към елегантно облечено момиче, стоящо на палубата. Ами че съветничката на сатрапа не изглеждаше по-голяма от Уинтроу!

Тогава Вивачия насочи голям и повелителен пръст към водата.

— Там! Там, глупаци, изплува отново! Бързо, бързо, качете го!

Изпаднали в паника, гребците бяха игнорирали молбата на Ета, но заповедта на фигурата беше друго нещо. С пребледнели лица, те отпуснаха веслата си. Тогава, когато мъжът изплува отново, те ги потопиха, за да накарат лодката да се извърти към него. Той ги видя и отчаяно се устреми в тяхната посока. Опита се да издрапа към тях, но потъна.

— Свършен е — предсказа един от гребците, но миг по-късно повърхността на водата бе разцепена от протегната ръка. Бялото му като на удавник лице се появи и Ета го чу как се опитва да си поеме дъх. Един гребец бутна веслото си в обсега му. Той го сграбчи толкова здраво, че почти го изтръгна от хватката на мъжа. Издърпаха го по-близо до лодката. В следващия момент той успя да се хване отстрани. Не можеше да стори нищо повече, освен да се държи там. Бяха необходими двама мъже, за да го качат на борда. Когато вече беше вътре, той легна на дъното, от дрехите му се стичаше вода. Задави се. Щом изчисти носа си от морска вода, от него затече кръв. Той замига с нечовешките си очи към Ета. Първоначално не изглеждаше да я вижда. После оформи безмълвни думи.

— Благодаря. — Главата му падна на една страна и очите му се затвориха.

Глава тридесет и трета

Съдбовният кораб

Екипажът се раздели, за да направи място на Кенит. Той пристъпи измежду тях и хвърли поглед към фигурата, проснала се с лице надолу върху палубата му. От дрехите му се стичаше вода. Капеща вода коса закриваше чертите му.

— Интересен плавей, Ета — отбеляза кисело. Който и да беше, или — Кенит се поправи тайно, докато изучаваше ръцете му — каквото и да беше, представляваше нежелано усложнение на ситуация, която и така си беше достатъчно объркана. Нямаше време за това.

— Ти го извади. Можеш да си го задържиш — обяви Кенит, а сетне се олюля, щом съветникът на сатрапа мина покрай него. Кенит се загледа в нея, но тя не забеляза. Той понечи да заговори, но тогава думите му замряха. Какво беше това на главата ѝ? Алтея се притисна зад нея, като успя да мине покрай него, игнорирайки го напълно. Джек остана в края на тълпата заедно с нацупения сатрап.

— Диша ли? Рейн жив ли е? — настоя задъхано Малта. Тя стоеше приведена над мъжа, но не го докосна.

Алтея коленичи до нея. Предпазливо постави пръстите си отстрани на гърлото на мъжа. Лицето ѝ замръзна за момент, след което се усмихна към племенницата си.

— Рейн е жив, Малта. — Уинтроу се беше присъединил към тях. При думите на Алтея той се сепна, след което отправи към сестра си подозрителна усмивка.

Докато Уинтроу се усмихваше на сестра си, нещо много близко до завист пробяга по лицето на Ета. След миг вече я нямаше. Тя премести погледа си към Кенит. Гласът ѝ беше почти сърдит, когато каза:

— Повикал си ме?

— Да. — Той осъзна, че насъбралият се екипаж внимателно следи разговора. Гласът му омекна. — И ти дойде. Както си правила винаги. — Усмихна ѝ се. Така. Тя и екипажът можеха да разбират това както поискат. Той посочи към мъжа в краката си. — Какво е това?

— Драконът го изпусна — обясни Ета.

— И разбира се, ти го прибра — иронично отбеляза Кенит.

— Вивачия каза, че трябва — обясни нервно един от мъжете от лодката на Соркор. Беше ли крал Кенит недоволен от него?

— Това е Рейн Купрус, Дъждовник. Сестра ми е сгодена за него. — Уинтроу изрече тези думи изключително спокойно. — Само Са знае как е успял да я намери тук, но го направи. Помогнете ми да го обърнем — допълни той. Хвана мъжа за едното рамо. Докато го дърпаше, Рейн изстена. Ръцете му задрапаха немощно по палубата.

Алтея приклекна до Уинтроу.

— Почакай. Дай му време да прочисти дробовете си — предложи тя, когато той започна да кашля. Рейн изхриптя, повдигна леко глава от палубата, а после я остави да се отпусне обратно долу.

— Малта? — попита хрипкаво.

Тя ахна и отскочи от него. Вдигна ръце пред лицето си.

— Не! — извика, след което се извъртя и се заблъска сред тълпата, за да си проправи път. Ета се взираше смаяно подир нея.

— Това пък за какво беше? — попита неопределено тя.

Преди някой да успее да отговори, от наблюдателния пост извикаха:

— Сър! Джамаилските кораби се връщат!

Беше ред на Кенит да се врътне и да се отдалечи забързано. Не трябваше да се оставя да бъде разсеян от враговете си, независимо колко повредени и разпръснати бяха изглеждали. Изкачи се до бака с цялата си възможна бързина и се втренчи удивено в приближаващите се съдове. Опитваха се да обградят трите му кораба. Да не бяха полудели? Някои очевидно имаха трудности с придвижването, но два в добро състояние бяха излезли отпред и водеха останалите. На палубите им видя издайническо движение на мъже, подготвящи бойни машини. Прецени ги мислено. Имаше Мариета и Мотли за подкрепа, и двата с опитни екипажи. Джамаилските мъже щяха да бъдат най-малкото изтощени и вероятно бяха изхабили голяма част от снарядите си. Технически, джамаилската флота все още го превъзхождаше по численост, но по-голямата част от корабите бяха понесли значителни щети. Два вече потъваха, екипажите им търсеха спасение по малките лодки.

Кенит държеше сатрапа като разменна монета. Едва ли щеше да има по-подходящо време да се изправи срещу джамаилската флота.

— Джола! — повели той. — Мъжете да се върнат по постовете си и да стоят в готовност.

Вивачия наблюдаваше настъпващите кораби заедно с него, но умът ѝ беше другаде.

— Как е Дъждовникът?

— Жив — кратко отвърна той.

— Драконът го доведе. Тук, при мен.

— Уинтроу, изглежда, мисли, че го е докарал за сестра му — саркастично отвърна Кенит.

— Има смисъл — дълбокомислено каза корабът. — Те принадлежат един на друг.

— Колкото смисъл има и във всичко, което се случи днес. Какви са шансовете подобно нещо да се случи, Вивачия? От всички кораби около нас, драконът да пусне любимия на Малта до правилния, така че да я намери.

— Нямаше нищо случайно в това. Драконът дойде, търсейки Малта, и я намери. Но… — Фигурата бавно огледа наближаващите кораби и каза с тих глас: — Нещо витае тук, Кенит. Нещо по-могъщо от късмета, който боготвориш. — Тя се усмихна, но в жеста имаше тъга. — Съдбата не признава шансовете — каза тя мистериозно.

Нямаше какво да отговори на подобно нещо. Самата идея за това го дразнеше. Съдбата беше нещо чудесно, когато показваше, че той ще успее. Но днес като че ли не накланяше везните в негова полза. Разпозна стъпките на Ета зад него. Обърна се към нея:

— Доведи сатрапа тук горе. И Малта.

Тя не отвърна.

— Е? — попита я накрая. Изражението ѝ беше особено. Какво ѝ ставаше днес? Беше я върнал на кораба. Какво повече можеше да иска от него? Защо трябваше да го иска сега?

— Имам да ти казвам нещо. Важно е.

— По-важно от оцеляването ни? — Погледна назад към приближаващите кораби. Щяха ли да спрат и най-напред да преговарят, или просто щяха да нападнат? Най-добре да не поема рискове. — Изпрати ми и Джола и Уинтроу — нареди ѝ той.

— Ще го направя — обеща тя. Пое си дъх и добави: — Бременна съм. Нося детето ти. — После се обърна и се отдалечи.

Времето около него застина. Внезапно почувства, че не стои върху палуба, а е затворен в един-единствен миг. Толкова много пътища се разгръщаха от този момент и в толкова много посоки. Бебе. Дете. Семето на семейство. Можеше да бъде баща, както беше бил собственият му баща. Не. По-добър. Той можеше да предпази сина си. Баща му беше опитал да го предпази, но се беше провалил. Кенит можеше да бъде крал, а синът му — принц. Или можеше да се отърве от Ета, да я отведе някъде, да я остави там и да продължи без някой, който да зависи от него, някой, когото да може да провали. Мислите му не се вихреха, те трещяха в мозъка му като камъни. Може би тя лъжеше. Може би грешеше. Искаше ли дете? Ами ако беше момиче?

— Пак ли ще я наречеш Парагон? — злостно прошепна откъм китката му талисманът и нададе тих смях. — Съдбата вече не витае наоколо. Част от нея отлетя с дракона. Тя постановява, че Господарите на Трите царства ще летят отново. Остатъкът от деня на съдбата се стовари върху твоята глава. Тежи малко повече от корона, нали?

— Остави ме на мира — прошепна Кенит. Говореше не на талисмана, а на миналото, което се бе пресегнало напред и отново бе заявило претенциите си над него. Изпълниха го други, яростно отричани спомени. Стоящ в кръга, оформен от ръцете на баща му, протягащ се да положи малките си ръчички върху вътрешните ръчки на Парагоновия щурвал, докато баща му държеше стабилно кораба. Спомни си как седеше високо върху раменете му, а майка му му се смееше — сред така тъмната ѝ коса се вееше ярък шал, докато вървяха из Заграба. Тези спомени — ярки и радостни, бяха по-непоносими от всяка припомнена болка. Те бяха присмех, лъжа, тъй като всякаква привързаност и безопасност се беше изличила през една мрачна и кървава нощ.

Сега Ета щеше да започне всичко наново. Луда ли беше? Не знаеше ли какво трябва да се случи? Накрая, разбира се, щеше да му се наложи да нарани детето. Не защото го искаше, а защото беше неизбежно. Този момент отбелязваше едната връхна точка на маха на махалото. Те трябваше да се носят на него, докато не достигнеше другия край, мястото, където той беше Игрот и Игрот беше той. Тогава детето трябваше да пристъпи напред, за да изиграе ролята, която някога беше принадлежала на Кенит.

— Ах, ти нещастен, жалък негодник — прошепна в ужас талисманът. Но жалостта нямаше да възпре съдбата. Нищо не можеше да го спаси — нито пък детето. Събитията трябваше да следват последователността си. Нищо не можеше да наруши цикъла на времето. Нещата щяха да се случат отново както винаги се бяха случвали. Както винаги щяха да се случват.

— Сър? — Беше Джола, стоящ до лакътя му. Откога стоеше там? Размишленията на Кенит отлетяха като глухарче, духнато от детски устни. За какво беше мислил? Кога беше започнало да вали? Проклета жена! Защо беше избрала точно сега да го разсейва? Първият му помощник преглътна и заговори: — Джамаилският кораб ни поздравява.

— Къде е сатрапът? — ядосано изиска той. Придърпа наметалото по-плътно около себе си и махна водата от лицето си. Дъждът беше студен.

Джола изглеждаше изплашен.

— Зад вас, сър.

Кенит погледна зад себе си. Малта, чиято препаска за глава отново беше на мястото си, стоеше до сатрапа. Уинтроу се навърташе близо до сестра си. Кога се бяха качили на бака? Колко време беше стоял така, зашеметен от новините на Ета?

— Разбира се, че е там. — Той сдържа гнева си, но го насочи другаде. — Точно където трябва да бъде. Отвърни на поздрава им. Кажи им, че крал Кенит ги подтиква да помислят добре. Напомни им, че мога да повикам обратно змиите по всяко време. После им кажи, че нямам намерение да ги унищожавам, а просто да ги накарам да вземат под внимание едно законно споразумение. Могат да изпратят един кораб с представители. Ще им позволим да се качат на борда. Ще чуят от самия сатрап, че твърденията ми са верни.

Джола изглеждаше облекчен.

— Значи змиите не са ни напуснали? Ще се върнат, ако ги призовете?

Ако наблизо имаше змия, Кенит щеше да я нахрани с него.

— Предай съобщението ми! — излая на Джола. Обърна се, за да погледне към заплашителната флота. Разпозна типа ѝ — всеки кораб принадлежеше на благородник и всеки таеше надеждата да се върне претоварен с плячка и увенчан със слава. Всеки от тях щеше да се надпреварва да бъде преговарящият за освобождаването на сатрапа; всеки благородник щеше да иска да се включи в договора. Щяха ли да бъдат толкова глупави, че да му изпратят заложник от всеки кораб? Надяваше се. И все пак знаеше, че днес можеше и да се стигне до кървава битка.

Когато Малта избяга, Джек и Алтея бяха отнесли Рейн в стаята на Алтея. Положен върху койката ѝ, той беше дошъл на себе си.

— Къде е Малта? — замаяно настоя той. — Не я ли открих? — От едната му ноздра бавно се стичаше кръв, а от косата му капеше вода.

— Намери я — увери го Алтея. — Но капитан Кенит я повика.

Внезапно Рейн плесна ръцете си върху оголеното си лице.

— Тя видя ли ме? — попита ужасено. Подобен въпрос, в момент като този, изискваше искрен отговор.

— Да, видя те — тихо отвърна Алтея. Нямаше смисъл да лъже или да се опитва да пощади чувствата му. Медните му очи бяха трудни за разчитане, но стегнатата му челюст не беше. — Тя е много млада, Рейн — извини племенницата си Алтея. — Знаеше го, когато започна да я ухажваш. — Опита се да прозвучи нежно, но и твърдо. — Не можеш да очаква…

— Оставете ме за малко. Моля ви — помоли тихо.

Джек престана да го зяпа и отвори вратата. Алтея я последва навън.

— Това на закачалките са дрехите на Уинтроу — каза през рамо. — Ако искаш да облечеш нещо сухо. — Не че имаше шанс нещо от тях да му стане. Въпреки люспестите му лице и очи, той беше добре сложен мъж, висок и мускулест.

Джек, изглежда, следваше мислите ѝ.

— Въпреки люспите, не изглежда зле — отбеляза тихо.

Алтея се облегна на стената на стаята си, с Джек до себе си.

— Трябва да съм отвън на бака, не тук долу — промърмори на приятелката си.

— Защо? Не е като да имаш някаква власт над онова, което се случва там горе — вбесяващо изтъкна Джек. Неочаквано тя снижи глас. — Признай си, Алтея — придума я тя. — Когато гледаш люспите по лицето му, трябва да се чудиш и за останалата част от него.

— Не, не се чудя — ледено отвърна Алтея. Не искаше да мисли за това. Мъжът беше Дъждовник, родственик на бингтаунските Търговци. Тя му дължеше вярност, не празни предположения за тялото му. И преди беше виждала Дъждовници и не се беше шокирала, каза си тя. Не можеха да направят нищо относно онова, което им причиняваха Дъждовните земи. Родът Купрус беше известен и заради богатството, и заради честта си. Рейн Купрус, с люспи или не, беше добър улов. Това, че беше дошъл да търси годеницата си толкова надалеч, и то по подобен начин, беше неоспоримо доказателство за смело сърце. И все пак тя не винеше Малта, че беше избягала. Вероятно си беше фантазирала за красиво лице под воала му. Да застане лице в лице с годеника си трябваше да я е разтърсило.

Рейн съблече мократа си риза. Тя се пльосна на пода върху другите му дрехи. Пое дълбоко въздух през стегнатото си гърло и се взря в малкото огледало в стаята, като се принуди да види онова, което беше видяла Малта. Тинтаглия не го беше излъгала. Връзката му с нея беше засилила Дъждовните промени. Той докосна фините драконови люспи по лицето си, затвори и отвори медните си рептилски очи, които се взираха в него. Роговите плочки на оголените му гърди проблясваха в бронзово. Кожата отдолу леко синееше: натъртване или промяна на цвета? Беше виждал Дъждовни старчета на петдесет, които не бяха показвали чак такива промени. Как щеше да се измени с годините? Щяха ли да му пораснат драконови нокти, щяха ли зъбите му да станат заострени, а езикът му — раздвоен?

Нямаше значение, каза си. Щеше да остарее сам, през повечето време под земята, копаейки за дракони. Външният му вид нямаше да има значение за никого. Тинтаглия беше спазила своята част от уговорката. Той щеше да спази неговата. Иронията не му убягна. Беше заложил остатъка от живота си срещу надеждата да може да спаси Малта. Нямаше да отрича безумните си фантазии. Беше си представял как я спасява, невредима въпреки ужасните опасности, които беше преживяла, и как тя се отпуска в обятията му и обещава винаги да бъде до него. Беше си представял как, щом се разбули пред нея, тя се усмихва, докосва лицето му и му казва, че това няма значение, че тя обича него, а не лицето му.

Но реалността беше по-жестока. Тинтаглия го беше оставила и беше отлетяла със скъпоценните си змии. След дни на изтощително летене и спане сред студа на самотни плажове, той почти се беше удавил. Роднините на Малта трябваше да го спасяват. Вероятно го мислеха за пълен глупак. Цялото му дирене беше безсмислено, защото Малта вече беше в безопасност. Нямаше представа защо Вивачия плаваше под джамаилско знаме, но очевидно Алтея Вестрит бе успяла да си върне кораба и да спаси племенницата си. Не само че не се нуждаеха от жалките му усилия, но и трябваше да го спасяват.

Взе една от ризите на Уинтроу от закачалката и я вдигна. С въздишка, я окачи обратно. Вдигна собствената си риза от земята и се загледа как водата се оттича от нея. Воалът му се беше оплел в нея. За известно време остана да го гледа. После го отплете и го изстиска. Това беше първото нещо, което си сложи.

Малта стоеше невиждащо под проливния дъжд. Фините люспи по лицето на Рейн бяха като копринена броня, топлият отблясък на медните му очи — като маяк. Някога беше целунала тези устни през тънката мрежа на воал. Почувства ожулените си като на прислужница пръсти върху напуканите си устни и рязко отдръпна ръката си. Вече беше недостижимо. Повдигна лице към студения дъжд и приветства ледения му допир. Вкочани ме, помоли го тя. Отнеси тази болка.

— Студено ми е — изхленчи до нея сатрапът. — И се изморих да стоя тук.

Кенит го стрелна с предупредителен поглед.

Сатрапът беше обвил ръцете си плътно около себе си, но пак трепереше от студ.

— Не мисля, че ще дойдат. Защо трябва да стоя тук в този вятър и дъжд?

— Защото така ми е угодно — сопна му се Кенит.

Уинтроу реши да се намеси.

— Можеш да вземеш плаща ми, ако искаш — предложи той.

Сатрапът се намръщи.

— Той е подгизнал! Каква работа ще ми свърши?

— Можеш да бъдеш и по-мокър — изръмжа Кенит.

Малта вдиша дълбоко. Пиратът и сатрапът не изглеждаха много различни един от друг. Ако можеше да се справи с единия, можеше да се справи и с другия. Не кураж, а дълбоко отчаяние я подтикна да прекоси палубата с маршова стъпка и да застане пред Кенит със скръстени ръце. Той беше опасен, буен мъж, но тя не се страхуваше от него. Какво можеше да ѝ стори? Да провали живота ѝ? Мисълта почти я накара да се усмихне.

Тихите ѝ, спокойни думи бяха предназначени единствено за Кенит, но високата жена, която стоеше зад рамото му също слушаше.

— Моля ви, крал Кенит, позволете ми да му донеса по-дебел плащ и стол, ако не искате да му позволите да се подслони вътре.

Тя почувства погледа му върху себе си, търсещ следи от белега ѝ. Отговори ѝ коравосърдечно:

— Той се държи глупаво. Нищо няма да му стане от малко дъжд. Не разбирам защо се тревожиш.

— Вие, сър, се държите по-глупаво от него. — Тя говореше смело, без повече да се интересува дали ще го обиди. — Забравете моята грижа и помислете за вашата. Каквото и удоволствие да извличате от нещастието му, то не си заслужава онова, което ще загубите. Ако желаете капитаните на онази флота да го видят като нещо ценно, трябва да се държите с него като с Негово величество, велеславния сатрап на цяла Джамаилия. Ако възнамерявате да го спазарите за богатства, това е човекът, когото трябва да държите. Не мокро, раздразнително, нещастно момче.

Очите ѝ се прехвърлиха от бледосините на Кенит върху тези на жена му. За нейна изненада, тя гледаше леко развеселено, почти одобрително. Дали Кенит беше доловил това? Той гледаше Малта, но говореше на жена си:

— Ета. Виж какво можеш да намериш за него. Искам да е много забележим.

— Мога да го уредя. — Жената имаше мек, контраалтов глас, по-изтънчен от онова, което Малта беше очаквала от жената на пират. В очите ѝ имаше интелигентност.

Малта срещна погледа ѝ открито и направи реверанс, докато казваше:

— Моите благодарности, лейди.

Тя последва Ета, като успяваше да поддържа темпото ѝ. Вятърът бе предизвикал леко, неприятно вълнение и мократа палуба беше нестабилна, но в дните си на Мотли тя най-накрая беше намерила баланса си. Удивяваше се от себе си. Въпреки всичко, което не беше наред в живота ѝ, тя се гордееше, че може да се придвижва умело из бащиния си кораб. Баща ѝ. Тя решително пропъди всякаква мисъл за него. Нямаше да се замисля и за Рейн, който беше толкова близо, че можеше да почувства присъствието му. Все някога щеше да ѝ се наложи да се изправи пред него — съсипана и белязана, и да посрещне разочарованието в тези необикновени, медни очи. Поклати глава и стисна зъби против парещите очите ѝ сълзи. Не сега. Точно сега нямаше да чувства нищо за себе си. Всичките ѝ мисли и усилия трябваше да са насочени към възстановяването на сатрапа на трона му. Опита се да мисли ясно, докато влизаше след Ета в каютата на баща си.

Стаята беше каквато я помнеше още от времето на дядо ѝ като капитан на Вивачия. Погледна измъчено към познатата мебелировка. С претенциозен жест, Ета отвори богато резбован кедров сандък. Беше подреден с дрехи от разкошни и колоритни платове. Във всеки друг момент Малта щеше да бъде завладяна от завист и любопитство. Сега стоеше и се взираше невиждащо през стаята, докато Ета ровеше из него.

— Ето. Това ще свърши работа. Ще му е голямо, но ако го сложим да седне на стол, никой няма да забележи. — Тя измъкна тежко алено наметало, поръбено с черни, лъскави мъниста. — Кенит каза, че е твърде натруфено, но аз продължавам да мисля, че ще изглежда много добре в него.

— Несъмнено — съгласи се безизразно Малта. Тя лично не смяташе, че има значение как се облича един изнасилвач веднъж щом узнаеш какъв е.

Ета се изправи, богатият плат висеше на дипли на ръката ѝ.

— Качулката е поръбена с кожа — отбеляза тя. Ненадейно попита: — Какво си мислиш?

Нямаше смисъл да запраща остри думи срещу тази жена. Уинтроу беше казал, че Ета знае какъв е Кенит. Някак се беше примирила с това. Коя беше тя, че да критикува предаността на Ета? Вероятно намираше Малта за също толкова малодушна заради службата ѝ на сатрапа.

— Чудех се дали Кенит е обмислил това. Вярвам, че съюз от джамаилски благородници е искал сатрапа да умре в Бингтаун, за да могат да набедят Търговците за смъртта му и да ограбят града ни. Дали благородниците в тази флота от кораби са верни на сатрапа и възнамеряват да го спасят? Или са предатели, надяващи се да приключат започнатото в Бингтаун? Да набедят Пиратските острови както Бингтаун. Или и двете. — Тя свъси вежди замислено. — Може да имат по-голям интерес да предизвикат Кенит да убие сатрапа, вместо да го спасят.

— Сигурна съм, че Кенит е обмислил всичко — сковано отвърна Ета. — Той не е като другите мъже. Вижда надалече и във времена на голяма опасност проявява забележителни сили. Знам, че вероятно се съмняваш в думите ми, но всичко, което трябва да направиш, е да питаш брат си. Той е виждал как Кенит овладява буря и заповядва на змиите да му служат. Самият Уинтроу беше излекуван от изгаряне от змия от ръката на Кенит, да, и татуировката, която собственият му баща му беше поставил на бузата, беше изтрита от неговия капитан. — Ета срещна скептичния поглед на Малта непоколебимо. — Вероятно мъж като него не трябва да се придържа към обикновените правила — продължи тя. — Вероятно собствената му далновидност го подтиква да прави неща, забранени за другите мъже.

Малта наклони глава към жената на пирата.

— Все още ли говорим за преговорите относно връщането на сатрапа на трона му? — попита тя. — Или търсиш извинение за онова, което е сторил на баща ми? — И на леля ми, додаде мислено.

— Държанието на баща ти се нуждае от повече извинения, отколкото това на Кенит — студено отвърна Ета. — Попитай Уинтроу какво е да носиш робски окови и татуировка. Баща ти си получи заслуженото.

— Може би всички получаваме онова, което заслужаваме — остро ѝ върна Малта. Очите ѝ пробягаха нагоре-надолу по Ета и тя видя как жената почервеня от гняв. Изпита моментно разкаяние, когато забеляза внезапна, неприкрита болка в очите на Ета.

— Може би е така — хладно отвърна жената. — Донеси онзи стол.

Това беше дребнаво отмъщение, помисли си Малта, докато вдигаше тежкия стол. Понесе го тромаво, като удряше пищялите си в дебелите му пречки, докато вървеше.

Рейн Купрус стоеше далеч от бака, откъдето можеше да наблюдава, без да бъде видян. Гледаше Малта. Воалът запречваше гледката му, но той се взираше гладно в нейна посока. Видяното го нараняваше, но не можеше да откъсне поглед. Тя се усмихна на сатрапа, докато поставяше стола за него. Обърна се към високата жена до нея и със задоволство посочи аленото наметало, което тя носеше. Лицето на сатрапа не измени горделивия си вид. Той вирна брадичка към нея. Последвалото беше като нож, завъртащ се в Рейн. Малта развърза мокрото му наметало вместо него, като през цялото време се усмихваше топло. Не можеше да чуе думите, но нежната загриженост личеше върху лицето ѝ. Тя небрежно захвърли мократа наметка настрани, след което се забърза да увие сатрапа в голямата червена пелерина. Вдигна качулката и я пристегна топло около него. Внимателно, с леки докосвания на ръката си отмести мокрите кичури от челото и бузите му. Когато сатрапът седна, тя се засуети с падналата на земята част и дори се отпусна на коляно, за да оправи гънките.

Във всяко нейно докосване имаше привързаност. Не можеше да я вини. Сатрапът, с неговото бледо, патрицианско лице и господарски порядки беше далеч по-подходяща партия за Малта Вестрит, отколкото един люспест и очукан Дъждовник. С жегване си спомни, че мъжът беше споделил с нея първия танц на представителния ѝ бал. Дали сърцето ѝ не бе започнало да тупти за него още тогава? Тя се премести, за да застане зад стола на сатрапа и фамилиарно постави ръце на облегалката. Изпитанията, през които бяха преминали заедно, несъмнено ги бяха сближили. Кой мъж би могъл да устои за дълго на чара и красотата на Малта? Без съмнение сатрапът изпитваше и дълбока благодарност; сам не би могъл да оцелее.

Рейн се чувстваше сякаш сърцето му бе изчезнало от гърдите, оставило зееща дупка подире си. Нищо чудно, че бе избягала от него. Преглътна тежко. Дори не бе отправила и една приветствена дума към него, даже и като към приятел. Дали се боеше, че ще я накара да удържи на обещанието си? Дали се боеше, че ще я унижи пред сатрапа? Той се къпеше в болката, породена от гледката на двамата. Никога повече нямаше да бъде негова.

Алтея бе помогнала на племенницата си да вдигне тежкия стол на бака. Самата тя го намираше за глупаво представление, не виждаше смисъл в нищо от това. Всички бяха пленени от нелепата и опасна демонстрация на сила на Кенит. Тя наблюдаваше как Малта сваля мокрия плащ от раменете на сатрапа и го увива на топло в новия. Вдигна качулката високо, сякаш мъжът беше Силдин. След като той седна на импровизирания си трон, тя дори подви наметката по-плътно около краката му. Болеше я да гледа как Малта изпълнява подобна смирена служба. Още по-лошо я жегна леката подла усмивка на лицето на Кенит, докато наблюдаваше цялото представление.

Заля я вълна на толкова гореща омраза, че придаде червеникав оттенък на зрението ѝ. Тя действително се задъха, щом ноктите ѝ се забиха дълбоко дланите ѝ. Облегна се назад върху парапета на кораба и се съсредоточи върху това да позволи на усещането да мине през нея.

— Толкова силно искаш да го убиеш — тихо отбеляза корабът. Коментарът изглеждаше предназначен само за нея, но Алтея видя как Кенит леко се извърна при думите. Повдигна вежда в лек, присмехулен въпрос.

— Да, искам. — Тя му позволи да разчете думите по устните ѝ.

Кенит леко и тъжно поклати глава. После насочи вниманието си обратно към малък кораб, който неотклонно напредваше към тях. Носеше се мудно през смрачаващия се следобед. Кенит се зачуди дали е понесъл някакви щети от змийската атака. Ред впечатляващо облечени мъже стояха на палубата му и се взираха към тях. Повечето от тях изглеждаха едри под богатите си мантии. Моряци стояха в готовност да помогнат на по-видните от тях да се прехвърлят на Вивачия. Устните му се изкривиха в усмивка. Щеше да бъде забавно, ако корабът започнеше да потъва, докато бяха борд до борд.

— Може би трябваше да се преоблека за повода — високо изтъкна на Ета. — Така разкошно, както нагиздихме нашия сатрап. Може би всичко, което те признават, е облеклото. — Той скръсти ръце на гърдите си и се ухили очаквателно. — Хвърли няколко въжета, Джола. Да видим какъв улов ще ни донесат.

— Ето ги — продължи да говори полугласно на сатрапа Малта. — Стой изправен и величествен. Разпознаваш ли някои от тях? Мислиш ли, че са ти верни?

Той безмълвно огледа благородниците си.

— Познавам цветовете на стария лорд Криат. Той беше най-възторжен от моето пътуване на север, но въпреки това отказа да се присъедини към мен, защото морските пътешествия му причинявали болки в ставите. Въпреки всичко обаче виж колко лесно прекосява на нашата палуба и колко изправено стои. Почти не се нуждае от мъжа, който го превежда отсреща. Петият мъж, онзи, който сега идва насам, носи цветовете на дома Фердио, но лорд Фердио е дребен, слаб мъж. Това трябва да е някой по-набит, по-висок негов син. За другите… не мога да кажа. Така добре са се закачулили и са нахлупили шапки, яките им са вдигнати толкова високо, че едва виждам лицата им…

Малта го заподозря миг преди всеки друг. Тя погледна покрай мъжете, които се качваха на борда на Вивачия. На палубата на другия кораб моряците помагаха на водачите си да прекосят. Много враждебни, гледащи кръвнишки моряци, всички покрити с плащове заради студения ден. Твърде много?

— Внимавайте! Предателство! — внезапно изкрещя тя. Викът ѝ ги принуди да действат, вероятно по-рано, отколкото бяха замислили. Някои от добре облечените мъже останаха на другия кораб, но при вика на Малта всички захвърлиха наметалата си — моряци, както и фалшиви благородници. Видяха се оръжията им, както и дрехите на обикновени бойци. С рев, моряците, които бяха „помагали“ на съмишлениците си, се хвърлиха над пространството, което разделяше корабите. Още мъже се появиха изпод палубата: порой от бойци, прехвърлящи се отсам с оръжия в ръка.

Хората на Кенит — винаги недоверчиви душици, скочиха да ги посрещнат. За миг главната палуба на Вивачия се превърна в бъркотия от борещи се мъже и проблясващи остриета. Навсякъде, накъдето се обърнеше, Малта виждаше хаос. Кенит стоеше, изтеглил меч, издаващ заповеди за рязане на въжета и блъскане, докато Ета му пазеше гърба и с меч, и с по-късо острие. Дори Уинтроу, деликатният ѝ брат, бе изтеглил нож и стоеше в готовност да отблъсне всеки, който се опиташе да се качи на бака. Джек и Алтея — с празни ръце, се бяха преместили, за да го подкрепят. И всичко това за едно мигване на окото.

Сатрапът бе прикован от ужас. Той се свлече обратно в стола си, даже вдигна краката си от палубата. Малта стоеше беззащитно до него.

— Защити ме — пискливо извика той, — защити ме, дошли са да ме убият, знам го. — Сатрапът сграбчи китката ѝ в изненадващо здрава хватка. Той скочи на крака, като се препъна в твърде дългия плащ, и я дръпна пред себе си. — Пази ме, пази ме! — примоли се. Повлече я надалеч от стола, към края на носа и се сви там, стиснал китката ѝ.

Малта отчаяно се забори да се освободи. Трябваше да види какво се случва на бака.

— Пусни ме! — извика тя, но сатрапът беше твърде уплашен, за да я чуе. От другия съд се изливаха още мъже.

Чу си силен трясък, щом Джек грабна стола на сатрапа и го разби в палубата. Сграбчи един от резбованите му крака и подхвърли друг на Алтея с диво ухилена гримаса — жената беше луда.

— Малта! — кресна тя и Малта се приведе, щом жената запрати една тежка пръчка от стола към нея. — Използвай това! — После се втурна обратно към стълбата, като замахваше яростно към мъжете, които почти се бяха добрали до бака. Алтея се присъедини към нея. Уинтроу бе заел позиция близо до Кенит, който крещеше заповеди на хората си.

Малта отметна глава и бясно се огледа около себе си. Другите кораби на джамаилската флота се приближаваха. Мерна Мариета, която се спускаше към тях. Не можеше да види Мотли, но се съмняваше, че е избягал. Зърна друг кораб, наближаващ бързо, който не беше вдигнал джамаилско знаме. Да не би друг пиратски кораб да се бе натъкнал на свадата? Тогава видя фигурата да се движи.

— Наближава жив кораб! Бингтаунски кораб ни идва на помощ! — извика Малта, но никой не ѝ обърна внимание.

Сатрапът я държеше за рамото. Разтърси я трескаво.

— Отведи ме долу, заведи ме в безопасност. Трябва да ме защитиш.

— Пусни ме! — отчаяно извика тя. — Не мога да те защитя, ако ме стискаш така. — Тя се напъна заради хватката му и успя да достигне пречката, която Джек ѝ беше хвърлила. Взе я в ръката си, но не се почувства по-сигурна.

— Нямаме представа срещу какво се изправяме! — извика му Янтар.

— Знаем, че Алтея е на онзи кораб! — ядосано ревна Брашън, докато слизаше по мачтата. — Не можем да се задържим тук и да не правим нищо, докато джамаилците превземат Вивачия. Нямам им повече вяра, отколкото на Кенит. Алтея може да бъде убита или заловена. Нямам желание да я видя с робска татуировка на бузата. Така че нека се опитаме да извъртим това в наша полза. — Той скочи на палубата. — Симой! Извади оръжията!

Симой дойде тичайки.

— Веднага, капитане. Но трябва да кажете на мъжете с кого ще се бием.

Брашън направи гримаса — дива и безразсъдна.

— Всеки, който застане между нас и Алтея!

Ненадейно Парагон нададе изненадващ рев:

— Но оставете Кенит на мен!

Битката, ограничена до главната палуба на Вивачия, внезапно се измести. Самият натиск на мъжете, изливащи се от джамаилския кораб, обръщаше прилива. Малта с ужас видя как Джек бива повалена. Алтея се гмурна в мелето след нея. Тъкмо когато тя изчезна, вълна от джамаилски бойци се появиха над ръба на бака. Тя зърна как Уинтроу, Ета и Кенит, събрали се в плътна група, се бият за живота си.

— Ето го! — изрева един джамаилски моряк и скочи до нея. Тя замахна с дървото си към него. То удари въоръжената му ръка, но той просто я измести, така че ударът само да го закачи. Със свободната си ръка изтръгна дървото от хватката ѝ с такава лекота сякаш вземаше играчка от дете. Нададе буен смях и я избута настрана. Това, заедно с хватката на сатрапа я запрати на пода. Мъжът хвана сатрапа за яката и го отърси от хватката му върху Малта. Тя се опита да грабне сатрапа, но боецът го дръпна извън обсега ѝ и извади меча си, за да го забие в нея, когато неочаквано се вторачи невярващо в стърчащия от гърдите му връх на острие. Зад него яростно изрева висок мъж. Той дръпна жертвата с все меча надалеч от Малта. Избута мъртвия към другарите му като в същото време освободи меча си.

— Наведи се! Покрий се! — извика ѝ яростно Рейн, след което се обърна с гръб към нея. Медните му очи проблясваха през раздрания му воал. Тя мерна левия му ръкав, подгизнал от кръв. Тогава към него се хвърлиха трима мъже и той падна току пред очите ѝ.

— Рейн! Не! — извика тя и се устреми към него, но сатрапът зад нея представляваше вкопчена, писклива тежест. Той сключи ръце около раменете ѝ като удавник, докато пелтечеше и плачеше. Някакъв мъж я сграбчи за косата и я запрати настрани. С див смях, той се хвърли върху сатрапа като че беше дете, хващащо притиснато в ъгъла кученце.

— Хванах го! — изрева той. — Хванах го!

Малта рязко дръпна главата си, за да избегне нечий ритник. Той се плъзна покрай черепа ѝ и за момент я замая. Не беше нарочно. Сега, след като вече притежаваха сатрапа, никой не се интересуваше от нея. Видя го как бива повдигнат като торба месо и хвърлен на рамото на един мъж, който го отнесе, ревящ ликуващо. Битката се отдръпна да му направи път, след което отново се събра. Бордовата група бе получила онова, за което беше дошла, и сега си тръгваше. Малта успя да зърне пребледнялото лице на сатрапа, отворил широко устата и очите си от ужас. Рейн не се виждаше никъде. Тя се вдигна на колене и се заозърта бясно наоколо. Сатрапът беше замъкнат през палуба, на която сред въргалящите се, стенещи ранени стояха проснати мъртви мъже. Пиратите, които все още се биеха, бяха заели защитни позиции, борещи се за собствените си животи, неспособни да му се притекат на помощ.

Сатрапът беше досадна, безполезна личност, но тя се беше грижила за него като за дете. Ден и нощ беше била до него. Да види как бива отвеждан към смъртта му порази сърцето ѝ.

— Малта! — извика той и свободната му ръка се протегна към нея.

— Сатрапът! — безполезно изкрещя тя. — Те го отвлякоха! Спасете го, спасете го! — Никой не отговаряше на вика ѝ за помощ. Докато пленителите му го отнасяха, другите джамаилски бойци се оттеглиха да го наобиколят, ухилени и надаващи ликуващи викове. Щом фокусът на битката се измести, Малта успя да зърне Алтея. Беше взела от някого оръжие. Направи неуспешен опит да се освободи от групата бойци, с които се сражаваше, но Джек я дръпна назад.

— Не си струва да жертваш живота си! — извика ѝ високата жена. От русата ѝ опашка капеше кръв.

Тогава, от плетеница тела на палубата изникна Рейн. Малта изпищя шумно от радост, щом го видя. Когато беше паднал, тя бе сметнала, че е мъртъв.

— Рейн! — извика, но след като той грабна едно острие и се заклатушка след пленителите на сатрапа, тя изкрещя: — Не! Не, върни се, недей, Рейн!

Той не стигна далеч. Един ранен се вкопчи в него, докато го подминаваше, и Рейн падна тежко на палубата. Малта колебливо се вдигна на крака. Имаше очи единствено за Рейн. Той се счепка с мъжа, който го беше повлякъл. Другият имаше нож, вече почервенял от кръв. Незаинтересована от нищо друго, Малта се хвърли към боричкащите се мъже.

— Остави ме! — Алтея се опита да се изтръгне от хватката на Джек, но приятелката ѝ беше безмилостна.

— Не! Остави го. Отведоха го на тяхната палуба. Нима искаш да пренесеш битката там, където шансовете ни са още по-лоши? Изгубихме го, Алтея, поне засега!

Алтея знаеше, че е права. Мъжът, който носеше сатрапа, бе хванал висящо въже и се бе прехвърлил на палубата на другия кораб. Джамаилските моряци се оттегляха триумфиращо, като прерязваха въжетата, свързвали двата кораба по време на кратката ожесточена битка. Отидоха си толкова бързо, колкото бяха и дошли, отнасяйки сатрапа със себе си.

Алтея видя прекъснатата атака на Рейн. Помисли си, че ще се изправи, но преди да е успял да се вдигне на крака, един неочакван спасител се втурна да помогне на сатрапа. С див, яростен рев Кенит се спусна през Ета и Уинтроу към крамола.

— Не им позволявайте да го отведат! — гневно изрева той. В едната си ръка носеше късо острие, а под другата стискаше патерицата си. Алтея не очакваше да направи повече от няколко крачки, но той прекоси палубата, като вървеше с големи подскоци от крак към патерица с грациозност, която я изуми. — При мен! — изрева Кенит, докато подтичваше. Верни пирати се скупчиха зад него. Ета и Уинтроу се спуснаха подире му, но други бяха запълнили празното пространство. Бяха откъснати от него.

Кенит не спря, щом стигна до парапета. Дървеният му крак удари палубата, другият крак — парапета, и той се стрелна отвъд. Със скок, който би засрамил и тигър, той се хвърли след отплаващия кораб. Алтея очакваше, че ще падне между корабите, но той се удари в другата палуба и се претърколи. Едва шепа от хората му го последваха. Един не успя да скочи достатъчно далеч и закрещя, докато се носеше към водата.

Тя не можа да види какво стана с Кенит след това. Твърде много мъже се струпаха около обградения пиратски крал и хората му. Ета изкрещя бясно и се приготви. Уинтроу я задържа, за да не скочи подир Кенит. Пространството между корабите се беше разширило до невъзможни за скок размери. Подигравателен смях и ликуващи викове се надигнаха жегващо от другия кораб, докато се отдалечаваше неотклонимо от Вивачия. Двама мъже вдигнаха нависоко бледия сатрап и го разтресоха присмехулно към екипажа на Вивачия.

Ета бясно се освободи от Уинтроу. В отчаянието и гнева си тя се обърна срещу него.

— Глупак! Не можем да го оставим в ръцете им. Те ще го убият. Знаеш това.

— Не възнамерявам да го оставям в ръцете им. Но удавянето ти няма да го спаси — отвърна ѝ ядосано Уинтроу. Гласът му стана по-дълбок, щом заповяда: — Джола! Те държат Кенит! Вивачия! След тях, те държат Кенит, трябва да ги последваме!

Вивачия поде вика.

— Вдигнете котвата! Опънете платната! Трябва да ги последваме, те държат Кенит.

— Не! — тихо изпъшка Алтея. — Оставете го, да си го задържат. — Но знаеше, че корабът няма да го остави. Можеше да усети как напрегнатостта на Вивачия пулсира през дървото. Корабът го обичаше и щеше да си го върне, без значение от цената. Алтея погледна над водата как джамаилската флота се разгръща пред тях. Ако Вивачия ги предизвикаше, нямаше да има никакъв шанс даже и с подкрепата на Мариета и Мотли. Нямаше да е бързо, щеше да е кърваво, още повече мъже щяха да умрат по палубите на Вивачия и накрая корабът ѝ щеше да попадне в джамаилски ръце. Каузата беше изгубена още отсега, но тя знаеше, че корабът щеше да я преследва. Алтея щеше да бъде понесена заедно с нея, за да посрещне един жесток край.

Тогава нечий глас достигна до нея, боботещ над водата, и накара косъмчетата по врата ѝ да настръхнат.

— Ей, Вивачия! Кой държи Кенит?

Тя се обърна бавно, през нея пробяга ледена тръпка. Беше глас от гроба. Гласът на Парагон се устреми над водата, както никой човешки глас не би могъл. Алтея погледна към него, после погледна отново. Беше Парагон. Очуканият жив кораб с импровизирания си такелаж носеше табелката с името на Парагон, но фигурата беше на млад мъж с открито изражение, без брада, с коса, вързана в бойна опашка. Тогава мерна златна жена, стояща на палубата точно зад фигурата, която махаше с две ръце в необуздан поздрав. За момент, докато наблюдаваше приближаването им, всички други мисли и страхове бяха забравени. Не можеше да види Брашън; нямаше как да бъде сигурна, че и той е жив, но внезапно почувства, че трябваше да е така. Очите на Парагон бяха затворени и той плаваше с ръце, протегнати слепешката напред. Това сви сърцето ѝ. Беше както се бяха опасявали. Янтар го беше преправила, но това не бе върнало зрението му. Бяла змия проряза водата пред носа му.

— Те са живи! — Ненадейно до нея се оказа Джек, подскачаща нагоре-надолу и тупаща я по гърба с окървавен юмрук. Беше смущаващо, но и прекрасно да бъде повдигната и завъртяна от по-едрата жена, докато Джек надаваше радостен вой.

— Хей, Парагон! — извика отчаяно Вивачия. — Ето там, онзи кораб, Кенит е на борда му. Те ще го убият, Парагон, ще го убият! — Тя посочи трескаво и безполезно над водата. Собствената ѝ котва тъкмо се надигаше от калта.

Викът ѝ се понесе и към Мариета и Мотли. Алтея видя как измениха курса към Вивачия, за да се отправят след джамаилския кораб, който бягаше към сигурността на флотата си.

Но Парагон вече беше в ход и волята на жив кораб го тласкаше толкова, колкото и вятърът в платната му. Той неестествено набра скорост. Даже и екипажът на Вивачия, запознат с особеностите на живите кораби, извика от изумление, щом той мина покрай тях. Алтея зърна Брашън, който тичаше по палубите на Парагон с Клеф по петите си. При вида му, сърцето ѝ се събуди за живот в гърдите ѝ. Тогава Парагон ги отмина и им показа кърмата си. Алтея стоеше втренчена, скована от радост.

Обграденият екипаж на Вивачия беше скочил при вестта за залавянето на капитана си. Всеки мъж, който можеше да се движи, се втурна да вдигне котвата и да опъне платната. За известно време пренебрегнаха телата, които заливаха палубата. Онези от ранените, които можаха, се вдигнаха нестабилно на крака, за да помогнат с управлението на кораба. Малта, невредима, но очевидно разтърсена, блуждаеше през плетеницата от мъртви, поразена. Уинтроу бе поел командването на кораба от разтърсения Джола. Ета като че беше навсякъде — оказваше помощ и подтикваше към бързина при всяко възложение.

— Алтея! — извика Джек и я откъсна от транса ѝ. — Размърдай се! — Джек вече се беше присъединила към мъжете при котвата.

— След него! — добави тя собствените си викове към тези на Уинтроу. — Парагон не бива да се изправя сам срещу тях.

Преди котвата да е излязла напълно от водата, Вивачия вече набираше инерция.

Глава тридесет и четвърта

Спасяване

— Кенит не ме интересува! — изрева Брашън. — Върни се за Алтея!

— Тя е в безопасност там, където е сега! — опърничаво извика Парагон. — Трябва да си върна Кенит. Нужен ми е.

Брашън стисна зъби. В един миг беше толкова близо, а после ги бяха отминали. Нуждата да види Алтея и да знае, че е в безопасност, го разяждаше, но твърдоглавият кораб, изглежда, беше решен да ги поведе към смъртта им. Всеки път, в който Брашън започнеше да се доверява на Парагон, той попарваше надеждите му. Противопоставяше се и на руля, и на заповедите, устремен след бягащия кораб. Бялата змия скачаше и се гмуркаше сред вълните при носа им като делфин. На бака, Майка се облегна на парапета сякаш можеше да избута кораба да плава по-бързо. Янтар стоеше изправено, вятърът развяваше косата ѝ. Очите ѝ бяха широко отворени сякаш слушаше далечна музика.

— Поне намали малко — примоли се Брашън. — Позволи на другите кораби да се изравнят с нас. Няма нужда да се изправяме срещу цялата джамаилска флота сами.

Но Парагон бързаше сляпо напред. Брашън предположи, че някак бялата змия го насочваше.

— Не мога да се бавя. Те ще го убият, Брашън. Може да го убиват точно сега. Той не бива да умира без мен.

Това съдържаше зловеща нотка. Внезапно Брашън почувства лек допир до китката си. Погледна надолу, за да открие до себе си майката на Кенит. Бледите ѝ очи се срещнаха с неговите тъмни и изговориха всички думи, които езикът ѝ вече не можеше. Красноречието на тази молба не можеше да бъде отхвърлено. Брашън поклати глава — не на нея, а на собствената си глупост.

— Върви тогава! — изведнъж извика на кораба. — Хвърли се сляпо напред. Задоволи каквато лудост те движи веднъж завинаги.

— Длъжен съм — подхвърли му обратно Парагон.

— Като всички ни — тихо се съгласи Янтар.

Брашън се извъртя към нея, доволен да смени мишената си.

— Предполагам, че това е съдбата, за която спомена — раздразнено предизвика той Янтар.

Тя му отправи ефирна усмивка.

— О, да, точно така — обеща му тя. — И не само тази на Парагон. Моята. И твоята. — Тя разпери широко ръка. — И на целия свят.

Кенит никога не се беше намирал на по-ужасно място. Без патерица, без оръжие, той седеше на палубата, докато моряци, ходещи по задачите си, минаваха небрежно покрай него. Малкото мъже, които се бяха качили на борда заедно с него, представляваха кървави трупове. Беше безполезно да изпитва удовлетвореност заради джамаилците, които бяха взели със себе си. Зад него, сатрапът представляваше смачкана купчина. Не беше ранен, но беше изпаднал в несвяст. Самият Кенит беше попребит, но и той все още не беше разкървавен.

Седеше на откритата палуба близо до рубката на кораба. Трябваше да гледа нагоре към пазачите си. Той отказваше. Беше видял достатъчно от подигравателните им лица и присмехулните им гримаси. Бяха извлекли голямо удоволствие от това да му изтръгнат патерицата и да го оставят да падне. Ботушите им бяха причината ребрата да го болят. Внезапната промяна в благосъстоянието му го замайваше, колкото и нараняванията му. Къде се беше дянал късметът му? Как беше възможно това да се случи на него, крал Кенит от Пиратските острови? Допреди малко беше държал сатрапа на цяла Джамаилия като пленник и разполагаше с подписано споразумение, което го припознаваше за крал на Пиратските острови. Беше почувствал съдбата си, беше я докоснал за миг. А сега това. Не беше бил толкова безпомощен и надвит, откакто беше момче. Избута мисълта. Нищо от това нямаше да се случи, ако Уинтроу и Ета го бяха последвали, както трябваше да сторят. Куражът и вярата им в късмета му трябваше да се равняват на неговите. Щеше да им го каже, след като го спасяха.

Почувства как зад него сатрапът се отърсва от безсъзнанието си. Простена леко. Кенит дискретно го сръга с лакът.

— Тихо — каза му със снижен глас. — Седни. Опитай се да изглеждаш авторитетно. Колкото повече слабост покажеш, толкова повече ще те наранят. Трябваш ми цял.

Великият сатрап на цяла Джамаилия седна, подсмръкна и боязливо се огледа наоколо. На палубата покрай тях бързо и шумно се движеха мъже, устремени да изтръгнат още бързина от кораба. Пазеха ги двама мъже — един с дълъг нож и друг с противна къса тояга. Лявата ръка на Кенит беше почти изтръпнала от последната си среща с нея.

— Изгубен съм. Всичко е изгубено — залюля се сатрапът.

— Престани! — изсъска му Кенит и продължи стих глас: — Докато хленчиш и пъшкаш, не мислиш. Огледай се наоколо. Сега повече от всякога трябва да бъдеш сатрапът на цяла Джамаилия. Изглеждай като крал, ако искаш да се отнасят с теб като с такъв. Седни изправено. Бъди нащрек и възмутен. Дръж се сякаш имаш властта да ги убиеш всичките.

Самият Кенит вече беше последвал съвета си. Ако джамаилците бяха отвлекли сатрапа, за да се отърват от него, размисли той, щяха да го убият намясто. Това, че и двамата все още бяха живи, значеше, че за тях сатрапът представляваше някаква ценност жив. И ако беше така — и сатрапът изпитваше някаква нищожна благодарност към Кенит — вероятно той можеше да запази и живота на пирата. Кенит събра сила в гласа си. Вля убеждение в шепота си:

— Няма да излязат невредими от подобно отношение към нас. Даже и сега корабите ми ни преследват. Погледни пленителите ни и само помисли как ще ги убиеш.

— Бавно — каза сатрапът с глас, който все още леко трепереше. — Ще умрат бавно — каза по-твърдо, — с много време да съжаляват за глупостта си. — Той успя да седне в изправено положение. Уви аления плащ по-плътно около себе си и се втренчи в пазачите им. Гневът, помисли Кенит, му отиваше. Изместваше страха и детинщината от лицето му. — Собствените ми благородници се обърнаха срещу мен. Ще си платят за измяната. Те и семействата им. Ще срутя именията им, ще изсека горите им, ще изгоря полята им. Ще страдат до десето коляно за това. Знам им имената.

Единия пазач го беше чул. Удостои сатрапа с презрително побутване с крак.

— Млъкни. Ще си мъртъв преди края на деня. Чух ги да го казват. Просто искат да го направят някъде, където всички да могат да гледат. Обвързване чрез кръв, така го наричат. — Той се ухили, като показа моряшки зъби. — Ти също, „крал“ Кенит. Може би ще ми позволят аз да го направя. Изгубих двама другари заради проклетите ти змии.

— КЕНИТ!

Ревът беше гласът на самия вятър, викът на вбесен бог. Подиграващият се пазач се завъртя, за да погледне назад. Страховита тръпка полази Кенит. Не му трябваше да поглежда. Това беше гласът на мъртвия му кораб, зовящ го да се присъедини към него. Замъчи се да стане, но без патерицата беше трудно.

— Помогни ми да стана! — заповяда на сатрапа. По всяко друго време величественият младеж вероятно щеше да презре подобна команда, но звукът от името на пирата все още се носеше из ушите на всички. Той се изправи бързо и протегна ръка към пирата. Дори мъжете по палубата бяха забавили възложенията си, за да погледнат назад. На някои от лицата се появи ужасено изражение. Кенит се надигна в изправена позиция до слабото рамо на сатрапа и диво се заозърта наоколо за призрачния кораб.

Откри го, приближаващ бързо откъм десния им борд.

Невъзможно — беше Парагон, но променен в смъртта в младеж. Призрачна бяла змия подскачаше пред кораба. По-бърз от вятъра, неестествено чевръст, живият кораб се плъзна до тях. Завършваща кошмара, на бака стоеше майка му, бялата ѝ коса се вееше на вятъра. Видя го. Протегна умоляваща ръка към него. До нея стоеше златна богиня, а един мъртвец командваше екипажа. За момент езикът на Кенит се залепи за небцето му. Призраците на миналото му дойдоха — невъзможно бързо — застанаха редом до джамаилския кораб, след което се наклониха към него.

— Кенит! — прогърмя отново гласът. — Дошъл съм за теб! — Парагон вложи студена ярост в гласа си. — Предайте ми Кенит! Заповядвам ви! Той е мой!

— Предайте се! — Гласът на Вивачия разцепи небето, идващ откъм левия борд на кораба. Гледката му към нея беше препречена, но той знаеше, че е близо. Сърцето му подскочи болезнено в гърдите. Тя можеше да го спаси. — Предай се, джамаилски корабе, или ще те пратим на дъното!

Джамаилският кораб нямаше къде да иде. Въпреки трескавите заповеди на капитана му да изгони вятъра от платната си, не можеше да го забави достатъчно бързо. Парагон се носеше безразсъдно към носа му. Джамаилският кораб зави, но това не беше достатъчно. Със страховит, трошащ звук, последван от стенанията на носещите греди, той се удари под ъгъл в Парагон и отскочи. Магическото дърво пое сблъсъка, но именно от джамаилския кораб се разхвърчаха трески. Той се въртеше наоколо, изгубил всякакъв контрол. Горе, платната плющяха бясно. Неочаквано последва пореден стържещ сблъсък, щом Вивачия го притисна от другата страна. Маневрата беше безразсъдна — можеше да потопи и трите кораба. Прекъснатият устрем на корабите завъртя всички им в бавно извъртащ се кръг. Моряци на всяка палуба крещяха смаяно. Над главите им такелажите заплашваха да се оплетат. Мариета и Мотли минаха от двете им страни покрай тях, за да възпират приближаващи джамаилски съдове.

Палубата под Кенит все още потръпваше от сблъсъците, когато куки и от двата живи кораба се забиха в нея. Бордови групи и от двете страни прескочиха перилата. Около тях се надигна дрънченето на битка, придружено от виковете на самите живи кораби. Дори змията добави тръбенето си. Пленителите им изведнъж се устремиха да защитават собствените си животи.

— Сатрапе! Трябва да се опитаме да стигнем до Вивачия. — Кенит запазваше хватката си върху рамото на сатрапа и извика до ухото му: — Ще те насоча натам — заяви той, да не би живата му патерица да реши да го изостави.

— Убийте ги! — Ревът на джамаилския капитан разцепи шума на битката. Яростният вик на отчаян мъж. — По заповед на лорд Криат, те не трябва да бъдат хванати живи. Убийте сатрапа и пиратския крал. Не им позволявайте да избягат!

Палубата на Вивачия все още беше затрупана с тела, кръвта капеше и се стичаше по запечатаното дърво. Беше хлъзгаво за вървене. Неистовото движение на моряците — бързо и тревожно, протегнатите, молещи ръце на ранените и усилилото се полюляване на палубата направиха придвижването на Малта към мястото, където беше паднал Рейн, кошмарно. Усещаше, че се движи мудно, сама, през хаоса и лудостта, към края на света. Покрай нея се стрелкаха пирати, отзоваващи се на извиканите от Уинтроу заповеди. Тя дори не ги чуваше. Рейн беше изминал целия този път, за да я намери, а тя беше била твърде страхлива да му предложи дори една дума. Толкова много се беше бояла от болката от отхвърлянето му, че не бе имала куража да му благодари. Сега се страхуваше, че търси мъртвец.

Той лежеше с лице надолу. Трябваше да издърпа друго тяло от него. Мъжът върху му беше тежък. Тя го задърпа безнадеждно, докато светът около нея се отправяше на безумна мисия да спаси Кенит. Никой — нито брат ѝ, нито леля ѝ, дойде да ѝ помогне. Малта хлипаше бездиханно и страхливо, докато се трудеше. Чу как двата живи кораба изкрещяха един на друг. Забързани моряци я заобикаляха, без да обръщат внимание на усилията ѝ. Тя падна на колене в кръвта, опря рамо в тялото на мъртвия мъж и го избута от Рейн.

Разкритата касапница я накара да ахне. Дрехите му бяха напоени с кръв, която се събираше на локва около тялото му. Той се беше проснал сред нея, ужасяващо неподвижен.

— О, Рейн. О, любов моя. — Тя изтръгна дрезгавите думи, които бяха живели непризнати в сърцето ѝ още от първия им споделен сън. Без да обръща внимание на кръвта, тя се приведе да го прегърне. Беше все още топъл. — Никога няма да бъде — простена, докато се поклащаше. — Никога няма да бъде. — Беше като да изгуби дома и семейството си повторно. Изведнъж осъзна, че в обятията му беше единственото място, където отново можеше да бъде Малта. С него умираха младостта, красотата и мечтите ѝ.

Нежно, сякаш той още можеше да усеща болка, тя го обърна. Щеше да види лицето му един последен път, да погледне в медните му очи дори той да не отвърнеше на погледа ѝ. Това щеше да е всичко, което някога щеше да има от него.

Ръцете ѝ лепнеха от кръвта му, докато разпасваше воала от яката на ризата му. Използва и двете си ръце, за да го повдигне и да го махне от лицето му. Той се обели, оставяйки решетка от кръв, отбелязала се върху застиналото му лице. Тя се приведе и целуна неподвижната му уста, устни върху устни, без сън, без воал между тях. Малта смътно осъзнаваше, че шумният свят от платна и битка продължаваше да кипи около тях. Не я интересуваше. Животът ѝ беше свършил тук. Тя проследи люспестата линия на челото му, грапавата кожа беше като фино кована верига под връхчетата на пръстите ѝ.

— Рейн — каза тихо. — О, моят Рейн.

Очите му се отвориха до цепки. Просветнаха медни отблясъци. Онемяла, Малта се взираше, докато той примигна два пъти, а после отвори очи. Замижа нагоре към нея. Изпъшка от болка, дясната му ръка се насочи към подгизналия ръкав на лявата.

— Ранен съм — каза замаяно.

Тя се приведе по-близо до него. Сърцето ѝ бумтеше в ушите. Едва чу собствените си думи:

— Рейн. Лежи неподвижно. Кървиш лошо. Позволи ми да се погрижа за теб. — С вещина, която не чувстваше, започна да разкопчава ризата му. Не смееше да се надява, не се надяваше на нищо, не, не смееше дори да се моли — да оцелее, да я обича. Подобни надежди бяха твърде големи. Треперещите ѝ ръце не можеха да разкопчаят копчетата.

Тя скъса ризата и я разгърна широко, като очакваше да види под нея развалина.

— Ти си цял! — възкликна тя. — Благословен да е Са навеки! — Прокара удивено ръка по гладката му бронзова гръд. Люспите по нея се набръчкаха под допира ѝ и заблестяха на бледата зимна светлина.

— Малта? — Той примижа сякаш най-сетне можеше да види кой коленичи над него. Хвана с дясната си ръка двете нейни и ги задържа настрани от себе си, а очите му се спряха върху челото ѝ. Те се разшириха и той пусна ръцете ѝ. Срам и болка опариха Малта, но тя не отмести поглед от него. Сякаш не можеше да устои на подтика, Рейн вдигна ръка. Само че не докосна бузата ѝ, както се беше надявала. Вместо това пръстите му се насочиха право към изпъкналия ѝ белег и го проследиха сред косата ѝ. В очите ѝ засмъдяха сълзи.

— Коронована — промълви Рейн. — Но как е възможно? Увенчана като древната кралица на Древните в старите гоблени. Люспите едва започват да почервеняват. О, моя хубост, моя лейди, кралице моя, Тинтаглия беше права. Само ти можеш да родиш деца, каквито ще създадем.

В думите нямаше смисъл, но не я интересуваше. По лицето му се четеше одобрение и благоговение. Очите му неспирно обхождаха лицето ѝ в почуда и радост.

— И веждите ти, даже и устните. Започваш да се олюспваш. Помогни ми да стана — настоя той. — Трябва да те видя цялата. Трябва да те държа в обятията си, за да знам, че това е истина. Дойдох толкова далеч и така често мечтаех за теб.

— Ранен си — възрази Малта. — Има толкова много кръв, Рейн…

— Мисля, че повечето не е от мен. — Той вдигна ръка отстрани на главата си. — Бях зашеметен. Поех удар с меч в горната част на лявата ми ръка. Но друго освен това… — Движеше се бавно, пъшкайки. — Просто всичко ме боли.

Сви краката си към себе си, застана на колене и успя бавно да се изправи. Малта се надигна заедно с него, като го подкрепяше. Рейн вдигна ръка, за да разтърка очите си.

— Воалът ми — възкликна изведнъж. После сведе поглед към нея. Тя не беше мислила, че подобна радост може да грейне на лицето на един мъж. — Значи ще се омъжиш за мен? — попита в блажено неверие.

— Ако ме приемеш каквато съм. — Тя застана изправено и избра истината. Не можеше да му позволи да се хвърли в това на сляпо, без да знае какво можеха да шепнат по-късно другите за невястата му. — Рейн, първо трябва да разбереш толкова много неща за мен.

В този момент Вивачия изкрещя нещо за предаване. Миг по-късно силен сблъсък запрати и двама им обратно на палубата. Рейн изкрещя от болка, но се търколи, за да се хвърли покровителствено над нея. Корабът под тях се разтресе, докато той я поемаше в обятията си. Лежеше до нея, здраво стиснал я със здравата си ръка, като предпазваше и двама им от ударите на света. Докато моряци крещяха и звуците на битка се надигнаха отново, той извика край ухото ѝ:

— Единственото, което трябва да знам, е, че сега си моя.

Уинтроу знаеше как да командва. Насред всичко останало, докато Алтея изпълняваше заповедите му заедно с останалите, тя видя смисъла в тях. Видя и нещо друго, нещо много по-важно от това дали одобрява как ръководеше палубата си. Екипажът му се доверяваше. Джола, първият помощник, не поставяше под въпрос способността му или авторитета му да поеме командването. Нито пък Ета. Вивачия се оставяше в ръцете му безрезервно. Алтея завистливо осъзнаваше обмена между Вивачия и Уинтроу. Без усилие, като вода, той преминаваше покрай нея. Спокойно, без затруднения, те разменяха насърчителност и информация. Не я изключваха; това просто минаваше край нея както разговор между възрастни беше отвъд възможностите на едно дете.

Момчето жрец, дребно и източено като дете, беше станало този слаб, но енергичен млад мъж, който крещеше команди с мъжки глас. С внезапна вина тя осъзна, че собственият ѝ баща не беше прозрял тези заложби у Уинтроу. Ако го беше сторил, Ефрън Вестрит щеше да се възпротиви на Кефрия да го изпрати при жреците. Дори собственият му баща беше възнамерявал само да го използва като някакъв заместник, докато Силдин, по-малкият му, по-смел син, достигнеше нужните години. Единствено Кенит беше видял това и го беше подхранил. Кенит изнасилвачът някак беше бил и водачът, когото Уинтроу почти боготвореше, и менторът, който му бе позволил да заеме мястото му на тази палуба и да я ръководи.

Мислите се стрелкаха из глава ѝ така бързо, както вятърът буташе платната, потъпкващи чувствата ѝ, както босите моряци тъпчеха палубите на Вивачия. Алтея вля гневната си сила в тегленето на едно въже. Тя мразеше и ненавиждаше Кенит. По-силно от копнежа ѝ да го убие, тя имаше нужда да го разобличи. Искаше да му отнеме любовта и предаността на последователите му, както той беше отнел достойнството и уединението на тялото ѝ. Искаше да му стори онова, което той беше сторил на нея, да му отнеме нещо, което никога да не може да си върне. Да го остави завинаги осакатен по начин, който не се подчиняваше на разума. Не искаше да нарани тези двамата — племенника и кораба си, но независимо колко ги обичаше, не можеше да загърби онова, което Кенит ѝ беше сторил.

Сега, след като знаеше, че Брашън е жив, болеше още повече. Всеки път, в който успееше да го зърне на палубата на Парагон, неудържимата ѝ радост беше опетнена от страх. Мисълта да му каже помрачаваше нетърпението ѝ от срещата им. Дали Брашън изобщо щеше да схване цялата история? Тя не беше сигурна от какво се бои най-много: че ще се разяри сякаш Кенит е откраднал от него; че може да я отблъсне като омърсена или че може да отхвърли случилото се като лошо преживяване, което тя щеше да преодолее. Заради това, че не знаеше как ще реагира, Алтея внезапно се уплаши, че изобщо не го познава. Откритата любов и доверие между двамата с Брашън беше, в някои отношения, все още нова и прясна. Можеше ли да понесе тежестта на истината? Гневът в нея се разбуди, докато се чудеше дали и това не беше разрушено от Кенит.

Тогава времето за мислене свърши. Бяха изравнили джамаилския кораб. Алтея чу ужасяващ звук, когато той се сблъска с нещо. Вероятно Парагон, помисли си с внезапна болка. Горкият ѝ луд кораб се впускаше в тази битка заради Кенит. Джамаилският кораб придоби застрашителни размери и наближаваше все повече и…

— Дръжте се! — извика някой.

Миг по-късно разбра, че беше предупреждение, но дотогава вече се плъзгаше по палубата. Докато се търкаляше и плъзгаше, в нея проблесна гняв. Как смееше Уинтроу да рискува така кораба ѝ? После през плътта си, опряна в магическото дърво, почувства колко устремена беше Вивачия в това преследване и залавяне. Тя беше избрала риска. Уинтроу бе направил всичко по силите си да го намали. Алтея достигна едно от телата на палубата и с потръпване се претърколи на крака. Бордът на джамаилския кораб беше близо колкото пристан. Тя видя как Ета скача от едната на другата палуба с острие в ръка. Дали Уинтроу предвождаше? Не го виждаше никъде. Тя се забърза да вземе острието, което мъртвецът все още стискаше.

Миг по-късно краката ѝ удариха джамаилската палуба. Навсякъде около нея се водеше сражение, твърде плътно, за да може да се ориентира. Къде беше племенникът ѝ? Един джамаилски моряк скочи да посрещне колебливото ѝ острие. Алтея парира непохватно първите му два опита да я убие. После отнякъде се появи друго острие, което преряза мъжа през гърдите. Той се извърна с вик и се запрепъва надалеч от нея.

Неочаквано до рамото ѝ стоеше Джек, налудничаво ухилена, както правеше при всякаква опасност.

— Мислиш ли, че ако спася сатрапа, той ще се ожени за мен? Ще ми хареса да съм сатрапеса или както там се казва.

Преди Алтея да успее да отговори, нещо разклати палубата под нея и запрати поборниците да се олюляват. Тя стисна здраво Джек.

— Какво беше това? — попита, докато се чудеше дали джамаилската флота не използваше катапултите си срещу заклещените кораби. Отговорът дойде от неистовия вик на един джамаилски моряк.

— Капитане, капитане, проклетата змия откъсна руля ни. Пълним се с вода и то бързо!

— Най-добре да вземем за каквото сме дошли и да се махаме от тази черупка — весело предложи Джек. Тя се хвърли в битката, без да показва предпочитания към определен противник, а си проправяше път като косеше през мелето. Алтея я следваше плътно, като не правеше много повече от това да държи мъжете на разстояние. — Мисля, че видях Ета… ах, ето ни! — възкликна Джек, а после: — В името на Са и топките на Ел! — изпсува тя. — Те са на земята, окървавени, и двамата!

Джамаилският капитан беше обучил хората си да се подчиняват без въпроси. Това заслужаваше възхищение, докато не се обърнеше срещу теб. Пълното им подчинение се четеше в очите им, когато се приближиха към Кенит. Щяха да убият и пирата, и сатрапа, без да се поколебаят, по заповед на капитана си. Очевидно сатрапът трябваше да е или в тяхна власт, или мъртъв. Приблизителната преценка на Кенит за Косго се повиши. Щеше да го запази жив и под собствената си власт. Явно именно в това положение представляваше най-голяма заплаха за джамаилците и следователно — именно така беше най-ценен. Бяха преминали през нападение на змии и бяха рискували всичко, за да го заловят. Кенит щеше да си го върне и те щяха да платят по-скъпо, отколкото някога си бяха представяли. Вивачия беше редом с кораба им. Трябваше да ги удържи само няколко минути, докато Ета и Уинтроу дойдеха за него.

— Застани зад мен! — заповяда на сатрапа и го избута грубо назад. Кенит стегна захвата си върху корабната рубка, за да не се прекатури. Тялото му предпазваше велеславния страхливец. Със свободната си ръка Кенит се освободи от наметалото си. Прииждащите мъже не спряха. Той осуети мушкането на първия мъж, като уви наметалото си около острието, когато то се приближи, и го избута настрани. Опита се да го грабне, като рискува, за да може да го изтръгне от хватката на притежателя му, но то се изплъзна измежду гънките на тежкия плащ.

Вторият мъж беше едър, мускулест тип, по-скоро ковач, отколкото мечоносец. Без изтънченост или преструвка, той пристъпи напред и тласна тежкото си острие през Кенит и в сатрапа. Острието ги прикова един за друг.

— Улучих ги и двамата! — доволно възкликна мъжът. Раираната риза на убиеца му беше изцапана с масло, шокирано забеляза Кенит. Мъжът издърпа обратно острието си и се извърна да посрещне бордовата група. Кенит и сатрапът паднаха едновременно.

Даже и докато падаше, Кенит не можеше да повярва. Това не можеше да се случва, не и на него. Писклив крясък, като от приклещен заек, се надигна точно зад него. Крясъкът заглъхна и се превърна в болка. Тя го разкъсваше отвътре и се разпростря из цялото му тяло. Болката беше бяла, непоносимо бяла и толкова наситена, че нямаше нужда да крещи. Стори му се, че след много дълго време палубата спря падането му. И двете му ръце стиснаха средата на тялото му. Измежду пръстите му бликаше кръв. Миг по-късно той вкуси кръв, собствената си кръв, солена и сладка в устата му. И преди беше вкусвал кръв; Игрот беше обичал да го зашлевява с опакото на ръката си. Вкусът на кръв в устата му винаги беше бил предвестник на по-силна болка.

— Парагон — чу се да зове бездиханно, както винаги, когато болката беше прекомерна, за да я понесе. — Ранен съм, корабе. Ранен съм.

— Продължавай да дишаш, Кенит. — Тънкото гласче откъм китката му беше настоятелно, почти паникьосано. — Дръж се. Почти са тук. Продължавай да дишаш.

Глупав талисман. Той дишаше. Нали? Нещастно насочи погледа си надолу. С всеки тежък дъх плискаше кръв от устните си. Хубавата му бяла риза беше съсипана. Ета щеше да му направи нова. Вкусваше кръв, подушваше я. Къде беше Парагон? Защо не отнемаше болката му? Опита се да го призове, като изричаше старите думи на кораба си към него:

— Не мърдай, момче — прошепна на себе си, както Парагон беше правил винаги. — Не мърдай. Аз ще я взема от теб. Дай ми я всичката. Тревожи се само за себе си.

— Жив е! — извика някой. Той завъртя очи нагоре към говорещия, молейки се за избавление. Но лицето, което гледаше надолу към него, беше джамаилско. — Флад, идиот такъв! Даже не си го убил. — Мъжът ефективно заби тънкото си острие в гърдите на Кенит и го издърпа. — Този път го довърших! — Задоволството в гласа последва Кенит в тъмнината.

Закъсняха. Уинтроу изкрещя мъката си и уби мъжа, който току-що беше убил капитана му. Направи го без никаква мисъл, камо ли пък угризение. Хората, които го бяха последвали от Вивачия, им прорязаха път сред претъпканата палуба. Ета се хвърли покрай Уинтроу и се приземи на колене до Кенит. Тя докосна лицето и гърдите му.

— Диша, диша! — извика, поразена от радост. — Помогни ми, Уинтроу, помогни ми! Трябва да го върнем на Вивачия! Все още можем да го спасим.

Знаеше, че тя греши. Имаше твърде много кръв, тъмна, гъста кръв и продължаваше да се излива от Кенит, докато говореха. Не можеха да го спасят. Най-доброто, което можеха да направят, беше да го върнат да умре у дома и трябваше да действат бързо, за да успеят. Той се наведе и преметна ръката на капитана си през рамената си. Ета застана от другата страна на Кенит, като през цялото време му напяваше. Това, че не проплака от болка, докато го повдигаха, доказа на Уинтроу, че почти си беше отишъл. Трябваше да побързат. Джамаилците бяха отблъснати, но не за дълго.

Под Кенит се намираше сатрапът. Докато повдигаха пирата, той се сгърчи за живот, закрещя и се сви на кълбо.

— Не, не, не, не ме убивайте, не ме убивайте! — изпелтечи той. С широкия червен плащ приличаше на дете, криещо се под одеялата си.

— Какво безобразие — измърмори на себе си Уинтроу, а после прехапа език, като едва можеше да повярва, че е изрекъл подобни думи. Докато се връщаха към кораба с Кенит, той извика на екипажа си: — Някой да доведе сатрапа.

Джек скочи покрай него от края на групата. Приведе се и вдигна сатрапа на ръце, след което го премести на рамото си.

— Да вървим! — оповести тя, като пренебрегна писъците на сатрапа. До нея, Алтея заплашваше приближаващите се джамаилски бойци с меч, като пазеше гърба на Джек. Уинтроу мерна един проблясък от тъмните ѝ, гневни очи. Опита се да не му пука. Трябваше да върне Кенит на собствената му палуба. Искаше му се тя да разбере, че въпреки онова, което Кенит ѝ беше сторил, между него и Уинтроу все още имаше връзка. Искаше той самият да го разбере. Прекосиха палубата в полубяг. Дървеният и другият крак на Кенит се влачеха зад него, като оставяха подире им драскулки кръв. Някой вдигна краката му и им помогна, докато се прехвърляха през парапетите.

— Отплаваме! — извика на Джола веднага щом Алтея и другите стъпиха на борда на Вивачия. Те се обърнаха да замахнат към джамаилците, които се опитваха да се прехвърлят при тях, решени да си върнат сатрапа или поне тялото му. Корабите започнаха да се отдалечават един от друг. Един джамаилец направи бесен скок и падна в разширяващата се пропаст. Сега корабът им затъваше. Каквото и да беше направила змията на руля им, пълнеше трюмовете им с вода. Същата змия беше наблюдавала жадно кораба им, позиционирала се точно под лодката, от която се опитваха да се измъкнат. Уинтроу откъсна поглед.

— Уинтроу! Донеси ми Кенит! — извика Вивачия, а после, дори още по-силно: — Парагон, Парагон, при нас е! Кенит е тук!

Уинтроу размени погледи с Ета. Пиратът висеше безмълвно помежду им. От гърдите му и в локвичка на палубата капеше кръв. Очите на Ета бяха широко отворени и мрачни.

— Към бака — тихо каза Уинтроу. После изкрещя към екипажа: — Измъкнете ни надалеч от джамаилския кораб. Той потъва. Джола! Разкарай ни оттук, преди флотата да ни приклещи.

— Малко сме закъснели за това! — весело оповести Джек, докато стоварваше сатрапа на краката му върху палубата на Вивачия. Алтея хвана ръката му, за да му попречи да падне. Докато той се задъхваше от ярост, Джек сграбчи ризата му и я разпори. Огледа тъмната рана, от която надолу по корема му мудно бликаше кръв. — Не мисля, че е уцелил нещо наистина важно. Кенит пое смъртта ти вместо теб. Най-добре иди долу и легни, докато някой намери време да дойде да те погледне. — Тя небрежно откъсна парче от ризата му и му го подаде. — Ето. Притисни това върху раната. Ще намали кръвотечението.

Сатрапът погледна дрипата, която беше пъхнала в ръката му. После погледна надолу към раната си. Пусна безсилно парчето и се олюля на краката си. Алтея го държеше здраво, докато Джек поемаше другата му ръка с поклащане на главата. Завъртя очи към Алтея.

Алтея се взираше след Уинтроу. Ръката на Кенит беше преметната през рамената на племенника ѝ, ръката на Уинтроу беше около кръста му, докато го влачеха подире си. Тя стисна зъби. Този мъж я беше изнасилил, а Уинтроу въпреки това беше рискувал живота си за него. Сатрапът пое дъх и:

— Малта! — зави той, както дете би проплакало „Мамо!“ — Кървя. Умирам. Къде си?

Добър въпрос, помисли Алтея. Къде беше малката ѝ племенница? Тя обходи палубата с поглед. Очите ѝ се спряха изумени. Малта и Рейн работеха заедно, за да отведат един ранен пират под палубата. Лявата ръка на Рейн беше увита в дебела, бяла превръзка. Той ходеше незабулен, а главата на Малта беше непокрита. На слънчевата светлина белегът ѝ проблясваше в червено. Алтея я видя как се обърна и каза нещо кратко на Рейн, който ѝ кимна без колебание. Той обви с ръка кръста на мъжа, на когото помагаха, и го отведе долу, а Малта се забърза към сатрапа. Първите ѝ думи обаче бяха към Алтея:

— Рейн мисли, че съм красива. Можеш ли да повярваш? Знаеш ли какво каза за ръцете ми? Че ще се покрият с още повече люспи, най-вероятно чак до лактите. Казва, че ако олющя мъртвата кожа, ще видя как се оформят алените люспи. Мисли, че съм красива. — Очите на племенницата ѝ сияеха от радост, докато бълваше думи към Алтея. И повече от радост? Алтея се приведе невярващо напред. Рейн беше прав. Сега Малта имаше Дъждовен блясък в очите си. Алтея повдигна шокирано ръка пред устата си.

Малта не изглеждаше да забеляза. Тя плъзна ръката си около сатрапа, лицето ѝ внезапно бе придобило загрижено изражение.

— Ти си ранен! — възкликна изненадано. — Мислех, че си само… олеле, ами, ела с мен, нека те отведем долу и да се погрижим за това. Рейн! Рейн, трябваш ми! — Примамващо и увещаващо, Малта отведе сатрапа на цяла Джамаилия.

Алтея се извърна от зрелището как незабуленият Дъждовник припряно се отзовава на повелителния зов на племенницата ѝ. Побутна с лакът Джек и я изтръгна от втренченото ѝ състояние.

— Хайде — каза ѝ. Те се забързаха към бака, следвайки дирята от кръвта на Кенит. Капките и локвичките кръв ѝ изглеждаха странно. После я осени. Магическото дърво я отхвърляше. Кръвта на Кенит оставаше на повърхността, както и другата кръв, която се бе проляла днес. Опита се да разгадае какво можеше да означава това. Дали Вивачия отхвърляше умиращия пират? Внезапно почувства лъч надежда.

Миг по-късно той се превърна в изумление, когато я обля огромен плисък.

— Това беше близо! — възкликна Джек. Следващият камък уцели корпуса на Вивачия. Усиленото дърво закънтя от удара и корабът потръпна. Алтея се завъртя бясно в търсене на пролука в кръга от заобикалящите ги кораби. Нямаше такава. Мариета и Мотли също бяха приклещени, макар че се опитваха да се измъкнат. Друг катапулт запрати към тях огромен камък, когато Парагон се отклони покрай носа на джамаилския кораб и се показа напълно.

— Ета, Ета. — Задъханият му шепот едва достигна до ушите ѝ.

— Да, скъпи, тук съм, тихо, тихо. — Пореден плисък разлюля кораба. — Ще те отведем при Вивачия. Ще се оправиш. — Тя стегна хватката си върху Кенит, докато бързаха напред. Искаше да бъде внимателна, но трябваше да го отведе на бака. Вивачия можеше да му заеме сила; знаеше го, въпреки вдървеното отчаяние върху лицето на Уинтроу. Кенит щеше да се оправи, трябваше да се оправи. Опасността да го изгуби премахваше всякакви съмнения от ума и сърцето ѝ. Какво значение можеше да има за нея какво беше сторил на някой друг? Беше я обичал, беше я обичал както никой друг.

— Няма да се оправя, скъпа моя. — Главата му висеше върху гърдите му, лъскавите му черни къдрици покриваха лицето му. Покашля се леко. Пръсна кръв. Не знаеше как намира сили да говори. Задъханият му шепот беше отчаян, неотложен. — Любов моя. Вземи талисмана от магическо дърво от китката ми. Носи го винаги, до деня, в който го предадеш на сина ни. На Парагон. Нали ще го кръстиш Парагон? И ще носиш талисмана?

— Разбира се, разбира се, но ти няма да умреш. Тихо. Пести си силите. Ето я стълбата, това е последното препятствие, любов моя. Продължавай да дишаш. Вивачия! Вивачия, той е тук, помогни му, помогни му!

Мъжете от екипажа и Уинтроу изглеждаха толкова груби, докато го качваха на бака. Ета скочи нагоре по стълбата и се забърза преди тях. Свали мантията си и я разстла на палубата.

— Ето — проплака към тях, — сложете го тук.

— Не! — прогърмя Вивачия. Фигурата се бе извърнала назад доколкото можеше, повече, отколкото би могъл един нормален човек. Тя протегна ръце към Кенит.

— Ти можеш да му помогнеш. — Ета потърси уверението ѝ. — Той няма да умре.

Вивачия не отговори на въпроса ѝ. Зелените ѝ очи бяха дълбоки като океана, когато срещнаха взора на Ета. Неизбежността на океана се четеше в погледа ѝ.

— Дай ми го — повтори тихо.

Безмълвен писък отекна в сърцето на Ета. Въздухът не искаше да стигне до дробовете ѝ. Цялото ѝ тяло беше странно изтръпнало, а после се вкочани.

— Дай ѝ го — отстъпи тя. Не усещаше как устата ѝ се мърда, но чу думите. Уинтроу и Джола вдигнаха тялото на Кенит и го подадоха на Вивачия. Ета задържа ръката на Кенит здраво в своите, докато корабът го поемаше в нежната си прегръдка. — О, любов моя — опечалено каза тя, щом Вивачия го взе. После фигурата се извърна от тях и тя трябваше да пусне висящата му ръка.

Вивачия повдигна отпуснатото тяло на Кенит към гърдите си и го задържа близо до себе си. Голямата ѝ глава се приведе над него. Можеше ли един жив кораб да плаче? После тя повдигна глава, отмятайки гарвановата си коса назад. Нов камък удари носа ѝ. Целият кораб закънтя от съприкосновението.

— Парагон! — извика високо. — Бързо, бързо. Кенит е твой. Ела и го вземи!

— Не! — неразбиращо проплака Ета. — Ще го дадеш на врага му? Не, не, върни ми го!

— Тихо. Така трябва да бъде — учтиво, но твърдо каза Вивачия. — Парагон не му е враг. Връщам го на семейството му, Ета. — И добави нежно: — Трябва да идеш с него.

Парагон се зададе постепенно, все по-близо и по-близо. Ръцете му опипваха сляпо към Вивачия.

— Тук съм — извика тя, за да го насочи. Да доближи два кораба в такава близост — нос до нос, беше безразсъдна маневра, особено посред градушка от камъни. Един от тези снаряди се разби във водата и плисъкът опръска и двамата. Те го игнорираха. Ръцете на Парагон ненадейно прихванаха Вивачия и неумело намериха пътя си към лежащия в ръцете ѝ Кенит. За един дълъг момент двата живи кораба се клатушкаха в странна прегръдка, с пирата помежду им. После Вивачия безмълвно постави безжизненото тяло на Кенит в очакващите ръце на Парагон.

Стоящата до парапета Ета наблюдаваше промяната, която се появи на младото лице на кораба. Той прехапа долната си устна, вероятно за да я спре да не трепери. После повдигна тялото на Кенит.

Най-накрая бледосините очи на Парагон се отвориха. Дълго време той се взира в лицето на пирата, втренчен с дългогодишен глад. После бавно го притисна към себе си. Кенит беше почти като кукла в прегръдката на фигурата. Устните му се мърдаха, но Ета не чуваше нищо. Кръвта от раните на Кенит изчезваше веднага щом докоснеше дървото на Парагон, попивайки незабавно, без да оставя петно от преминаването. После той се приведе над Кенит и целуна челото му с невъзможна нежност. Накрая Парагон вдигна поглед. Той се вгледа в нея с очите на Кенит и с усмивка, непоносимо тъжна усмивка, която все още съдържаше спокойствие и цялост.

На палубата на Парагон възрастна жена се протегна към тялото на Кенит. По лицето ѝ се стичаха сълзи и тя плачеше гласно, но безсловесно — ужасяващ, ломотещ вопъл. Зад нея, със здраво скръстени на гърдите ръце, стоеше тъмнокос мъж. Челюстта му беше здраво стисната, очите — присвити, но не се намеси. Дори пристъпи напред и помогна да подкрепи тялото на Кенит, докато Парагон го предаваше в протегнатите ръце на жената. Те нежно го положиха на палубата на живия кораб.

— А сега ти — внезапно каза Вивачия. Фигурата се протегна към Ета и тя пристъпи в хватката на живия кораб.

Някъде в тъмнината някой биеше тъпан. Ритъмът беше неравномерен — гръмко-тихо, гръмко-тихо, и забавяше, забавяше неумолимо към покой. Имаше и други звуци, викове и гневни крясъци, но те вече бяха без значение. По-наблизо, до ушите му говореха познати гласове. Уинтроу мълвеше на него и на още някого:

— Проклятие, извинявай, извинявай, Кенит. Не можеш ли да внимаваш, придържай му краката, докато аз повдигам…

От другата му страна говореше Ета:

— … Тихо. Пести си силите. Ето я стълбата, това е последното препятствие, любов моя. Продължавай да дишаш… — Можеше да ги игнорира, ако поискаше. Ако го стореше, върху какво можеше да се съсредоточи? Какво беше от значение сега?

Почувства как Вивачия го поема. О, да, така щеше да е най-добре, така щеше да е най-лесно. Освободи напрежението и се опита да се пусне. Почувства как животът се отцежда от тялото му и той се понесе в очакване да си иде. Но тя продължаваше да го държи в шепите си като вода и отказваше да го вземе.

— Почакай — прошепна му. — Издръж само още миг или два. Трябва да се върнеш у дома, Кенит. Ти не си мой. Никога не си бил мой, винаги сме го знаели. Трябва отново да станеш цял. Почакай. Само още малко. Почакай. — После извика високо: — Парагон. Бързо, бързо. Кенит е твой. Ела и го вземи!

Парагон? Прободе го страх. Парагон беше изгубен за него, вече не беше нищо повече от момчешки призрак. Той го беше убил. Собственият му кораб вече не можеше да го приеме обратно. Не можеше да се върне у дома. Парагон щеше да го отхвърли, щеше да го остави да потъне в морето точно както той беше…

Познаваше допира на големите ръце, които го приеха. Щеше да заплаче, но не му бяха останали сълзи. Опита се да накара устата си да се раздвижи, да каже гласно колко много съжалява.

— Хайде, хайде — каза някой успокоително. Парагон? Баща му? Някой, който го обичаше, каза: — Не се страхувай. Вече си при мен. Няма да те пусна. Вече няма да бъдеш нараняван. — После почувства целувката, която го опрости, без да го съди. — Върни се при мен — каза той. — Върни се у дома. — Тъмнината вече не беше черна. Стана сребриста, а после, когато Парагон го взе в обятията си и го отведе у дома, той се изгуби сред белота.

Глава тридесет и пета

Трудни решения

— Ела долу, за да мога да превържа това — настоя Малта. — Велики, не бива да поемаш рискове за себе си. — Тя трепна, щом във водата зад тях се приземи камък. Малта се обърна назад и Рейн последва погледа ѝ. Прицелът им ставаше по-добър. Джамаилските кораби се приближаваха.

— Не. Още не. — Сатрапът се държеше за парапета и злорадо се взираше надолу. Малта стоеше до него и притискаше дрипата върху раната му. Самият сатрап отказваше да я докосне. Единствено Малта щеше да свърши работа за това задължение, но Рейн отказваше да ревнува. Косго се беше вкопчил в присъствието ѝ сякаш на него се крепеше светът му, но също така отказваше да признае зависимостта си от нея. Рейн се удивляваше, че мъжът не чуваше фалша в ласкавостта на Малта към него. Изведнъж сатрапът се приведе напред и събра ръце в шепи пред устата си, така че изкрещените му думи да отнесат радостното му доволство до мъжете на потъващия джамаилски кораб.

— Сбогом, лорд Криат. Сега давай добрите си съвети на бялата ми змия. Ще се уверя семейството ти в град Джамаилия да узнае за смелите ти викове за милост. Какво, Фердио? Не можеш да плуваш? Нека това не те тревожи. Няма да си дълго във водата, а в корема на змията няма нужда да плуваш. Вземам те под внимание, лорд Кейо. Синовете ти няма да видят наследството си. Ще изгубят всичко — не само даренията ми в Бингтаун, но и имотите ти в Джамаилия. И ти, Пийтън от Широки хълм, ти, най-добрият сред другарите за пушене! Твоите гори и градини ще запушат в твоя памет! Ах, благородни Весет, ще скриеш ли лице в ръцете си? Не бой се, няма да бъдеш пренебрегнат! Оставяш дъщеря, не е ли така?

Благородните заговорници се взираха нагоре към него. Някои се молеха, някои гледаха упорито, а други му крещяха обиди в отговор. Всички щяха да срещнат един и същи край. Бяха отказали да се спуснат във водата с корабните лодки, докато змията дебнеше толкова близо, и екипажът ги беше изоставил. Недоверието им към корабните лодки беше основателно. Сега те представляваха плаващи отломки. Рейн не беше видял нито един оцелял моряк.

На Дъждовника му дойде в повече.

— Присмиваш се на умиращите — порица той сатрапа.

— Присмивам се на изменниците! — свирепо го поправи сатрапът. — И мъстта ми ще е сладка! — извика силно над водата. Очите му жадно се задържаха върху джамаилските благородници, които стояха безпомощно на палубата на потъващия кораб. Вече беше достигнал нивото на водата. Сатрапът мълвеше имена, очевидно съхраняващ ги в паметта си, за да може по-късно да отмъсти на семействата им. Рейн размени невярващ поглед с Малта. Това жестоко, безмилостно момче беше велеславният лорд сатрап на цяла Джамаилия? Косго отново отвори уста, за да изкрещи: — О, змийо, не си отивай, ето ти крехка… Ох!

Той внезапно изохка и се преви над раната си.

Малта гледаше невинно като бебе, докато притискаше здраво парчето плат към раната и заяви:

— О, лорд сатрапе, трябва да спреш това крещене. Погледни, накара те отново да закървиш. Ела, трябва да слезем долу. Остави ги на правосъдието на Са.

— Отново кървя… ох, предателските страхливци заслужават да умрат още по-бавно. Кенит беше прав. Той ме спаси, знаеш ли? — Без да иска разрешение, той стисна ръката на Рейн и се облегна на него, докато го водеха несигурно към корабната рубка. — Накрая прие, че моето оцеляване е по-важно от неговото. Смел човек! Аз се опълчих на онези предатели, но когато нанесоха смъртоносния удар, смелият Кенит пое моята смърт. Ето ти име, което ще бъде помнено с почит. Крал Кенит от Пиратските острови.

Значи сатрапът искаше да се увенчае с делата и репутацията на Кенит. Рейн разкраси надутата му илюзия за него:

— Без съмнение менестрелите ще създадат чудни песни, разказващи за великото ти приключение. От Бингтаун до Дъждовните земи смелият млад сатрап пътувал. Да бъде спасен накрая от неегоистичния пиратски крал, който със закъснение признал първостепенното значение на сатрапа на цяла Джамаилия, е единственият подходящ край за подобна песен. — Рейн говореше провлачено и обожаваше как Малта трябваше да положи усилия, за да сдържи усмивката си. Между тях, лицето на сатрапа се озари от доволство.

— Да, да. Чудесна представа. И цял стих, посветен на имената на онези, които ме предадоха, и начина, по който загинаха — разкъсани от змиите, назначени от Кенит да ме пазят. Това ще накара бъдещите изменници да се замислят, преди да заговорничат против мен.

— Несъмнено — съгласи се Малта. — Но сега трябва да слезем долу. — Тя го поведе решително със себе си. Тревожните ѝ очи срещнаха тези на Рейн и споделиха страха ѝ, че може и да не преживеят деня. Въпреки мрачността на чувството, Рейн милееше за това колко много от изпитваното от нея можеше да усети само като стои в нейна близост. Събра силите си и заизлъчва спокойствие към нея. Без съмнение Кенит се беше озовавал и в по-лоши ситуации. Екипажът му щеше да знае как да ги измъкне.

— Ще постеля платно за саван — предложи Янтар.

— Добре — вцепенено се съгласи Брашън. Гледаше надолу към тялото на Кенит. Пиратът, който насмалко да убие всички им, беше умрял на палубата му. Майка му го люлееше, плачейки безмълвно, с треперлива усмивка на устните. След като бе предал Кенит на майка му, Парагон бе останал изключително неподвижен. Брашън се боеше да го заговори, да не би да не отговори. Усещаше, че вътре в кораба му се случваше нещо. Каквото и да беше, Парагон го пазеше внимателно. Брашън се страхуваше какво можеше да е.

— Ш’ са ма’аме ли оттука? — прагматично попита Клеф.

Брашън сведе поглед към момчето до себе си.

— Не знам — отговори кратко. — Ще се опитаме.

Момчето огледа критично вражеските кораби.

— ’що с’ д’ржат на разстояние?

— Подозирам, че се боят от живите кораби. Защо да рискуват животи, когато камъните ще свършат работа?

Джамаилският кораб потъваше. Няколко отчаяни души бяха избягали нагоре по такелажа, тъй като бялата змия им беше показала, че корабните им лодки няма да им осигурят бягство. Другите два кораба на Кенит се занимаваха със съседни джамаилски кораби и се опитваха да пробият пролука в кръга от заобикалящите ги съдове. Пореден снаряд се стовари неприятно близо. Парагон леко се заклатушка. Без съмнение, щом се отдалечаха от джамаилския кораб, останалата част от флотата щеше да действа по-смело със залповете си.

— Ако успеем да накараме бялата змия да помогне на онези два пиратски съда, може и да успеем да се измъкнем. Но тогава ще трябва и да надбягаме флотата.

— Не изглежда добре — реши Клеф.

— Не — мрачно се съгласи Брашън, после се усмихна. — Но и още не сме мъртви.

Непозната жена слизаше от ръцете на Парагон върху парапета. Дори не погледна към Брашън, а тихо се настани до падналия пират. Неизразима скръб замъгляваше черните ѝ очи. Тя вдигна ръката на Кенит и я задържа до бузата си. Майка се протегна над Кенит, за да положи набръчкана ръка върху рамото ѝ. Погледите на жените се срещнаха над тялото му. За момент чернокосата жена изучаваше лицето на Майка. После заговори тихо:

— Аз го обичах. Вярвам, че и той ме обичаше. Нося детето му.

Жената приглади назад къдриците на Кенит от застиналото му лице. Почувствал се като натрапник, Брашън отмести поглед към отстъпващата Вивачия. Уинтроу и Алтея стояха заедно на бака и обсъждаха нещо. Сърцето на Брашън подскочи при вида ѝ. Проклинайки се какъв е глупак, той ненадейно скочи върху парапета. Щом една жена можеше да прекоси, значи можеше и друга.

— Алтея! — извика той, но двата кораба вече се бяха отдалечили. Въпреки това, при вика му, тя се обърна и бясно се затича към носа. Сърцето му се качи в гърлото, когато я видя да скача обезумяло върху рамото на фигурата. Шокът върху лицето на Вивачия не можеше да се сбърка. Тя хвана Алтея в стремглавия ѝ полет.

Думите ѝ към кораба се понесоха ясно над водата и до него. Сърцето му литна.

— Моля те, Вивачия. Ти не се нуждаеш от мен. Искам да отида при него.

Вивачия хвърли поглед към Парагон, после гласът ѝ зазвънтя отчетливо над водата.

— Парагон! Тази също я давам на теб!

Както родител игриво подхвърля дете, Вивачия залюля Алтея високо, ниско и пак високо и я пусна да полети към слепия кораб. Тялото ѝ описа дъга във въздуха.

— Не! — ужасено изрева Брашън, стиснал перилата.

— Ще я хвана! — успокоително извика Парагон, след което — като по чудо, го направи.

Той я хвана и я залюля с инерцията ѝ, като я завъртя, преди внезапно да я предаде в протегнатите ръце на Брашън. Тя залитна върху парапета и се отпусна в обятията му. Той даже не се опита да заговори — не му беше останал дъх. Вдигна очи нагоре към кораба и Парагон отвърна на погледа му. Бледосините му очи се сбръчкаха в ухилена гримаса. Брашън беше онемял.

— Добре дошла на борда и ’айде да се ма’аме оттука, ако мо’ем! — поздрави я Клеф.

— О, Брашън — потръпващо каза Алтея в гърдите му. Гласът ѝ изтръгна Брашън от потреса му. Тя вдигна лице, за да погледне нагоре към него, но го задържа по-близо от всякога. Пое си дълбоко въздух: — Планът на Уинтроу: ако успеем да се измъкнем, да побегнем на север към Заграба. Пристанището там вече е защитимо. Ще можем да удържим колкото ни е необходимо, докато птиците не доведат другите кораби на Кенит да ни помогнат.

Тя внезапно спря потока си от думи. Втренчи се в безжизненото тяло на Кенит. Старата жена и Ета, застанали от двете му страни, сякаш не забелязваха никой друг.

— Мъртъв е — прошепна в косите ѝ Брашън. — Умря в ръцете на Парагон. — Алтея се беше вкопчила в него както никога преди. Той я държеше в обятията си, като му се искаше да имаха време за себе си. Но нямаха. Смъртта дебнеше навсякъде около тях. — Да се измъкнем — промълви скептично. — Как?

Изведнъж Парагон проговори. Той погледна над приведената глава на Алтея към Брашън и заговори сякаш бяха напълно сами:

— Веднъж ти обещах да не те убивам. Бях луд и ти го знаеше, но въпреки това ми повярва. — Корабът се озърна, за да огледа ситуацията им със студени сини очи. — Вече съм цял. Сега отправям ново обещание, и към двама ви: ще направя всичко по силите си, за да ви запазя живи.

— Качете ги горе!

Заповедта дойде иззад тях. Малта, Рейн и сатрапът се обърнаха в тази посока. Уинтроу — ризата му беше почервеняла от кръвта на Кенит, сочеше към отчаяните благородници в потъващия кораб. Джола се забърза към него.

— Да спуснем лодка? — попита невярващо.

— Не. Няма да рискувам никоя от моите заради тях. — Той повиши гласа си към джамаилските благородници: — Ще ви хвърлим въже! Онези, които са достатъчно смели да прекосят, може и да оцелеят. Изборът е ваш. Флотата ви не ни дава време, за да ви спасим. Джола, погрижи се. — Той отново закрачи към бака.

Сред благородниците настъпи хаос. Те се струпаха от едната страна на накланящия се кораб. Един стар мъж вдигна ръце и помоли Са да бъде милостив. По-практичен, спретнат млад мъж изтича към другата страна на кораба, където заразмахва плаща си и завика към корабите им да спрат атаката си. Никой не му обърна внимание. Вълните вече плискаха над върха на парапета. Джола приготви въже за мятане и го хвърли. Всички мъже запротягаха ръце да го грабнат, а един незабавно се опита да пролази нагоре по него.

— Не така, глупаци! — извика им помощникът. — Подсигурете другия край и се качете по него на ръце.

Но някои бяха сивобради, а други — свикнали на живот без работа. Малцина можеха да се изкачат без помощ. В крайна сметка им отне няколко въжета и малко усърдно, но бързо издигане, за да ги качат на борда. По времето, когато се качиха, останалото от премяната им беше на парцали.

— Бъдете благодарни, че тя е жив кораб — безсърдечно ги информира Джола. — По тях не се лепят ракообразни както по нормалното дърво. Изкарахте по-гладко влачене от повечето.

Те стояха пред сатрапа, дузина мъже, които той познаваше по име, мъже, с които беше делил трапеза, мъже, на които се беше доверявал. Малта му призна наличието на малко кураж. Той стоеше лице в лице с тях. Някои срещаха погледа му непоклатимо, но повечето се взираха в краката си или към хоризонта. Сатрапът заговори и това беше последното, което Малта беше очаквала да чуе от него.

— Защо? — попита той. Погледна всеки от тях по ред. Малта, все още притискаща парцала към корема му, можеше да почувства лекото му треперене. Тя вдигна поглед към лицето му и видя истина, която може би никой друг не забелязваше. Косго беше наранен от предателството им. — Толкова много ли ме мразите, че да търсите смъртта ми чрез коварство?

Онзи, когото беше нарекъл лорд Криат, вдигна сивите си очи, за да се втренчи в него.

— Погледни се — изръмжа той. — Ти си слаб и глупав. Не мислиш за друго, освен за себе си. Ошушка съкровищницата и остави града да се руши. Какво друго да сторим, освен да те убием? Никога не си бил истински сатрап.

Сатрап Косго срещна прямо погледа му.

— Ти си мой доверен съветник още откакто бях на петнайсет — отвърна тъжно. — Вслушвах се в теб, Криат. Фердио, ти беше министър на съкровищницата. Пийтън, Крейо, не ми ли предлагахте и вие съветите си? Съвети, в които винаги се вслушвах, въпреки онова, което някои от съветничките ми казваха, защото исках да имате добро мнение за мен. — Очите му ги обходиха. — Разбирам, че това е било моя грешка. Оценявах се според това колко ласкави бяха комплиментите ви към мен. Аз съм онова, което ме научихте да бъда, господа. Или бях. — Той издаде челюст. — Времето, прекарано навън, сред истински мъже, беше много просветляващо. Вече не съм момчето, което манипулирахте и предадохте, господа. Както скоро сами ще откриете. — Сякаш властта беше в неговите ръце, той инструктира Джола: — Затворете ги долу. Не е нужно да им е много удобно.

— Не. — Уинтроу се беше върнал. Той отмени заповедта, без да се извинява. — Привържи ги към корабната рубка, Джола. Искам да бъдат видими за флотата им. Може да обезкуражат някои от стрелите и камъните, които ще се понесат към нас, когато се измъкнем. — Хвърли поглед към сестра си, но тя едва го разпозна. Скръб беше прокарала бразди по лицето му и беше охладила погледа му. Опита се да смекчи гласа си, но думите му пак прозвучаха като заповед: — Малта, ще си на по-сигурно в капитанската каюта. Рейн, ще я заведеш ли там? И сатрапа, разбира се.

Тя погледна за последно към потъващия джамаилски кораб. Не се задържа, за да наблюдава как връзват благородниците като жив щит. Това беше война, каза си грубо. Уинтроу правеше каквото е нужно, за да се опита да спаси всички им. Ако се случеше така, че благородниците да умрат, щеше да е защото собствените им хора стреляха по тях. Смъртта беше риск, който бяха избрали да поемат, когато бяха решили да заговорничат срещу сатрапа.

Това не означаваше, че изпита някакво задоволство от положението. Горчиво си помисли, че множество бингтаунци — роби и обикновени занаятчии, както и Търговци, бяха умрели заради амбициите им. Ако заговорът им беше успял, самият Бингтаун щеше да падне и рано или късно — Дъждовните земи също. Може би беше време да почувстват какво е да се изправят пред опасност, която не могат да избегнат.

От върха на Парагоновата мачта, Алтея разполагаше с всеобхватна гледка над битката. Беше казала на Брашън, че ще се качи, за да се опита да намери изход от ситуацията им. Той ѝ беше повярвал, без да знае, че беше избягала от синеокия взор на Парагон и от Брашъновия собственически допир върху нея. Комбинацията внезапно я беше изпълнила с неудобство. Брашън не беше забелязал. Беше възложил на Симой да организира намалелия екипаж на Парагон в защита, докато той самият беше на щурвала. Беше я заболяло сърцето да види колко много от моряците бяха загинали и колко много от оцелелите бяха ранени. Попареното лице на Янтар и изгореният ѝ скалп, както и все още белещите се изгаряния на Клеф я ужасяваха. Чувстваше се странно засрамена, че не е споделила опасността с тях.

От удобната си позиция тя сведе поглед към сцена на бедствие и битка. Видя екипажи, които изоставяха повредените си от змиите кораби, и други, борещи се с паднали такелажи и ранени мъже. Но онези сред джамаилската флота, които все още функционираха, изглеждаха решени да продължат сражението. Доколкото можеше да види, нямаше лесен път за бягство. Мотли се беше забил в един кораб, който се беше опитал да го отблъсне. Сега двата кораба бяха заклещени един в друг, такелажите им се бяха оплели и на двете палуби кипеше кървава битка. Алтея подозираше, че без значение кой излезеше победител, и двата кораба бяха обречени. Мариета можеше да се промъкне покрай тях и да избяга, но Соркор я беше задържал назад в опит да помогне на Мотли. Залп след залп от стрели политаха от палубата ѝ и поваляха джамаилските моряци един по един, докато собственият ѝ, малък катапулт изстрелваше камъни към заобикалящите ги кораби в напразни усилия да ги задържи на разстояние.

Беше твърде неравностойно съревнование и ставаше все по-лошо. Сега, след като Вивачия и Парагон се бяха раздвижили, единствено желанието да държат катапултите си в подходящ обхват пречеше на джамаилските кораби да обградят напълно двата живи кораба. Бялата змия, която се виеше из водата до Парагон, възпираше някои от корабите, а резултатите от по-ранната змийска атака забавяха други. Алтея видя как гротът на един от съдовете внезапно рухна и предположи, че по-ранно опръскване на змийска плюнка най-накрая беше прояло платната.

Единствената им надежда беше да си проправят път през кръга и да избягат към Заграба. Уинтроу беше казал, че градът е защитим, но защитим не означаваше, че може да издържи на продължителна обсада. Подозираше, че докато сатрапът беше жив, джамаилската флота нямаше да се откаже. А щом умреше, щяха да елиминират всички свидетели. Щяха ли да се въздържат от изтребването на цяло пиратско селище? Не мислеше.

Долу на палубата мъже преместваха тялото на Кенит. Старата жена се тътреше след него, но Ета беше останала на бака, стиснала парапета и взряла се покрай рамото на фигурата, незаинтересована от битката около тях. Може би и тя усещаше, че по-голяма част от Кенит оставаше във фигурата, отколкото в отпуснатото тяло. Сега Кенит беше част от Парагон. Беше умрял на палубата на Парагон и корабът го беше приветствал. Тя все още не можеше да разбере защо.

Изведнъж изпод нея заговори Янтар:

— Най-добре слез долу. Брашън е сигурен, че насам ще полети камък и ще те отнесе със себе си.

Парагон вече беше поел един здрав удар, който беше откършил част от парапета му и беше надраскал палубата му.

— Най-добре аз също да сляза — продължи Янтар. — Звучи сякаш Кайл фучи заради присъствието на тялото на Кенит.

— Кайл? — Думата неочаквано се изплъзна от Алтея.

— Брашън не ти ли каза? Майката на Кенит го доведе на борда със себе си. Очевидно Кенит го беше скрил на Ключалковия остров.

— Не, не ми е казал. Не ни остана много време за разговори. — Това беше меко казано. Майката на Кенит? Ключалковия остров? Алтея се заспуска по мачтата, като подмина Янтар, за да стъпи отново на палубата. Беше смятала, че нищо не може да усложни този ден още повече. Беше сбъркала.

Кайл Хейвън, изчезналият съпруг на Кефрия, стоеше в рамката на вратата на Парагоновата рубка и препречваше пътя. Алтея разпозна гласа му.

— Хвърлете го през борда! — настоя грубо. — Убиец! Крадлив г-г-главорез! — запелтечи пресипнало в яростта си. — Заслужаваше да умре! Дайте го на змиите… както той ги нахрани с екипажа ми.

Двамата мъже, които носеха тялото, явно бяха недоволни, но старата жена, която трябваше да е майката на Кенит, изглеждаше потресена. Тя все още стискаше ръката на мъртвия си син.

Алтея стъпи леко на палубата и се забърза натам.

— Остави я да мине, Кайл. Няма да промениш нищо от стореното от Кенит, като тормозиш нея. — Докато изричаше думите, неочаквано осъзна истината в тях. Погледна безстрастно към мъртвото лице на Кенит. Вече беше отвъд обхвата на отмъщението ѝ и тя нямаше да изкара горчивината си върху тази скърбяща възрастна жена. Кайл обаче не беше извън обсега ѝ. Беше чакала дълго за тази конфронтация. Арогантността и егоизмът му почти бяха съсипали живота ѝ.

Въпреки това, щом той се обърна, за да се вторачи в нея, омразата ѝ се стопи в ужас. Гневната му увереност беше изчезнала в мига, в който го беше предизвикала. Ръцете му трепкаха конвулсивно, докато се взираше в нея, без да разбира.

— Какво? — попита раздразнено. — Кой?

— Алтея Вестрит — каза тихо. Тя го гледаше втренчено.

Той носеше следите от множество побоища. Липсваха му зъби и белези набраздяваха лицето му. Несресаната му руса коса беше прошарена в сиво. Удари в главата му бяха отнели контрола върху главата и ръцете. Движеше се с треперене и корекции на движенията като много възрастен човек.

Точно зад Алтея стоеше Янтар. Тя заговори меко, със същата интонация, която използваше, когато Парагон беше в едно от настроенията си.

— Остави, Кайл. Той е мъртъв. Вече няма значение. Сега си в безопасност.

— Няма значение!? — изплю яростно той. — Има значение! Погледни ме. Проклета развалина. Ти си виновна! — заяви неочаквано, сочейки Алтея с треперлив, изкривен пръст. Усуканите му ръце я караха да чувства слабост при вида му. Те носеха белезите на систематично счупване. — Ти си виновна… ти неестествено… желаеща да бъдеш мъж. Посрами семейството. Накара кораба да ме мрази. Ти си виновна. Ти си виновна.

Алтея едва чуваше думите му. Вместо това видя как той се мъчеше да намери думи и ги изричаше с усилие. Кайл пое дълбоко дъх, лицето му почервеня от усилието.

— Проклинам ви! Умрете на този луд кораб! Проклинам ви с лош късмет. Мъртъв мъж на борда. Ще умрете на тази палуба. Помнете това! Проклинам ви! Всичките! Проклинам ви! — Той разпери широко треперещите си ръце, а от устните му пръскаше слюнка.

Алтея се взираше безмълвно в него. Истинското проклятие беше, че той беше съпругът на Кефрия, бащата на Уинтроу, Малта и Силдин. Неин дълг беше да го върне при тях. Мисълта накара кръвта ѝ да се смрази. Нима Малта не беше страдала достатъчно? Тя беше идеализирала този мъж. Трябваше ли да върне тази огорчена останка на сестра си?

Когато думите му не накараха сестрата на жена му да трепне, лицето му се набръчка от ярост. Той плю на палубата пред нея с намерението да я обиди, но плюнката само закапа по брадичката му и тя почувства единствено потрес. Намери думи и ги изрече спокойно.

— Кайл. Пусни го в името на майчината му скръб. Пусни ги да минат.

Докато Кайл се взираше в нея в бавно осъзнаване, мъжете се промъкнаха покрай него с тялото на Кенит. Майка ги последва, като отправи един укорителен поглед назад към него. Ета вече бе застанала до нея. За момент погледът ѝ срещна този на Алтея. Нямаше думи за това, което премина помежду им.

— Благодаря. — Думите бяха сковани и възмутени. В очите на Ета все още гореше омраза, но тази омраза не беше към Алтея. Беше към срамната истина, която измъчваше и двете им. Алтея се извърна настрани от това изгарящо знание. Кенит я беше изнасилил. Ета го знаеше и признанието беше като кол в сърцето на спомените ѝ за него. Нито една от жените не можеше да избяга от стореното им от него.

Алтея извърна очи само за да спре погледа си върху Кайл. Все още мърморещ и немощно поклащащ юмруци в израз на гняв, той жестикулираше бясно, докато се преместваше надалеч от тях. Левият му крак се извиваше мъчително.

Янтар заговори тихо:

— Нощем в стаята ни ти казваше, че копнееш да го срещнеш само още веднъж. Само за да можеш да го конфронтираш относно деянията му.

— Той ми открадна кораба. Съсипа мечтите ми — изрече тя старото обвинение. Сега ѝ звучеше невъзможно. Алтея не можеше да извърне поглед от залитащата фигура. — Са да спаси всички ни. — Срещата беше отнела едва няколко секунди, но тя се чувстваше с години по-стара. Откъсна очи от Кайл, за да погледне към приятелката си.

— Два пъти в един ден мъстта ми убягна — отбеляза с колеблив глас.

Янтар я погледна изненадано.

— Наистина ли се чувстваш така?

— Не. Не, изобщо. — Алтея претърси сърцето си и беше изненадана от онова, което чувстваше. — Благодарна. За живота си, за непокътнатото ми тяло. За мъж като Брашън в живота ми. В името на Са, Янтар, нямам за какво да се оплаквам. — Внезапно погледна нагоре сякаш се събуждаше от кошмар. — Трябва да преживеем това, Янтар. Трябва. Имам живот за живеене.

— Всеки от нас има — отвърна Янтар. Тя погледна над водата към мястото, където по палубите на заклещените кораби се биеха мъже. — Както и смърт за умиране — добави по-тихо.

— Какво би направил сега Кенит? — промърмори на себе си Уинтроу, докато оглеждаше затягащия се обръч от кораби. Беше качил мъжете от джамаилския кораб, защото нямаше сърце да ги остави да се удавят или да бъдат изядени. Слабост, щеше да каже Кенит. Беше пропиляно ценно време, когато трябваше да отвежда кораба си надалеч. По негова команда, Джола ги оковаваше чинно. От мисълта му се догади, но нямаше време да се колебае. Трябваше да се оправя сам. Кенит беше мъртъв, а Ета беше отпратена да го оплаква. Алтея беше преминала на Парагон. Той беше поел командването на Вивачия, тъй като не можеше да понася Джола да я ръководи. Сега, след като я имаше, се страхуваше, че ще изгуби и нея, и екипажа. Съзнанието му се понесе назад към последния път, когато беше поел командването на кораба. Тогава беше замествал баща си, за да я преведе през буря. Сега пристъпи да заеме мястото на Кенит в разгара на битката. Въпреки изминалото време, той пак се чувстваше несигурно. — Какво би направил Кенит? — запита се отново. Умът му отказваше да работи.

— Кенит е мъртъв. — Вивачия изрече грубите думи меко. — Ти си жив. Уинтроу Вестрит, от теб зависи. Спаси и двама ни.

— Как? Не знам как. — Той се озърна наоколо. Трябваше да действа и то бързо. Екипажът вярваше в него. Бяха се отзовавали на всяка негова заповед с готовност, а сега той стоеше парализиран, докато смъртта се прокрадваше все по-близо до тях. Кенит щеше да знае какво да прави.

— Престани — заговори тя и в сърцето му, и на глас. — Ти не си Кенит. Не можеш да командваш като него. Трябва да командваш като Уинтроу Вестрит. Казваш, че се боиш от провал. Какво казваше на Ета толкова често, че кънти из костите ми? Когато се боиш от провал, се боиш от нещо, което още не се е случило. Предсказваш собствения си провал и чрез бездействие се обричаш на него. Не ѝ ли казваше точно така?

— Стотици пъти — отвърна той, като почти се усмихна. — В дните, когато дори не искаше да се опита да чете. И в други случаи.

— И?

Той пое дъх и се съсредоточи. Отново огледа битката. Най-отдавнашното му обучение изведнъж изплува на повърхността. Още веднъж пое дълбоко дъх. Когато го изпусна, заедно с въздуха се освободи и от съмнението. Внезапно видя битката като едно от игралните табла на Ета.

— По време на конфликт възниква слабост. Ще проникнем именно оттам. — Той посочи към Мариета и Мотли, вече навлезли в борба с джамаилските кораби. Няколко от другите се придвижваха да се присъединят към битката.

— Там? — попита Вивачия, внезапно разколебана.

— Там. И ще дадем най-доброто от себе си да ги освободим заедно с нас. — Той повиши глас в неочаквана заповед: — Джола! Обърни кораба. Стрелците да са в готовност. Махаме се оттук!

Не беше онова, което очакваха, но щом осъзна, че не може да изостави приятелите си, решението беше просто. Вивачия с готовност се подчини на щурвала и за щастие, вятърът беше благоприятен. Парагон ги последва без колебание. Мерна Трел на щурвала на живия кораб. Този прост израз на увереност възвърна вярата на Уинтроу в самия него.

— Не се колебай! — насърчи той кораба. — Ще ги накараме да отстъпят пред нас.

Един джамаилски кораб промени посоката си, за да ги нападне откъм фланга. Беше по-малък съд, плитък и подвижен, по перилата му се бяха наредили стрелци. При виковете на заложниците му стрелците се поколебаха, но миг по-късно стрелите полетяха, Уинтроу се хвърли на пода, за да избегне две от тях, прицелени в него. Друга уцели рамото на Вивачия, но отскочи безобидно. Тя изрева в израз на гняв — вик, пронизителен като на змия. Магическото дърво нямаше причина да се бои от обикновена стрела. Катранени гърнета и пламъци щяха да са нещо друго, но Уинтроу правилно беше преценил, че те ще се боят да ги използват при такава претъпкана обстановка. Буйният вятър щеше с готовност да отнесе парчета горящи платна от един съд на друг. Стрелците на Вивачия отвърнаха на залпа с далеч по-голяма точност. По-малкият съд се отклони. Уинтроу се надяваше, че вестта за заложниците им ще се разпространи.

Тъкмо когато си мислеше, че са избягали невредими, един мъж падна от въжетата. Стрелата беше пронизала гърлото му; Ганкис беше умрял, без да издаде звук. Старият мъж беше сред хората от първоначалния екипаж на Кенит. Тялото падна на палубата и Вивачия изпищя. Не беше женски вик, а надигащият се писък на разярен дракон. Гневът, който се надигаше в нея, завладя и Уинтроу. Ответен рев дойде и откъм Парагон, отразен от пронизителното тръбене на бялата змия.

Голям кораб се придвижваше неотклонно, за да застане на пътя им. Без съмнение капитанът се опитваше да принуди Вивачия да се върне обратно сред гъмжилото на флотата. Уинтроу прецени възможностите им.

— Скъси разстоянието колкото можеш повече, милейди — заповяда ѝ той. — Докарай кормчията до сълзи, ако се налага. — Той стисна парапета и се занадява да не ги води към смъртта им. С всички платна вдигнати и издути, това се превърна в състезание по нерви между двата кораба. В последния възможен момент другият капитан отпусна платната си и се отклони. Вивачия профуча току под носа му. Уинтроу осъзна, че бялата змия се бе придвижила напред, за да определя скоростта им, едва когато тя изрева и напръска кораба, докато го подминаваше.

Строеният за бой Мотли беше точно пред тях. Едно от ярко оцветените му платна се беше свлякло и висеше безполезно. Екипажът беше разчистил по-голямата част на палубата от нашественици, но двата кораба все още бяха прикрепени и оплетени. Вивачия връхлетя връз тях, пищяща като дракон, със стрелци в готовност. Мариета се отмести, за да им направи място. Запасите на Соркор от стрели и сачми вероятно бяха на привършване.

— Виж! — ненадейно възкликна Уинтроу. Бялата змия беше изплувала на повърхността до джамаилския кораб, който беше закачен за Мотли. Сякаш знаеща плановете им, тя изрева, след което разтвори широко челюстите си и напръска палубата с отрова. Закрещяха мъже. Змията беше твърде близо, за да има някаква полза от катапултите им. Залповете им от стрели безвредно се отърсваха от нея. Белият изчезна под вълните, после се показа отново до носа на кораба. Отново изпръска кораба, след което изви голямата си глава, за да опре чело в дървото на корпуса. Забута яростно, като в шибащите си усилия силно разпени морето. Уинтроу чу стона на дървото. Големите шпангоути, пушещи от змийската отрова, се извиха под натиска. На борда на Мотли мъжете се мъчеха да освободят кораба си. Оплетените въжета се опъваха над главите им, но моряци с брадви вече се изкачваха нагоре. Освободиха ги, като ги прерязаха с безразсъдна невъздържаност. Корабите се разделиха с накланяне.

Докато пиратите на Мотли надаваха колебливи радостни викове, змията се издигна още веднъж, за да опръска другия кораб с отрова. Един самотен стрелец, крещящ от болка заради изгарянията си, пусна една-единствена стрела. Тя уцели бялата змия точно под ръба на челюстта. Стрелата потъна, изчезвайки от поглед, и змията изрева в агония. Замята бясно глава сякаш се опитваше да извади стрелата. С ужас Уинтроу видя как на врата на змията ненадейно се появи рана. Бликнаха кръв и бели, парещи токсини. Собствената ѝ отрова разяждаше кожата ѝ. Вивачия нададе писък на ярост и ужас.

Внезапно покрай тях мина Парагон. С пълно пренебрежение спрямо фигурата, корабът се заби в джамаилския съд. Докато корабът удряше другия в средата му, Парагон изкрещя в безмълвна ярост. Той сграбчи парапета на другия съд и го откърти.

На Уинтроу никога не му беше хрумвало да измери силата на фигурата на един жив кораб. Пред очите му един разярен Парагон използва корабния парапет като бухалка, с която да заудря по злочестия съд. При всеки удар хвърчаха трески. Разбягаха се мъже, търсещи подслон от летящите парчета дърво. Когато парапетът поддаде, Парагон грабна бойната брадва от колана си. Развъртя я с две ръце. С всеки рушащ замах Парагон изреваваше. Дъските на палубата поддадоха и тогава той се пресегна нагоре, за да разкъса платната и въжетата. С брадвата и ръцете си той сведе кораба до останка току пред невярващите очи на Уинтроу. На палубата на Парагон собственият му екипаж се втурна да търси прикритие, крещейки ужасено.

Другите джамаилски кораби се бяха дръпнали отбранително назад. Парагон продължи да ги замерва с парчета отломки. Котва, влачеща къс верига, се разби сред такелажа на един от корабите. Корабна лодка, хвърлена с дива сила, разчисти половината палуба на друг. В припряността си да се махне от обсега му, един джамаилски кораб се беше врязал в друг. Те се носеха в кръг, преплели въжета. Дивата атака на Парагон им беше отворила пролука. Нямаше да им е от голяма полза, но Алтея наблюдаваше как Мариета премина през нея, следвана от накуцващия Мотли. Поне те щяха да избягат.

— Парагон! Парагон! — С пресипнал глас, Брашън викаше името на кораба откъм щурвала. Нямаше полза. В него гореше яростта на дракон и с всеки бесен удар я оповестяваше с рев. Вивачия се плъзна през процепа в кръга.

— След мен, след мен! — извика тя на Парагон, докато се измъкваше, но той, изглежда, не чуваше. Платната му се опънаха, за да го избутат напред, но той сграбчи джамаилския кораб с една ръка и продължи да го наказва с другата. Двата съда застенаха един срещу друг. Върху кърмата им се сгромоляса камък, което напомни на Алтея, че джамаилските кораби все още ги обстрелваха. Друг камък удари задната палуба и откърти парче от перилото на Парагон. Ако разбиеха руля им, щяха да бъдат обречени. Уцели ги пореден камък. Смъртта се пресягаше към тях.

Кайл Хейвън беше излязъл от укритието си. На главната палуба, в центъра на хаоса, той танцуваше танца на луд човек.

— Умрете тук, умрете тук! — пискливо скандираше той. — Умрете, както всички заслужавате, всеки един от вас! Пада ви се! Донесохте тялото му на борда! Ще го отнесем с нас на дъното.

Ета се беше уединила с Майка. Сега се появи и решително се втурна надолу по палубата. Докато тичаше, покрай тях мина малък кораб, същият, който по-рано беше тормозил Вивачия.

— Залегни! — извика Алтея, когато редицата стрелци пуснаха залпа си.

Ета я чу. Кайл не.

Той падна, гърчейки се, с две стрели, забити в тялото му. Ета не му обърна внимание. Тя се надигна и се затича. Достигна бака и изкрещя думите си заедно с надигналия се внезапно студен вятър.

— Вероломни корабе! Отнеси ни оттук! Иначе детето на Кенит ще умре неродено, дете, което той ми повели да нарека „Парагон“.

Фигурата се извъртя, за да я погледне. Широко отворените му сини очи блестяха лудешки. Той се втренчи в нея и настъпи внезапна тишина. В едната си ръка стискаше греда от разтрошения кораб. Парагон я повдигна високо над главата си, след което я запрати сред такелажа на приближаващ джамаилски кораб. Затъкна брадвата обратно в бронята си. Накрая сграбчи очуканата развалина с две ръце и яростно се избута от нея. Устремът ги насочи към затварящата се пролука и тласна отломката на пътя на други два кораба. Изведнъж оказали се невъзпрепятствани, изпълнените му платна го изстреляха напред. Бърз колкото беше по силите само на един жив кораб, той премина шеметно покрай носа на един джамаилски кораб и излезе на свобода.

Като благословия от Са, пред тях изведнъж се разгърна откритият океан. Парагон се плъзна в него. Вятърът ги забърза, докато се измъкваха след Вивачия. На палубата, кръвта на Кайл Хейвън образуваше застояли локви.

Глава тридесет и шеста

Тайни

Изплъзването им ги беше принудило да се движат на север — в грешната посока за бягство към Заграба.

Денят преваляше, когато Парагон застигна другите. Вивачия се носеше бързо и уверено в челото на малката им група от кораби. Очевидно Уинтроу бе поел командването над малкия пиратски отряд. Алтея се гордееше с него. Беше срамота, помисли си тя, че баща му никога не беше видял сина си в светлината, в която го беше видял Кенит.

На никого от обичалите Кайл Хейвън нямаше да се наложи да види онова, което му беше причинено. Янтар безмълвно ѝ беше помогнала да плъзне тялото му в морето. Самата Алтея беше избърсала кръвта от палубата на Парагон, която магическото дърво не искаше да приеме. Тя все още не знаеше какво ще каже на Малта или Кефрия. Знаеше какво нямаше да им каже. Почувства се отвратена и пренаситена от грозни тайни.

Алтея вдигна поглед и критично огледа корабите. Вивачия водеше, като плаваше както само един жив кораб можеше. Мариета — малкият, уравновесен кораб на Соркор, се мъчеше да поддържа темпото ѝ. Поочуканият Мотли се влачеше значително след тях. Парагон плаваше последен. Алтея усещаше, че още скърби за змията. Сега Кенит беше част от кораба, но въпреки това тя не можеше да отрече връзката си с него. Тръпка, почти потреперване, премина през тялото ѝ.

Алтея се насочи назад към руля в търсене на Брашън. Още не беше готова да стои близо до фигурата. Извини се с това, че Ета беше на бака и несъмнено искаше да остане сама. Докато обхождаше палубата, от люка изникна Янтар, носеща канче с яхния. От миризмата на Алтея ѝ прилоша. Не можеше да си спомни кога беше яла за последно.

Симой беше на руля. Той я поздрави с ухилена гримаса и намигване.

— Знаех си, че ще си те върнем — заяви той. Тя го потупа по рамото, докато минаваше, изненадана, че приветствието му я беше трогнало чак дотам. Без да продума, Янтар му подаде храната. Той ѝ предаде кормилото и застана до Алтея. Между две гребвания от храната кимна към кърмата: — Не се отказват, а?

Зад тях, джамаилските кораби се бяха подредили далеч от буйстването на Парагон. Някои от тях ги преследваха.

— Не мисля, че смеят — отвърна Алтея. — Докато сатрапът е жив и е при нас, не могат да се откажат. Ако не е мъртъв, останалата част от плана им се проваля. Ще загубят всичко. — Тя критично наблюдаваше вражеските кораби. — Добре направихме, че избягахме. Някои от онези кораби няма да изкарат нощта. Виждала съм резултата от змийската слюнка. Онова, което прилича на здраво платно, скоро ще се разцепи и разкъса. Ако бягаме, ще оставим поне някои от тях зад гърба си. После, когато стигнем до битка, ще се изправим пред по-малка сила.

— А още по-голяма надежда имаме да ги изгубим в нощта — заговори зад тях Брашън. — Дори и да не успеем, Уинтроу вече има заложници. — Сянка помрачи лицето му. — Не мисля, че ще се поколебае да ги използва.

— Заложници? — попита Алтея, когато Брашън се присъедини към тях при парапета. Лицето му беше мрачно. Изглеждаше сякаш за един ден се бе състарил с една година. Въпреки това той обви ръка около нея и я придърпа по-близо. Тя го хвана през кръста.

Не можеше да прецени от тона му дали го одобрява или е ужасѐн.

— В последния възможен момент Уинтроу измъкна около дузина мъже от джамаилския кораб. Благородници, ако се съди по облеклото им. Трябва да имат някаква стойност като заложници. Но бяхме прави да побегнем, докато не се намерим в подходяща за преговори позиция. Сред Островите има много места за криене, а и следваме три кораба, които добре познават тези води. Днес може и да избегнем смъртта.

Симой беше приключил с храненето си. Благодари на Янтар и размени посудата за руля. Изглеждаше странно, че подобна обикновена размяна можеше да се случи в ден като този. В момента покоят изглеждаше чужд на Алтея.

Неочаквано Брашън заговори, като се обърна към Янтар:

— Само за украса? — попита обвинително.

Тя сви рамене, в очите ѝ имаше почуда.

— Застопорих брадвата на място. Не съм си и помисляла, че ще успее да я извади и да я използва. — Тя поклати глава. — Колкото повече опознавам магическото дърво, толкова по-странно ми става.

— За наше щастие, успя — одобрително отбеляза Симой. — Как само летяха треските!

Никой не изглеждаше готов да отговори на това наблюдение.

Алтея се облегна на Брашън и загледа как разстоянието между тях и преследвачите им се увеличава. Имаше да му казва толкова много неща, но пък абсолютно нищо не можеше да бъде казано по-добре от онова, което този изразяваше простичък допир. Внезапно се появи Клеф. Той застана пред Алтея и Брашън и поклати укорително глава.

— Пред екипажа и ’сички — пренебрежително им каза той с неуважителна усмивка. Алтея отправи към него игрив удар. За нейна изненада, Клеф хвана замахващата ѝ ръка и я задържа здраво до бузата си. — Хубаво, че се върна — издърдори. — Тъй хубаво е, че не си мъртва. — Пусна ръката ѝ толкова бързо, колкото я беше и хванал. — Как тъй още не си казала нищо на Парагон? Има ново лице, знайш ли? И брадва. И сини очи, кат’ мойте.

— Сини очи? — невярващо избухна Янтар. — Трябва да са тъмнокафяви, почти черни! — Тя внезапно се врътна на пета и забърза напред.

— Магическото дърво е странно нещо — самодоволно ѝ напомни Брашън.

— Малко е късно да ги променяме — весело отбеляза Клеф. — ’свен т’ва ми харесват. Мили са. Кат’ на Майка. — Той забърза подир Янтар.

Вече бяха почти сами, ако не брояха Симой. Старият моряк предвидливо задържа погледа си напред, докато Брашън я целуваше. Споменът от насилието на Кенит се натрапи само за миг. Тогава тя сграбчи Брашън и напук го целуна силно, като отказа да направи каквото и да било сравнение между това и нападението на пирата. Нямаше да му позволи да застане между тях.

И все пак, когато го пусна, в очите на Брашън имаше сянка. Беше твърде проницателен. Взря се въпросително в лицето ѝ. Тя сви леко рамене. Сега не беше подходящото време да му каже. Почуди се дали някога щеше да има подходящо време да му разкаже всичко.

Той вероятно си мислеше, че сменя темата.

— Защо не идем отпред и не уверим Парагон, че си на борда и си добре?

— Парагон знае. Ако не беше той, нямаше да е така — отвърна тя. Шокът от гледката на очите му, когато я беше хванал, все още не беше я напуснал. Очите на Кенит. Почти се беше посрамила, когато едва не беше изкрещяла, щом големите ръце на кораба се бяха сключили около нея. Знаеше, че Парагон го бе усетил. Не беше спрял, а бързо я беше предал в обятията на Брашън. Тя отговори на обърканото мълчание на Брашън:

— Ще го видя и ще говоря с него в някой спокоен момент, Брашън. Още не. — Тя направи наченки на усилие. — Кенит вече е част от него. Нали така?

Той се опита да ѝ го обясни:

— Кенит беше Лъдчънс. Знаеше ли?

— Не — каза бавно. Кенит беше продукт на бингтаунски Търговец? Това я отврати.

Брашън ѝ даде няколко мига да го осмисли, преди да добави:

— От Заграба насам подозирахме, че Парагон е бил легендарният кораб на Игрот. Бингтаун винаги е отричал, че пиратът може да има жив кораб. Но е било така — корабът е бил Парагон. А Кенит е бил заложник, чрез който да държи кораба в подчинение.

— В името на Са… — Вече всичко си идваше на мястото. Умът ѝ се мъчеше да схване всичко. — Значи Кенит си е дошъл у дома, да умре на палубата си. Да стане едно с кораба си. — Лека тръпка на ужас пробяга по гръбнака ѝ.

Брашън кимна, наблюдавайки лицето ѝ.

— Той винаги е бил, Алтея. Не мисля, че смъртта му на кораба е променила Парагон, освен че му донесе покой. Той най-накрая е цял, завършена личност. Драконите, Лъдчънс, мъже и момче, и Кенит, всички са слети в едно. — При това, тя се извърна, но той постави два пръста под брадичката ѝ и обърна лицето ѝ към себе си. — Както и ние — почти яростно каза той. — Аз и ти. Янтар и Джек. Клеф. Всичко, което сме вложили в него, също е част от това цяло. Не му обръщай гръб точно сега. Моля те. Не спирай да го обичаш.

Тя едва успяваше да се концентрира върху думите му. Беше се страхувала да каже на Брашън за изнасилването, но беше решила, че трябва. И въпреки това, как можеше да му каже, без да изложи на риск чувствата му към кораба? Оплетеността на мислите ѝ я замая.

— Алтея? — тревожно я повика Брашън.

— Ще се опитам — каза тихо. Неочаквано вече не се интересуваше кой ги гледа. Обви ръката му около себе си и пристъпи в обятията му. — Прегърни ме — каза му яростно. — Прегърни ме много, много силно.

Беше казала, че ще опита. С усилие, Брашън не я притисна за повече. Нещо се беше случило на борда на Вивачия, нещо, което я отдалечаваше от него. Той опря брадичката си в тъмната ѝ глава и я задържа в обятията си. Мислеше, че знае какво.

Алтея, изглежда, бе доловила мислите му, защото смени темата.

— Вълнението се усилва. — Тя леко се размърда в прегръдката му. Той се престори, че не вижда как трие сълзи отпред в ризата му.

— Така е. Подозирам, че ни очаква малка вихрушка. Но и преди сме преминавали през бури. Парагон е подходящ за бурно време.

— Още по-добре ще е да се скрием долу.

— Мисля, че набираме преднина пред джамаилците.

— Намаляват светлините си. Надяват се да ни изненадат в тъмното.

— Първо ще трябва да ни намерят.

— Мариета и Мотли ще се затруднят да не изостават от живите кораби, ако минем на режим без светлини.

— Те също ще изгасят светлините си.

— Вивачия няма да ги изостави. Ще ги пази, независимо от рисковете за нея самата.

Нормален разговор относно очевидното. На Брашън му беше твърде ясно. Тя се беше върнала на Вивачия и отново бе намерила сърцето си. Не можеше да я вини. Вивачия беше семейният ѝ кораб. След като Кенит беше мъртъв, Алтея имаше много по-големи шансове да си го върне. И за разлика от Парагон, Вивачия не беше приела душата на пират убиец, който беше причинил огромни щети на семейството ѝ. Когато се беше върнала от Вивачия, той се беше заблудил, че се е върнала при него. Вместо това тя беше дошла да обсъдят план за битка. Докато наблюдаваше разсеяното смръщване на лицето ѝ, той знаеше накъде бяха насочени мислите ѝ.

Обичаше го по свой си начин. Даваше каквото може, без да изоставя кораба и семейството си. Той нямаше право да иска повече. Ако все още разполагаше със семейство, на което да принадлежи, вероятно и той щеше да е също толкова разкъсван. За един кратък момент обмисли варианта да напусне Парагон, за да я последва. Но не можеше да го направи. Никой друг не познаваше този кораб като него. Никой друг не би го изтърпял до себе си. Не можеше да остави Парагон на разположение на капитан, който можеше да не прояви търпение към непостоянните му настроения. Ами Клеф? Щеше ли да откъсне момчето от кораба, който го обичаше? Или да го остави на Парагон, за да бъде обучен от господар, който можеше да не вземе най-добрия му интерес присърце? И Симой не би бил първи помощник при никой друг капитан. Щеше отново да се превърне в разсипана пияница и да отдаде каквито години му бяха останали на бутилката. Не. Колкото и да обичаше Алтея, тук си имаше отговорности. Тя нямаше да уважава мъж, който изоставя кораба си, за да я последва. Брашън Трел беше приключил с изоставянето на задълженията си. Трябваше да остане тук и ако беше необходимо, да обича Алтея отдалеч и когато имаха възможност.

С това признание той изведнъж осъзна, че отново имаше семейство.

Ета се подпря на парапета, загледана напред в мрака. Парагон можеше да я усети, макар присъствието ѝ да беше ограничено до топъл натиск на предлакътниците ѝ върху магическото дърво на перилото. Тъй като нямаше връзка с нея, изобщо не можеше да долови чувствата ѝ.

Неочаквано тя наруши тишината.

— Знам нещичко за живите кораби. От Вивачия.

Нямаше какво да каже на това. Зачака.

— Някак, не разбирам как, Кенит е бил твое семейство. Когато умря, той в теб ли отиде? — Гласът ѝ се стегна при мъчителните думи. Той почувства треперенето ѝ.

— В известен смисъл. — Думите му прозвучаха студено; затърси да добави нещо по-меко: — Той винаги е бил част от мен, както и аз от него. По много причини ние бяхме по-тясно свързани от обичайното. И за двама ни беше много важно да се върне в момента на смъртта си. Аз го знаех. Не смятам, че Кенит го осъзнаваше допреди да се случи.

Тя пое дъх и попита със стегнат глас:

— Значи сега ти си Кенит?

— Не. Съжалявам. Кенит е част от мен. Той ме допълва. Но аз съм, безвъзвратно, Парагон. — Чувството да направи подобно заявление беше хубаво. Подозираше, че за нея може да е болезнено да го чуе. За негова изненада, почувства искрена тъга от това, че трябваше да я нарани. Опита се да си спомни последния път, когато бе изпитвал подобно нещо, и не успя. Беше ли това поредният аспект на обстоятелството да бъде цял? Умението да изпитва състрадание? Щеше да му отнеме време да свикне с подобни чувства.

— Значи го няма — тежко каза Ета. Той чу как си пое мъчително дъх. — Но защо не можа да го излекуваш както Вивачия излекува Уинтроу?

Той заразмишлява мълчаливо за момент.

— Казваш, че тя го е излекувала? Не знам нищо за това. Мога само да предположа какво е направила. Драконите могат да правят подобни неща, ако им се наложи. Изгарят запасите на тялото си, за да забързат лечебния процес. Ако Вивачия е направила това с Уинтроу, той е бил щастливец, че го е преодолял. Малко човеци разполагат с подобни запаси. Кенит със сигурност не беше от тях.

Мълчанието ѝ се проточи. Нощта се спускаше около тях. Даже и мракът беше наслада за новото му, възвърнато зрение. Нощта не беше пълен мрак. Той завъртя очи към небето над тях, към облаците, затъмняващи, а после откриващи луната и звездите. Вълните биваха очертавани от фосфоресценция. Зоркият му поглед, част от драконовото му наследство, отличаваше очертанията на корабите, които следваше.

— Би ли знаел нещо относно… Кенит? Ако те попитам нещо, би ли могъл да ми отговориш истинно?

— Може би — уклончиво отвърна Парагон. Той хвърли поглед назад към нея. Тя бе вдигнала ръце от парапета и неспокойно въртеше гривната си.

— Обичаше ли ме? — Въпросът избухна от нея, болезнен с напрегнатостта си. — Наистина ли ме обичаше? Трябва да знам.

— Кенит е част от мен, но аз не съм Кенит — яростно спореше със себе си Парагон. Тя носеше дете, детето, обещано му толкова отдавна. Парагон Лъдчънс. Едно дете имаше нужда да бъде обичано, да бъде обичано без задръжки.

— Щом притежаваш спомените му, значи знаеш истината — настоя Ета. — Обичаше ли ме?

— Да. Обичаше те. — Каза ѝ каквото имаше нужда да чуе, без угризения. Притежавам спомените на Кенит, но не съм Кенит. Въпреки това мога да лъжа добре колкото него. И за по-добра кауза. — Обичаше те толкова, колкото сърцето му можеше да обича. — Това поне беше вярно.

Благодаря ти. Мисълта го достигна ясна и кратка като капка дъжд. Той се опита да открие източника, но не намери нищо. Усещането на гласа беше странно познато, почти сякаш беше дошъл от Кенит, и все пак беше извън него.

— Благодаря ти — като ехо, Ета несъзнателно повтори израза. — Благодаря ти повече, отколкото можеш да си представиш. И от двама ни. — Тя бързо се отдалечи от бака, оставяйки го с мистерия, над която да размишлява.

Напред пред него, на палубата на Мотли внезапно проблесна фенер. Беше издигнат три пъти и размахан един път, след което отново беше замаскиран. Все още беше почти изненадващо, че има достъп до спомените на Кенит. Старите пиратски сигнали бяха негови за разшифроване. Викаха Брашън на Вивачия.

— Дано да е важно — изръмжа Брашън на Алтея, докато двамата се превиваха над веслата. Ета и Янтар боравеха с втория чифт. Поривите на вятъра развяваха парцаливата коса на Янтар покрай петнистото ѝ лице. Ета се взираше право напред.

— Сигурна съм, че е — промърмори Алтея. Работеха тягостно, мъчейки се срещу вятъра, водата и тъмнината, за да настигнат водещия кораб. Четирите кораба бяха затворили празнината помежду си, но не бяха спрели дори за тази среща. Вивачия ги предвождаше, докато подбираха пътя си през лабиринт от малки острови. Някои се издигаха стръмни и скалисти, докато други се показваха само когато вълните се разцепеха и пробягаха по назъбената повърхност. Корабите се провираха криволичещо през тях.

Брашън предположи, че при отлив този маршрут щеше да е непроходим. Молеше се Уинтроу и Вивачия да познават този път така добре, както изглеждаше.

Брашън одобряваше избора да увеличат колкото се може повече дистанцията между себе си и джамаилската флота, но все още имаше резерви относно напускането на кораба си, за да иде при Вивачия. Алтея го беше уверила, че на Уинтроу можеше да се вярва, но той си напомни, че знаеха малко за екипажа на Вивачия или капитаните и екипажите на другите два кораба. Бяха хвърлени в необичаен съюз с пиратите. Спомените за това как се намира под люка в потъващ кораб бяха все още пресни в съзнанието му.

Вивачия ги прие на борда си точно когато се изсипа пороен дъжд. Под светлината на приглушен фенер те бяха качени на борда. Тя вече беше прикачила лодки от Мариета и Мотли. Пристигаха последни. Предпазливостта на Брашън се увеличи още малко. Ета се изкачи първа. Алтея тръгна да я последва, но той я спря с докосване.

— Аз ще се кача след нея — изръмжа ниско. — И при най-малкия знак за коварство, се върни на Парагон.

— Не мисля, че има от какво да се боиш — поде Алтея, но той поклати глава.

— Изгубих те веднъж. Няма да рискувам отново — каза ѝ.

— Мъдър мъж — тихо отбеляза Янтар, щом той хвана мократа стълба и започна да се катери. Щом постави ръцете си върху парапета на Вивачия, през него преминаха невероятни емоции. За момент остана трогнат. Сълзи засмъдяха очите му. Обляха го топлина и приветствие. Радост заради това, че е в безопасност. Той стъпи на палубата, по която не беше вървял от деня, в който корабът се беше пробудил.

— Брашън Трел! — повика го корабът в нисък контраалт. — Парагон ти се е отразил добре. Сега си по-чувствителен към нас, отколкото някога, когато ръководеше палубите ми. За първи път от будния ми живот те приветствам с добре дошъл на борда.

— Благодаря — успя да каже той. Ета не се виждаше никъде. Уинтроу стоеше на палубата под проливния дъжд и му предлагаше ръка за поздрав. Свитият младеж, който беше срещнал на погребението на Ефрън, сега стоеше изправен и срещна погледа му. Тежка мъка беше състарила лицето му. Никога нямаше да бъде едър мъж, но несъмнено беше мъж.

— Вярвам, че помниш пътя до картовата стая — каза Уинтроу и Брашън се хвана, че отвръща на позната усмивка със своя собствена. Приликата на Уинтроу с Алтея наистина беше необичайна.

Той наблюдаваше лицето на Алтея, докато тя се качваше на борда на кораба. Когато постави ръцете си на перилото, видя как тя внезапно засия. Малта отиде да я посрещне и двете незабавно подеха разговор, забързани навътре. Янтар изглеждаше по-малко афектирана от първия ѝ контакт с живия кораб. Когато очите ѝ попаднаха на Уинтроу обаче, лицето ѝ застина в шок.

— Деветопръстото момче роб — издърдори тя.

Уинтроу припряно повдигна ръка към бузата си, след което смутено я отпусна. Отправи неспокоен поглед към Брашън, докато Янтар се взираше в него. Втренчването ѝ беше нарушено едва след като Джек изскочи от сенките и я сграбчи в яростна прегръдка.

— Ау, изглеждаш по-зле и от мен! — поздрави я тя, а Уинтроу припряно се извърна настрана. Брашън изпитваше смесени чувства, докато вървеше по така познатата някога палуба. Кенит, забеляза той, беше поддържал спретнат кораб. Мъжът беше бил добър капитан. После поклати глава, невярващ, че може да му хрумне подобна мисъл.

Помещението беше претъпкано. Ета беше там, както и Дъждовникът на Малта. Рейн изглеждаше решен да не забелязва вниманието, което привличаше. Сатрапът драматично осъзнаваше собствената си важност. Двама мъже — единият, широкоплещест и набит; другият, пищно облечен, трябваше да са другите пиратски капитани. Очите на набития мъж бяха зачервени от плач. Червенокосият му събрат имаше мрачно изражение. Значи знаеха за смъртта на Кенит.

Пленените джамаилски благородници бяха подредени покрай стените — раздърпана и изтощена група. Някои изглеждаха сякаш всеки миг щяха да изпаднат в несвяст. Уинтроу затвори вратата след себе си и им даде момент, за да свалят мокрите си плащове. Посочи с жест към местата около пренаселената маса, а самият той остана прав. Широкоплещестият пиратски капитан наливаше бренди на всички. Брашън беше благодарен за сгряващото вещество. Разпозна чашата. Ефрън Вестрит я беше пазил за специални случаи. Алтея побърза да заеме място до него. Тя се приведе към него и му прошепна припряно:

— Чудесни новини! Когато Рейн и драконът напуснали Бингтаун, майка ми, Кефрия и Силдин били там и били в добро здраве. — Тя си пое дъх. — Боя се обаче, че това ще са единствените добри новини. Семейството ми е разорено, домът ми е обезобразена черупка, принадлежностите ни са оплячкосани. Сега повече от всякога един жив кораб би… Ще ти кажа после — поправи се припряно, осъзнала, че всички други разговори на масата са преустановени. Всички се извърнаха към Уинтроу, стоящ начело на масата.

Уинтроу пое дъх и заговори убедително:

— Знам, че никой от вас не е спокоен да бъде повикан далеч от кораба си. Беше наложително. Смъртта на Кенит ни наложи да вземем редица решения. Ще ви кажа какво реших и ще оставя всеки от вас да определи курса си на действие съобразно това.

Ето го, помисли си Брашън: поемането на управлението и властта се долавяше в гласа му. Той наполовина очакваше някой да го предизвика, но всички мълчаха. Другите пиратски капитани вече му се бяха подчинили. Всички чакаха почтително. Единствено доволната усмивка на сатрапа даваше на другите да разберат, че вече е наясно какво ще последва.

Уинтроу пое дъх.

— Споразумението, така старателно изработено от крал Кенит от Пиратските острови и велеславния сатрап на Джамаилия Косго беше признато и одобрено от тези благородници.

Шокирана тишина последва тези думи. Тогава и капитан Ред, и Соркор скочиха на крака с ликуващи викове. Ета вдигна очи към лицето на Уинтроу.

— Направил си го? — попита в почуда. — Довършил си онова, което той ни обеща?

— Започнах го — мрачно отвърна Уинтроу. — Сестра ми Малта спомогна да ги убеди в този мъдър курс на действие. Но има още много за вършене.

При един поглед от негова страна, двамата му капитани заеха местата си. Дълбокият глас на Соркор наруши тишината. В него се усещаше дълбока удовлетвореност.

— Когато ми каза, че Кенит е мъртъв, си помислих, че мечтите ни са умрели с него. Трябваше да имам повече вяра, Уинтроу. Кенит направи добър избор с теб.

Гласът на Уинтроу беше сериозен, но по лицето му заигра намек за усмивка, когато продължи:

— Тези води са ни добре познати. Оставихме джамаилската флота в мрака зад себе си. Предлагам веднага след като Соркор и Ред се върнат на съдовете си, да се разделят и да се върнат обратно през островите в Заграба. Пратете птици, заповядващи събирането на пиратската флота. После изчакайте кротко там, докато пристигнат другите кораби.

— А вие, сър? — попита Соркор.

— Аз ще дойда с вас, Соркор, на Мариета. Ета и велеславният сатрап Косго също. Както и заложниците ни… благородните ни гости — поправи се гладко. Повиши глас, за да предотврати всякакви въпроси. — Сатрапът се нуждае от закрилата и подкрепата ни. Ще съберем флотата си при Заграба. После ще се наемем да го върнем в град Джамаилия, където той ще може да представи на останалата част от благородниците подписания договор, който го съюзява с кралството на Пиратските острови. Гостите ни ще останат под добрите ни грижи в Заграба, докато претенциите ни не бъдат признати. Сега, Ета… — Той се спря, после продължи: — Кралица Ета, избрана от Кенит да плава наравно с него, и майка на неродения му син, ще дойде с нас, за да се увери, че претенциите на Пиратските острови да признати. Тя ще властва вместо детето си, докато то навърши нужните години.

— Дете? Носиш детето му? — Соркор скочи на крака, след което се хвърли напред, за да обвие Ета в прегръдка. По лицето му безсрамно се стичаха сълзи. — Без повече игра с меча, докато бебето не се роди — предупреди той, като я задържа на ръка разстояние, след което погледна обидено, когато Ред се засмя на глас. Ета изглеждаше разтърсена, а после удивена. Докато отново заемаше мястото си, Соркор постави голямата си ръка върху китката на Ета сякаш за да я държи наблизо и в безопасност.

— Кенит ни остави син — потвърди Уинтроу, след като глъчката утихна. Очите му срещнаха тези на Ета, докато говореше. — Наследник, който да властва след него, когато навърши нужните години. Но дотогава зависи от нас да осъществим идеите на Кенит и да спазим думата му.

Брашън усещаше как мускулите на Алтея се стягаха всеки път, щом името на пирата бъдеше споменато. Очите ѝ бяха черни, докато се взираше в племенника си. Под масата, Брашън затърси с ръка нейната. Тя я стисна здраво.

Неочаквано сатрапът се вдигна на крака.

— Аз ще удържа на думата си — заяви той сякаш това беше изненадващ подарък за тях. — През последните няколко дни видях защо Пиратските острови имат правото на самоуправление. Трябва да разчитам на вас, за да си върна собствения престол, но веднъж щом се върна в град Джамаилия…

— Хей. Ами Вивачия? Защо всички идват на Мариета? — Соркор, изглежда, не осъзнаваше, че е прекъснал велеславния сатрап на цяла Джамаилия. Уинтроу с лекота си върна контрола.

— Вивачия отива да спази едно от обещанията на Кенит. Всички ние сме задължени на змиите. Те отидоха на север, следвайки дракона. Но Вивачия настоява, че ще имат нужда от помощта ѝ, за да завършат пътешествието си. Тя чувства, че трябва да ги последва. Още повече че Кенит ѝ го беше обещал. — Той направи пауза, след което заговори с видимо усилие: — Аз не мога да ида с нея. Копнея за това, тъй като копнея отново да видя семейството си. Но за известно време дългът ми е тук. — Накрая той фиксира с поглед Алтея. — Моля Алтея Вестрит да отведе Вивачия на север. Джола говори от името на екипажа. Те ще я следват, тъй като такава беше волята на капитан Кенит. Но те предупреждавам, Алтея. Вивачия обеща на Кенит, че щом службата ѝ към змиите приключи, тя ще се върне. Такова е и желанието на кораба. Отведете змиите у дома. Отнесете вести за нас в Бингтаун. Но след това и двете трябва да се върнете при нас.

Уинтроу вдигна ръка, тъй като Алтея понечи да заговори, и за почуда, тя я взе под внимание и замълча. Погледът му се премести, за да срещне този на Брашън. Брашън се взираше сковано в него. Беше подозирал, че предстои, но реалността го беше зашеметила. Току-що Уинтроу му беше отнел Алтея. За пореден път дългът към семейството и кораба ѝ изискваше вниманието ѝ. Щеше да сбъдне мечтата си: щеше да бъде капитан на Вивачия, щеше да се върне като победител в Бингтаун. След това трябваше да върне Вивачия в Заграба. Щеше ли тогава да остави кораба си, за да се върне при него? Съмняваше се. Стискаше здраво ръката ѝ, но знаеше, че вече я няма. Беше му трудно да се съсредоточи върху следващите думи на Уинтроу.

— Ти и Парагон сте свободни да постъпите както желаете, Брашън Трел. Но моля Парагон да придружи Вивачия и змиите до Дъждовната река. Вивачия казва, че два живи кораба ще водят и закрилят по-добре от един. Несъмнено Малта и Рейн също ще искат да участват в това пътуване.

Рейн заговори, изненадвайки всички:

— Ще се нуждаем от два кораба срещу всички калсидци, които са се насочили натам. Един да пази и един да се бие.

— Чухме слухове — удивено призна Уинтроу. — Но само слухове.

— Повярвай им — каза Рейн. Той се обърна в стола си, за да се обърне към джамаилските благородници, обточили стените. Медните му очи ги обходиха. — Докато двамата с Тинтаглия летяхме на юг, видяхме калсидски кораби, придружени от галери. Това, както знаете, е тяхната формация за сериозно воюване. Подозирам, че целта им е град Джамаилия. Вярвам, че са решили, че малкото останало за оплячкосване в Бингтаун не си заслужава битката с дракон.

Думите на Малта последваха тези на Рейн.

— Виждам по лицата ви, че се съмнявате в нас. Но аз видях първото им нападение над Бингтаун. Рейн е присъствал на последното. Вашите калсидски заговорници не виждаха причина да ви чакат. Очакваха да си присвоят каймака на плячката, преди да пристигнете. Не мисля че изобщо някога са възнамерявали да предадат Бингтаун на вашите Новотърговски синове и братя. Измамени и лишени от лесната плячка, която сте им обещали в Бингтаун, прогонени от Тинтаглия, сега те идват на юг. Това са съюзниците, които сте си избрали. Вашият сатрап беше по-мъдър. Вие подписахте договора под принуда. Мога да разчета сърцата ви. Ако ви се удаде възможност, ще се отречете от съгласието си. Това ще бъде неразумно. Трябва да забързате съюза на вашия сатрап с Пиратските острови, защото, когато калсидските кораби и техните нападателни галери пристигнат, ще се нуждаете от всеки приятел, когото можете да привикате. — Очите ѝ ги обхванаха с поглед. — Помнете ми думите. Те не знаят милост.

Едва година по-рано Малта беше използвала хитрините си върху Брашън. В думите ѝ чу как момичешкото ѝ лукавство бе узряло в истинска дипломация. Някои от благородниците размениха погледи, впечатлени от думите ѝ. Дори сатрапът изглеждаше доволен от нея, като кимаше на казаното сякаш беше изразила гласно собствените му мисли.

Малта запуши ушите си с длани, преди Рейн да чуе звука. Когато достигна границите на звуковото му възприятие, той се сепна заедно с нея. Другите се заозъртаха диво, докато един джамаилски лорд не проплака:

— Змиите се връщат!

— Не. Това е Тинтаглия — отвърна Рейн. Обзе го тревога. Драцената зовеше за помощ, докато се приближаваше към тях. Той се задвижи към вратата и всички останали станаха и го последваха. Малта хвана ръката му, след като излязоха на палубата. Двамата се взряха нагоре в пороя. Тинтаглия прелетя над тях — бледо сияние от сребристо и синьо на фона на нощното облачно небе. Крилете ѝ махаха тежко. Тя се завъртя в широк кръг, а после нададе нов рев. За изумление на Рейн, на повика ѝ беше отговорено. Палубата на кораба забуча със силата на отклика на Вивачия. По-дълбок зов, дошъл откъм Парагон, повтори нейния.

Малта замръзна, загледана смаяно нагоре. Миг след като звукът замря, тя срещна погледа на Рейн въпросително.

— Моли за помощ?

Рейн изсумтя.

— Не. Настоява за нашата помощ. Тинтаглия рядко „моли“ за нещо. — Сърцето му се сви въпреки коравосърдечните думи. С драцената бяха станали твърде близки, за да крие страха си от него. Почувства едновременно изтощението и дълбоката скръб в душата ѝ.

— Не разбрах всичко — каза Малта и добави: — Шокирана съм, че изобщо разбрах нещо.

Рейн отвърна с нисък глас:

— Колкото повече се намираш около нея, толкова по-ясно го виждаш в ума си. Мисля, че ушите ни нямат много общо с това. — Звуците на драцената отново разтърсиха небесата. Навсякъде около тях моряци или извиваха вратове, за да погледнат звяра, или се свиваха под някакво укритие. Рейн се взираше нагоре, без да обръща внимание на дъжда, който обливаше лицето му. Той заговори високо, така че да бъде чут през ответните викове на корабите.

— Драцената е изморена. Лети твърде бързо и змиите не могат да поддържат темпото ѝ. Трябвало е постоянно да кръжи, за да поддържа тяхната скорост. Не е ловувала и не се е хранила, тъй като се е страхувала да ги остави. Когато се натъкнали на калсидски кораб, той я е атакувал. Не са я ранили тежко, но змиите се вдигнали срещу кораба. — Той пое дъх. — Моряците знаели как да убиват змии. Стрелците убили шест от плетеницата, преди да потопят кораба. — Гневът и мъката на кораба се надигна в тях. — Плетеницата си почива за през нощта, но тя се върнала, за да потърси помощта ни. — Рейн се обърна умолително към капитаните: — Мракът я застигнал в полет. Нуждае се от пясъчен плаж, на който да се приземи… или какъвто и да е плаж, с огън, който да я упъти.

Внезапно заговори Соркор:

— Тор става ли? Хлъзгаво е, но е по-меко от камък.

— Миризливият остров — потвърди Ета.

— Не е далеч — добави Ред. — Вероятно тя прелита над него при всяка обиколка. Мястото обаче е опасно за кораби. Водата е плитка.

— Но можеш да преплаваш с лодка. — Ета отхвърли този проблем. — И има много плавеи за огън.

— Трябва да стигнем дотам. Веднага. — Рейн погледна напрегнато към небето. — Ако не побързаме, океанът ще я вземе. Тя е на предела на силите си.

Глава тридесет и седма

Драконова воля

Мокрите плавеи не искаха да се разпалят. Докато Рейн се бореше с прахан, който вятърът продължаваше да си присвоява, Малта свали наметалото си и го завря в плетеницата от дървесина. Той вдигна поглед при внезапния трясък, щом тя разби фенера им в купчината. Миг по-късно пламъци облизаха краищата на наметалото ѝ. Рейн се боеше, че огънят ще угасне там, но след няколко мига чу приятното пропукване на разгарящо се дърво. По това време Малта вече беше дошла под укритието на неговия плащ. Брат ѝ им отправи особен поглед, при който тя вирна брадичка и предизвикателно устоя на погледа му. Притисна мокрото си, треперещо тяло плътно до това на Рейн. В прикритието на мрака той я задържа в обятията си, подушвайки аромата на косата ѝ. Рейн смело я целуна по главата. Фините ѝ люспи одраха бузата му и Малта неволно потрепери. Той почувства как тялото ѝ ненадейно се изпълва с топлина. Тя вдигна поглед към него, бледото сияние на Дъждовните ѝ очи беше подсилено от изненада.

— Рейн — ахна тя, приклещена между наслада и позор. — Не бива да правиш това — смъмри го превзето.

— Сигурна ли си? — попита в ухото ѝ.

— Не и когато брат ми ни гледа — поправи се задъхано.

Кладата вече гореше задоволително. Рейн вдигна тревожен поглед към небето. От известно време не беше чувал Тинтаглия да преминава над тях, но напрежението ѝ се усещаше силно и му действаше заразително. Тя все още беше някъде там горе. Той огледа хората, които бяха дошли на плажа с тях. Миризливият остров заслужаваше името си. Всичко представляваше тор до колене и Ред — за негово голямо отвращение, беше паднал сред мръсотията и вероятно съжаляваше за желанието си да види дракон отблизо.

От първата клада беше разпалена втора. Корабите в морето изведнъж извикаха и драцената им отвърна от разстояние. Рейн огласи предупреждението ѝ:

— Махнете се от пътя ѝ!

Тинтаглия се приземи с тежко размахване на крила, като се бореше едновременно с дъжда и поривите на вятъра. Необременена от човешки товар, Рейн очакваше, че ще може да кацне грациозно. Но както Соркор беше предсказал, мръсотията беше хлъзгава. Стегнатите крака на драцената се хлъзнаха и от бясно плющящата ѝ опашка и махащите криле се разлетя кал. Тя се заплъзга и спря почти в кладата. Очите ѝ проблеснаха гневно заради засегнатото ѝ достойнство. Тинтаглия разтърси капещите си криле, с което плисна още повече кал върху човеците.

— Кой идиот избра този плаж? — изиска яростно. Със следващия си дъх попита настоятелно: — Няма ли готова храна?

Не спря да се оплаква през цялото време, докато опустошаваше две бъчви с осолено месо.

— Отвратително, лепкаво нещо, твърде дребно за порядъчна хапка — заяви в края на храненето си и се отдалечи към един извор наблизо.

— Тя е огромна — удивено възкликна Соркор.

Рейн осъзна, че е свикнал с великолепието ѝ. Малта разполагаше със спомените си от сънната кутия, но за останалите това беше първата възможност да видят дракон, който не беше в полет.

— Изпълнена е с красота, във фигура и в движение — прошепна Янтар. — Сега разбирам какво имаше предвид Парагон. Единствено истински роденият дракон е дракон. Всички други са просто неумели имитации.

Джек хвърли пренебрежителен поглед на Янтар.

— Драконите на Шестте херцогства си ми бяха достатъчно годни. И ти щеше да смяташ така, ако живееше в страх да не бъдеш Претопена. Но — призна неохотно, — тя е възхитителна. — Рейн се извърна от неразбираемия им разговор.

— Чудя се как ли щеше да изглежда Вивачия — тихо каза Алтея. Докато се взираше в сенчестия силует на драцената, в очите ѝ танцуваше светлината от огъня.

— Или драконите на Парагон — предано вмъкна Брашън.

При думите им Рейн почувства остра вина. Семейството му беше превръщало дракони в кораби. Дали някой ден щеше да им бъде потърсена сметка за това? Той изтласка мисълта.

Когато Тинтаглия се върна от извора, беше изчистила по-голямата част от мръсотията от крилете и корема си. Със своите въртящи се, сребърни очи тя отправи гибелен поглед към Рейн.

— Казах „пясък“ — смъмри го тя. Изви огромната си глава, за да огледа събралите се човеци. — Добре — одобри драцената. Гладко премина от оплакване към изискване. — Ще трябва да стъкмите още един огън, по-далеч от вълните, където торта става на камък. От него не става най-доброто легло, но е за предпочитане пред калта, а тази нощ трябва да си почина. — После мерна Малта. Очите ѝ се завихриха по-пъргаво и заблестяха като пълни луни.

— Пристъпи в светлината, малка сестро. Позволи ми да те видя.

Рейн се боеше, че Малта ще обиди драцената, като се поколебае, но тя излезе смело, за да застане пред нея. Очите на Тинтаглия я обходиха от глава до пети. Драцената обяви с топъл глас:

— Виждам, че си била добре възнаградена за участието си в освобождаването ми, млада кралице. Алена корона. Ще извлечеш голямо удоволствие от това. — Малта се изчерви озадачено, при което драцената се изкиска топло. — Какво, още не си го открила? Ще го направиш. И ще се радваш на дълъг живот, в който да му се наслаждаваш.

Тя премести погледа си върху Рейн.

— Направил си добър избор. Тя е подходяща да бъде кралица на Древните и говорител на драконите. Силдин ще бъде възхитен, че тя също се е променила. Той беше леко притеснен, разбираш ли, че тя ще омаловажи неговите промени.

Рейн се усмихна неловко. Той все още не беше уведомил Вестритови за промените на Силдин. Тинтаглия ги разсея от размяната им на озадачени погледи.

— През нощта ще спя, а на сутринта, преди да отлетя, ще се нуждая от още храна. Плетеницата почива далеч на север оттук. Поне за през нощта са в безопасност. — Тя примигна с големите си очи и сребърното се завихри студено. — Разправих се с онези, които дръзнаха да ги заплашват. Но змиите ми са изморени. Даже и змии в отлично състояние не могат да поддържат темпото на дракон в полет. В старите дни щеше да има няколко от нас, които междувременно да се грижат за тях, и няколко змии, притежаващи паметта, които да ги насочват. Те имат само мен и една змия водач.

Драцената вдигна глава. В движението имаше решителност, но под смелостта ѝ Рейн долови отчаяние. Въпреки арогантността ѝ, той ѝ съчувстваше.

— Говорих с живите кораби. Парагон ще съпроводи змиите ми на север. Екипажът на този кораб ще ми помогне да ги защитаваме и ще пуска котва до тях всяка вечер, когато трябва да ида на брега, за да се нахраня и да почивам.

Уинтроу заговори дръзко:

— И двата кораба ще идат на север. Ние вече взехме решения…

— Това въобще не ме интересува! — грубо го прекъсна драцената. — Или мислиш, че все още „притежаваш“ живите кораби? Вивачия ще иде на юг към големия ви град. Моите Древни ще отидат с нея, да говорят от мое име относно уреждането на доставки от зърно и хранителни продукти за работниците, за да наемат инженери по преценка на Рейн, за да уведомят хората на този град за онова, което занапред драконите ще изискват от тях, за да уредят…

— Изискват? — студено се намеси Уинтроу. Беше скован от възмущение.

Драцената вбесено се нахвърли върху Рейн.

— Нищо ли не си им казал? Разполагаше с целия ден!

— Може би забравяш, че ме пусна по средата на морска битка? — раздразнено попита Рейн. — Прекарахме по-голямата част от деня в опити в края му да се окажем живи.

— Спомням си достатъчно добре, че моите змии бяха в опасност заради чисто човешки цели. Човеците винаги се карат и се избиват едни други. — Тя се втренчи във всички им. — Това повече няма да бъде толерирано. Ще оставите подобни неща настрана, докато целите ми не бъдат изпълнени, или рискувате да предизвикате гнева ми. — Отметна глава нависоко и наполовина разгърна криле. — Това също ще бъде въведено от моите Древни. На никой кораб не се позволява да се меси на която и да било змия! Никакви дребни войни няма да бъдат толерирани, ако пречат на доставките за Дъждовните земи. Няма…

Уинтроу беше бесен.

— Какво създание си ти, че да се разпореждаш с животите ни насила? Нима нашите мечти, нашите планове, нашите амбиции не се броят за нищо в твоя по-висш замисъл за нещата?

Драцената се спря и извърна глава сякаш сериозно обмисляше въпросите му. После наведе голямата си глава близо до него, толкова близо, че дрехите му се раздвижиха от струята на дъха ѝ.

— Аз съм дракон, човеко. В по-висшия замисъл на нещата вашите мечти, планове и амбиции са на крачка от нищото. Вие просто не живеете достатъчно дълго, че да има значение. — Направи пауза. Когато заговори отново, Рейн можеше да познае, че се опитва да придаде любезност на гласа си. — Като изключим, разбира се, когато служите на драконите. Щом приключите с тази задача, моят вид ще помни службата ви с поколения. Нима хората могат да се надяват на по-голяма чест?

— Може би се надяваме да изживеем незначителните си, мимолетни животи както преценим — не ѝ остана длъжен Уинтроу. Не отстъпи и крачка от дракона, на когото се противопоставяше. Рейн разпозна стойката на раменете му и начина, по който държеше устата си. Братът на Малта споделяше упоритата ѝ жилка. Гърдите на драцената бяха започнали да се издуват.

Малта побърза да застане между брат си и драцената. Погледна безстрашно от единия към другия.

— Всички сме изморени, твърде изморени, че да се пазарим подобаващо тази вечер.

— Да се пазарим! — презрително изпръхтя драцената. — О, не отново! Хората и тяхното пазарене.

— Много по-лесно е да убиеш някого, който не е съгласен с теб, нали? — язвително предложи Уинтроу.

Малта постави ръка върху тази на брат си, за да го възпре.

— Всички трябва да спим — предложи твърдо. — Дори ти се нуждаеш от почивка, Тинтаглия. На сутринта всички ще сме отпочинали и всеки ще може да заяви от какво се нуждае. Това е единственият начин, по който можем да разрешим въпроса.

Драконът, помисли Алтея, беше единственият, който успя да поспи. Хората се събраха за пореден път — този път на борда на Мотли, тъй като капитан Ред се беше похвалил, че има кафе, както и малко по-голяма стая за карти. Алтея започваше да изпитва завистливо възхищение към умението на Малта да преговаря. Племенницата ѝ беше наследила малко от търговската вещина на Роника, но голяма част се дължеше на присъщия за Малта чар. Първото ѝ постижение беше в настояването джамаилските благородници да седнат на масата с тях. Алтея чу няколко думи от прошепнатия ѝ спор с обидения сатрап.

— … обвържи ги да ти служат чрез техните собствени интереси. Ако ги принизиш твърде много, те завинаги ще си останат неверни помияри, които да ти дишат във врата. Това ще подсигури, че по-късно няма да се отрекат от споразумението — разгорещено беше настояла тя.

За почуда, сатрапът се беше съгласил с изискванията ѝ. Второто ѝ гениално хрумване беше да уреди храна за всички, преди да се свика събранието. Когато най-накрая се събраха около масата на капитан Ред, духовете бяха успокоени. Малта и Рейн се бяха посъветвали и насаме, тъй като тя се изправи и обяви, че не могат да продължат, преди да уведоми всички по-подробно за събитията в Бингтаун. Въпреки собствения си интерес в разказа на Малта, Алтея се усети, че гледа лицата на другите. Джамаилските благородници изглеждаха поразени, когато осъзнаха напълно степента на калсидското предателство. Ета слушаше мълчаливо, но внимателно. Янтар се взираше маниакално в Уинтроу, с почти трагична замисленост на лице. До нея, Брашън беше неестествено мълчалив, но ръката му под масата беше топла в нейната. Единственият път, в който се обади, беше когато Рейн започна да обсъжда щетите от труса в Трехог. Брашън се приведе напред, за да привлече вниманието с леко плясване по масата. Думите му бяха насочени само към Рейн, когато попита:

— Нима работата на Дъждовните Търговци се обсъжда толкова открито пред външни лица?

Рейн не се засегна. Той сведе мрачно глава при притеснението на Брашън и отвърна:

— Установихме, че трябва да станем част от по-широкия свят, ако не искаме да погинем. Не казвам нищо, за което вече да не се е говорило открито на една градска среща в Бингтаун. Времето да споделим тайните си или да умрем заедно с тях настъпи.

— Разбирам — печално отвърна Брашън и се облегна обратно назад в стола си.

След като Рейн приключи да говори, Уинтроу поиска думата, като се изправи. На Алтея ѝ изглеждаше твърде изморен, за да остане прав. Примирено-веселият тон в гласа му я изненада.

— Като се има предвид казаното от Рейн и естеството на живите кораби, вярвам, че трябва да следваме желанията на Тинтаглия.

— Ако живите кораби са съгласни с нея, не виждам да имаме някакъв избор — съгласи се Алтея.

Рейн заговори на Малта, но всички чуха:

— Би ли предпочела да се прибереш директно у дома в Бингтаун, вместо да ходиш до Джамаилия?

Погледът ѝ премина бързо през брат ѝ и леля ѝ. Очите ѝ недвусмислено срещнаха неговите, не снижи гласа си.

— Ще ида, където отидеш и ти.

Кратка тишина последва думите ѝ. Тя смело я наруши, като се обърна към лорд Криат:

— Сега. Както сте чули, драцената желае да преговаряме за хранителни продукти, които да бъдат откарани в Дъждовните земи. Остава да се види кои от преданите благородници на сатрапа ще спечелят привилегията да ни снабдяват.

Криат преплете объркано вежди. Малта продължи да се взира спокойно в очите му, чакайки го да осъзнае какво предлага. Тогава лорд Криат прочисти гърло. Той кимна на другарите си наоколо в търсене на подкрепа, и заговори:

— Велеславни сатрап Косго. Мисля, че не съм единственият, който в този момент признава мъдростта на съюза ви. Всъщност — той се усмихна на Малта, — бих искал да предложа съдействие на представителите на дракона. Земите ми в Джамаилия включват житни поля и добре хранен добитък. Взаимноизгодна търговия с Дъждовния народ може да стигне далеч в компенсирането на загубите, с които трябва да се примиря, заради отричането от подарените ми бингтаунски земи.

Докато се пазаряха, най-тъмната част на нощта премина. Алтея остана мълчалива, стъписана от осъзнаването, че е свидетел на пренареждането на света. Тинтаглия беше постъпила мъдро да изпрати „своите Древни“ в Джамаилия, за да говорят от нейно име. Те не само щяха да отворят търговски пътища между Джамаилия и Дъждовните земи, но в люспестата визия на Рейн джамаилците щяха да се изправят пред медноокото бъдеще на света. Тя почувства, че се носи по повърхността на изтощението си, откъсната от случващото се около нея. Промяна във възприятието я накара да разбере, че биваше загърбен един силно критичен момент, а напред ги очакваше бързо течение. Този нов свят на хора и дракони щеше да бъде предопределен от преговори, а не от войни. Тук, в тази стая те полагаха този прецедент. Внезапно тя разбра и се опита да улови погледа на Янтар, за да го потвърди, но дърводелката унило съзерцаваше Уинтроу.

Джамаилските благородници надушваха единствено печалба и власт. Не след дълго вече яростно се надпреварваха помежду си, за да поставят цени на зърното, и отново се опитваха да предявят някакви права над Бингтаун. И Рейн, и Малта твърдо теглиха чертата. Алтея беше облекчена, че те все още преговаряха за собствения си вид все така опърничаво, както го правеха за дракона. Докато нощта се изнизваше, по-голямата част от преговорите беше между благородници, които уреждаха уточняващи споразумения с други благородници, сатрапът определяше процента от печалбата им, който щеше да влезе в хазната, капитаните подкрепиха Уинтроу и Ета, когато те напомниха на останалите, че ще има тарифа за преминаването на стоки през Пиратските острови…

Алтея рязко се разбуди, когато Брашън я сръга с лакът.

— Приключиха — прошепна той. Около масата се подписваха документи, а Уинтроу предлагаше ръката си на Ета. Тя я игнорира и се изправи сама, раздвижвайки рамене.

Алтея се опита да се протегне ненатрапчиво. Колко ли време очите ѝ бяха били затворени?

— Имаше ли нещо, касаещо нас? — попита тихо.

— Не бой се. И Рейн, и Малта се застъпиха подобаващо за Бингтаун, а когато се стигна до остри реплики, Бингтаун и Пиратските острови застанаха рамо до рамо. — Той издаде кратък смях. — Чудя се какво ли щеше да си помисли баща ти за това? Щеше да е изключително горд от Малта, това го знам. Тази жена е най-изкусната Търговка, която някога съм виждал.

Алтея почувства леко погъделичкване на завист заради възхищението му към племенницата ѝ.

— И сега? — попита го тихо. Всички се изправяха. Сънен юнга събираше чаши за кафе върху сребърен поднос.

— И сега разполагаме с няколко часа сън, преди да станем, да си вземем довиждане и отново да опънем платната. — Той не гледаше към нея, докато говореше. Тя го последва на палубата. Хладният нощен въздух беше добре дошъл след задушното помещение. Дъждът беше спрял.

— Мислиш ли, че драконът ще приеме условията ни?

Брашън потърка изморено очи.

— Молим за помощта ѝ само в онова, което тя вече каза, че трябва да свършим. Да сложим край на битките за територия във Вътрешния проход. Най-добрият начин да го сторим е като прогоним калсидците оттук. След онова, което вчера са направили на „нейните“ змии, мисля, че с радост ще ни помогне. Всичко останало бяха препирни между другите групи. — Той поклати глава. — Мисля, че всичко приключи, като изключим, че тя трябва да ни каже какво иска от нас.

— И аз се тревожа за това — съгласи се Алтея. — Положихме толкова много усилия и стигнахме толкова далеч, при все че всичко беше така несигурно, само за да дойде някакъв дракон и внезапно да заяви: „Така ще протече животът ви.“ Не ми харесва да определя действията ни и да казва кой къде да ходи. И все пак — тя сви рамене и почти се засмя, — по някакъв странен начин почти ще е облекчаващо тези решения да ни бъдат отнети. Ще е освобождаване от едно бреме.

— Някои може и да го виждат така — кисело отвърна Брашън.

— Хей, Бингтаун! — Поздравът на Соркор я разсея. — Внимавайте с течението — предупреди ги пиратският капитан, докато се спускаше в лодката си. — Тук, когато приливът се обръща, тече измамно. По-добре проверете котвите си и поставете опитен мъж на вахта.

— Благодаря — отвърна от името на двама им Алтея. От онова, което беше видяла от стария плещест пират, заключи, че го харесва. Сега го наблюдаваше как дразни Ета, като се уверява, че ще се качи безопасно в лодката на Вивачия. Малта се беше облегнала на рамото на Рейн, докато чакаха Уинтроу. Алтея се свъси при вида на това, но нещо по-особено привлече вниманието ѝ. За нейна изненада, Янтар също беше в лодката на Вивачия.

— Чух я да казва на Уинтроу, че има да обсъди нещо важно с него. Той не гореше от желание, но тя беше настоятелна. Знаеш колко изнервяща може да бъде, когато добие този израз на лицето си. — Тези вести бяха от Джек, която се беше появила до рамото на Алтея.

— Значи само ние тримата се връщаме на Парагон за през нощта?

— Двама — поправи я Джек с ухилена гримаса. — Поканиха ме да остана на борда на Мотли.

Алтея се огледа наоколо и видя хубав пират, облегнал се на една мачта. Изчакваше.

— Двама — съгласи се тя и се обърна да размени погледи с Брашън. Него го нямаше. Тя погледна през борда и го видя как закрепва веслата по местата им в лодката на Парагон. — Хей! — извика раздразнено. Повече се плъзна по стълбата, отколкото заслиза, и нарочно разклати малката лодка, щом се спусна в нея. — Можеше да кажеш, че си готов за тръгване — уведоми го жлъчно.

Той се вторачи в нея. После погледна към лодката на Вивачия.

— Когато Янтар се качи в лодката, реших, че и двете ще отидете.

Тя погледна подир лодката, а после към мястото, където знаеше, че Вивачия се поклаща на котва. Беше твърде тъмно дори да различи силуета ѝ. Последна нощ на борда на кораба си, преди да ѝ пожелае всичко най-хубаво? Може би трябваше. Странен отзвук от спомен внезапно я сполетя сякаш и преди беше вземала това решение. В деня, когато Вивачия за първи път се беше пробудила, тя беше спорила с Кайл и шеметно беше напуснала кораба, за да прекара вечерта, напивайки се с Брашън. Тогава не беше разменила последни думи с кораба си. Беше съжалявала за това през цялото време. Ако беше прекарала онази първа нощ с нея, дали всичко, което беше последвало, щеше да се случи другояче? Погледна обратно към Брашън, седящ с провесените над водата весла. Щеше ли да се върне назад и да промени случилото се, ако то значеше, че няма да се събере с него?

Това обаче беше миналото. Вивачия вече не беше нейният кораб. И двете го бяха признали. Какво оставаше да ѝ каже, освен довиждане?

Алтея се пусна от Мотли и се закатери мъчно през лодката, за да седне до Брашън.

— Дай ми едно весло.

Той мълчаливо ѝ подаде едното и заедно двамата загребаха към Парагон. Соркор беше прав да ги предупреди. Течението беше измамно и на Алтея ѝ коства всяка частица от оставащата ѝ енергия, за да поддържа малката лодка в правилния курс. Брашън очевидно се чувстваше също толкова изтощен, защото не продума и дума през целия обратен път. Сънен Клеф хвана въжето им, а Симой ги приветства навъсено на борда. Брашън предаде предупреждението на Соркор относно течението по време на смяната на прилива и му каза да постави двама мъже на вахта и да поспи.

— Отиваме на север — незабавно прецени Парагон.

— Най-вероятно — уморено потвърди Брашън. — Ще придружаваме морски змии. Последното нещо, което някога съм очаквал да правя. Но пък малко от нещата напоследък се случиха както очаквах.

Парагон избухна:

— Нищо ли няма да кажеш за дракона? Първият ти поглед отблизо на дракон и не казваш нищо за нея?

Бавна усмивка се разля по лицето на Брашън. Както често правеше, осъзна Алтея, той хвана парапета, докато говореше с кораба. Говореше пламенно.

— Корабе, тя е неописуема. Както един жив кораб е неописуем и то основно поради същата причина.

Сърцето на Алтея се изпълни с гордост. Колкото и да беше изморен, Брашън беше достатъчно разумен, че да признае връзката между дракона и живия кораб, но предпазливо не каза нищо, което да накара Парагон да почувства по-остро загубата на истинската си форма.

— А ти, Алтея?

Не Кенит. Не Кенит. Парагон. Парагон, на който си беше играла като дете, Парагон, който я бе отвел толкова далеч и беше изтърпял толкова много в името на безумното ѝ дирене. Тя намери думи за този Парагон.

— Тя е невероятно красива… люспите ѝ са като проблясващи скъпоценности, очите — като пълна луна, отразена в морето. И все пак, за да съм напълно честна, арогантността ѝ беше нетърпима. Спокойното ѝ предположение, че животите ни ѝ принадлежат, за да се разпорежда с тях, беше трудно за възприемане.

Парагон се засмя.

— Постъпваш мъдро, като приучаваш речта си на ласкавост, защото кралици като Тинтаглия се хранят от хвалебствия така, както от месо. Що се отнася до арогантността ѝ, време е хората да си спомнят какво е да получават подобни заповеди, освен да ги раздават.

Брашън почти се засмя.

— Това е справедливо, корабе. Това е справедливо. Дръж под око котвата си тази вечер, става ли?

— Разбира се. Лека нощ.

Имаше ли нотка ирония в това пожелание? Алтея хвърли поглед назад към него. Той я наблюдаваше с бледосините си очи. Намигна ѝ. Беше типично за Парагон да направи и да каже подобно нещо, каза си тя. Той не беше Кенит. Тя вдигна вежди, щом откри, че всичките ѝ принадлежности бяха струпани в един ъгъл в каютата на Брашън.

— Трябваше да настаня Майка в твоята — почти се извини той. Настъпи неловкост. Тогава тя видя леглото на капитана с по-великодушния му матрак и дебелите завивки и всичко, за което можеше да мисли, беше да спи, докато някой не я принудеше да се събуди. С пристигането на дракона изглеждаше, че решенията са извън контрола ѝ. Можеше да се възползва да спи, докато някой не ѝ кажеше какво предстои да се случи.

Седна на койката с въздишка и свали ботушите си. По кожата ѝ бе засъхнала пот, а мръсотията от плажа се беше провряла под дрехите ѝ. Чувстваше се лепкава. Не я интересуваше.

— Няма да се мия — предупреди го. — Твърде изморена съм.

— Разбираемо. — Гласът му беше станал изключително дълбок. Той седна до нея. Нежно отпусна косата, която тя беше оплела, докато я бе махала от пътя си. Седеше неподвижно под допира му, докато не осъзна, че е стиснала зъби. Пое си дъх. Можеше да преодолее това. С времето. Протегна се, за да хване нежно ръцете му.

— Толкова съм изморена. Може ли просто да спя до теб тази вечер?

За момент той изглеждаше стъписан. После измъкна ръцете си от нейните.

— Щом така искаш. — Внезапно се изправи. — Или ако предпочиташ, можеш да се разполагаш с цялото легло.

Рязкото му отдръпване и безцеремонният му тон я нараниха.

— Не — сопна се тя. — Не го предпочитам. Това е глупаво. — Тя се чу и опита да поправи нещата. — Колкото е глупаво и да започваме караница, когато и двамата сме твърде изморени да мислим. — Премести се върху леглото. — Брашън. Моля те. Толкова съм изморена.

За момент той просто се взираше в нея безмълвно. После раменете му се увесиха победено. Върна се до леглото и седна на ръба. Навън дъждът се върна с внезапен порой. Той трополеше по стената и проникваше през счупения прозорец. Утре трябваше да го оправят. Може би утре всичко можеше да се оправи. Да погребат пират. Да се сбогуват с жив кораб. Да оставят всичко зад гърба си.

Докато изуваше ботушите си, Брашън отбеляза мрачно:

— Може би не ми е останала гордост. Ако всичко, което ми предлагаш тази последна нощ, е да спиш до мен, ще го приема. — Започна да разкопчава ризата си. Не искаше да я погледне.

— Не говориш смислено — оплака се тя. Трябваше да е изморен поне колкото нея. — Нека просто да спим. Днес ни се случи твърде много, че който и да е от нас да се справи с него както трябва. Утре ще е по-добре, а утре вечер — още по-добре. — Надяваше се да е така.

Той ѝ отправи изключително наранен поглед. Тъмните му очи никога не бяха изглеждали толкова уязвими. Ръцете му бяха замръзнали върху ризата.

— Брашън. Моля те. — Тя побутна ръцете му настрани и сама разкопча последните три копчета. После се помести, като зае частта от леглото до стената, макар да не ѝ се нравеше да бъде притисната. Придърпа рамото му назад, за да легне до нея. Той се опита да се извърне от нея, но тя го бутна по гръб и положи глава върху рамото му, за да го задържи легнал. — Сега заспивай — изръмжа му.

Брашън мълчеше. Алтея можеше да усети как се взира в тъмния таван. Тя затвори очи. Той миришеше добре. Изведнъж всичко беше спокойно и познато и беше хубаво да е тук. Силното му тяло стоеше между нея и останалия свят. Можеше да се отпусне. Въздъхна дълбоко и положи ръка върху гърдите му.

Тогава той се извъртя към нея и я обви с ръка. Всичките ѝ опасения се надигнаха отново. Това беше глупаво. Това беше Брашън. Тя се принуди да го целуне, като си каза: „Това ми принадлежи, това е Брашън.“ Той я придърпа по-близо и я целуна по-дълбоко. Но тежестта на ръката му върху нея и звукът на дишането му внезапно ѝ дойдоха в повече. Той беше по-едър и по-силен от нея. Ако поискаше, можеше да я принуди, можеше да я притисне. Отново щеше да е приклещена. Тя постави ръката си на гърдите му и леко се отблъсна от него.

— Толкова съм изморена, любов моя.

Брашън стоеше изключително неподвижен. После каза тихо:

— Любов моя. — Той бавно се изтърколи по гръб. Тя леко се отдръпна от него. Той не помръдваше, а тя се взираше в тъмнината. Затвори очи, но сънят не идваше. Можеше да почувства щетите, които причиняваше тайната ѝ. С всеки отминаващ момент неразбирателството се разрастваше все повече и повече. Една нощ, каза си тя. Нуждая се само от една нощ. Утре ще е по-добре. Ще гледам как Кенит се спуска през борда и ще знам, че си е отишъл завинаги. Да иска една нощ от него, извини се тя, не беше твърде много.

Не се получи. Можеше да усети как болката се излъчва от Брашън като топлина. С въздишка, тя леко се извърна от него. Утре щеше да поправи нещата между тях. Можеше да преодолее това, знаеше, че може.

Жената беше странна. Дори не беше красива, макар Ета да признаваше, че беше очарователна по един мистериозен начин. Змийско изгаряне беше обезобразило лицето ѝ и беше оставило косата ѝ да виси на неравномерни кичури. Слаб блясък на мъх върху черепа ѝ показваше, че все някога щеше да израсте наново, но засега несъмнено не беше красавица. И все пак Уинтроу ѝ беше хвърлял коси погледи цяла вечер. В разгара на вземането на най-важните решения в живота му, тя пак беше имала способността да го разсейва. Никой не беше казал коя е или защо беше включена в разговорите.

Ета беше лежала на леглото на Кенит, положила глава върху възглавничките, които миришеха на лавандула, сгушила се сред одеялата му. Не можеше да спи. Колкото повече се потапяше сред нещата му, толкова по-изолирана се чувстваше. Беше почти облекчаващо да размишлява над Янтар. Не че за нея имаше значение, но да, имаше. Как можеше Уинтроу да отдава вниманието си на жена в момент като този? Не осъзнаваше ли важността на задачите, които Кенит му беше оставил?

Дори по-обезпокоително от начина, по който Уинтроу бе гледал Янтар, беше било нейното искрено очарование от него. Жената го беше изучавала с особените си очи. Не беше откритата похот, която русата варварка беше демонстрирала цяла вечер. Янтар беше наблюдавала Уинтроу както котка наблюдава птичка. Или както майка наблюдава детето си.

Не беше попитала дали може да отиде с тях на Вивачия. Просто беше чакала в лодката.

— Трябва да говоря с Уинтроу Вестрит. Насаме. — Без извинение, без обяснение. А Уинтроу, предвид цялото му очевидно изтощение, беше кимнал любезно на искането ѝ.

Та защо я притесняваше? С един мъртъв мъж, толкова ли бързо търсеше друг? Тя нямаше права над Уинтроу. Нямаше права над никого. Но беше разчитала на него, осъзна смутено. В полуизтъканите ѝ мечти за детето на Кенит Уинтроу винаги го учеше да чете и пише, Уинтроу беше до него, за да уравновесява равнодушието на Кенит и нейната собствена несигурност. Тази вечер Уинтроу я беше именувал кралица и никой не беше посмял да го оспори. Но това не означаваше, че ще остане до нея. Тази вечер го беше погледнала жена и Ета знаеше, че той може просто да я напусне, за да създаде свой собствен живот.

Ета прокарваше гребен през тъмната си коса. Зърна образа си в огледалото на Кенит и внезапно се зачуди: защо? Защо да си прави труда да реши косата си, защо да си прави труда да спи или да диша? Главата ѝ затуптя от болка заради мислите ѝ. Защо да си прави труда да мисли? Тя отново отпусна глава в ръцете си. Не ѝ бяха останали сълзи. Очите ѝ бяха пълни с пясък, гърлото ѝ дращеше грубо в скръбта ѝ, но не ѝ донасяше никаква утеха. Нито сълзи, нито крясъци можеха да облекчат тази болка. Кенит беше мъртъв. Агонията я проряза отново.

Но детето му не е.

Мисълта я застигна ясно, сякаш самият Кенит беше прошепнал думите. Тя изправи рамене и пое дъх. Щеше да направи един кръг на палубата, за да се успокои. После щеше да легне и поне да си почине. Утре щеше да се нуждае от съобразителността си, за да следи за интересите на Пиратските острови. Кенит щеше да го очаква от нея.

— Съжалявам. Ще трябва да говориш с мен тук. Понастоящем нямам стая, която да нарека своя.

— Няма значение къде ще говорим, а само да го направим. — Янтар го изучаваше сякаш беше необичайна книга. — А и понякога публичното е много по-уединено, отколкото уединеното би могло да бъде.

— Моля? — Жената имаше оплетен и сложен начин на изразяване. Уинтроу имаше усещането, че трябва да внимава какво ѝ казва и дори още повече какво тя казва на него. — Много съм изморен — извини се той.

— Всички сме изморени. Твърде много се случи за един ден. Кой би повярвал, че толкова много нишки могат да се съберат на едно място? Но понякога така се случва. А краят на нишката трябва да мине много пъти през плетеницата, преди всичко да се разплете. — Тя му се усмихна. Стояха в мрака на задната палуба. Единствената светлина идваше от далечните клади на плажа. Той не можеше да види чертите ѝ напълно, само менящи се участъци от лицето ѝ. Но знаеше, че се усмихва, докато си играеше с ръкавиците си.

— Съжалявам. Искаше да говориш с мен? — Надяваше се, че ще мине по същество.

— Така е. За да ти кажа онова, което ти ми каза три пъти. Съжалявам. Извинявам се, Уинтроу Вестрит. Не знам как те изпуснах. Търсих те в рамките на повече от две години и половина. Трябва да сме вървели по едни и същи улици в Бингтаун. За известно време можех да те усетя толкова близо, а после изчезна. Вместо това открих леля ти. По-късно намерих сестра ти. Но някак те изпуснах. А ти беше онзи, когото бях предопределена да намеря. И сега стоя близо до теб и го знам без всякакво съмнение. — Тя ненадейно въздъхна и всякакви загадки и лекомисленост изчезнаха от думите ѝ, след като поклати глава и призна: — Не знам дали сторих каквото ми беше отредено. Не знам дали си изпълнил ролята си или само си я започнал. Толкова се изморих да не знам, Уинтроу Вестрит. Толкова се изморих да предполагам и да се надявам, и да давам всичко от себе си. Поне веднъж бих искала да знам, че съм постъпила правилно.

Тялото му трептеше от изтощение. Думите ѝ почти имаха смисъл. Но той нямаше мисли, които да ѝ предложи, единствено любезност.

— Мисля, че се нуждаеш от сън. Знам, че за мен е така. Нямам легло, което да ти предложа, но мога да ти намеря едно-две чисти одеяла.

Не можеше да види очите ѝ, но пак почувства как се взира в неговите. Попита го почти отчаяно:

— Нищо ли няма за теб тук? Когато ме погледнеш, няма ли искра? Някакво чувство за връзка, някакво ехо на пропусната възможност? Някакъв копнеж за непреброден път?

Той почти се засмя на извъртените ѝ думи. Какъв отговор се надяваше да изкопчи от него?

— Точно сега единственото ми съжаление е за едно неизползвано легло — уморено предложи той.

Веднъж в манастира, по време на гръмотевична буря се беше подслонил в една дървена колиба. Докато наблюдаваше бурята, стиснал мократа дървена рамка на вратата, една светкавица беше ударила дърво наблизо. Докато зарядът разцепваше дъба, през него беше преминало усещане за сила и го беше оставило проснат на земята сред падащия дъжд. Подобно чувство го беше поразило и сега. Жената потрепна сякаш я беше ударил. За момент далечните пламъци на кладите скочиха в очите ѝ.

— Неизползвано легло и неомъжена жена. Леглото е твое по право, но жената, макар вероятно с времето да дойде при теб, не ти принадлежи напълно. Детето обаче е твое, защото то принадлежи не на онзи, който го прави, а на онзи, който го приеме.

Навсякъде около него танцуваха значения, като пръскащия дъжд, който започна да вали. С него беше примесена и лека градушка, която отскачаше от палубата и рамената на Уинтроу.

— Говориш за детето на Ета, нали?

— Дали? — Тя килна глава. — Ти ще знаеш по-добре от мен. Думите идват при мен, но смисълът им принадлежи на друг. Но забележи как го наричаш. Детето на Ета. Когато всички останали го наричат детето на Кенит.

Думите ѝ го жегнаха.

— Защо да не го наричам неин? Нужни са двама за създаването на едно дете. Стойността му не се изразява само в това, че Кенит му е баща. Когато го наричат така, те омаловажават Ета. Казвам ти го, страннице. В много отношения тя е по-подходяща да бъде майката на крал, отколкото беше Кенит да отгледа такъв.

— Трябва да останеш близо до него, защото ще си от малцината, които го знаят.

— Коя си ти? Какво си? — настоя той.

Поройният дъжд внезапно се изсипа с рев, който удави говора, а градушката стана по-едра.

— Вътре! — извика Уинтроу и поведе тичайки. Задържа вратата отворена и я зачака да го последва. Само че закачулената фигура, която побърза да се скрие от пороя не беше Янтар, а Ета. Той погледна покрай нея, но не видя никого.

Ета свали качулката си. Тъмната ѝ коса беше прилепнала за скалпа, а очите ѝ бяха широко отворени. Тя затаи дъх. Гласът ѝ изникна от дълбините на душата ѝ.

— Уинтроу. Имам да ти казвам нещо. — Пое си още един дъх. Внезапно сбърчи лице и по него, заедно с дъжда, започнаха да се стичат сълзи. — Не искам да отгледам това дете сама.

Той не я пое в обятията си. Беше по-умен от това. Но думите му дойдоха с лекота.

— Обещавам, че няма да ти се наложи.

Той я нападна в мрака, тежестта му я притисна надолу. Скова я страх. Алтея се задъха за въздух, опитваща се да изкрещи. Не можеше даже да изписка. Замята се в опит да му избяга, но успя единствено да удари главата си в стената. Нямаше въздух. Не можеше да го пребори. С удивително усилие освободи едната си ръка и го удари.

— Алтея!

Възмутеният му вик я събуди. Тя рязко се върна в съзнание. Сивотата на ранна зора се процеждаше през счупения прозорец. Брашън седна изправен в леглото, хванал се за лицето. Тя успя да вдиша, сетне прокара задъхано още един дъх. Прегърна се здраво, опитвайки се да успокои собственото си треперене.

— Какво? Защо ме събуди? — настоятелно попита тя. Опита се да улови съня си, но намери единствено разкъсаните краища на терзание.

— Защо аз събудих теб? — Брашън гледаше невярващо. — Едва не ми счупи челюстта!

Тя преглътна пресипнало.

— Съжалявам. Мисля, че сънувах кошмар.

— Предполагам — саркастично се съгласи Брашън. Той я погледна и тя ненавиждаше как очите му омекнаха съчувствено. Не искаше съжалението му. — Вече добре ли си? — попита нежно. — Каквото и да беше, трябва да е било доста зле.

— Беше просто сън, Брашън — отхвърли загрижеността му тя.

Той погледна встрани, прикриващ чувствата си.

— Е, тогава… Предполагам, че вече е утрин, или почти. Ще взема направо да ставам. — Гласът му беше безизразен.

Тя се принуди да се усмихне.

— Вече е друг ден. Трябва да е по-добър от вчерашния. — Изправи се и се протегна. Всяко мускулче я болеше, главата ѝ туптеше и леко ѝ се гадеше. — Все още съм изморена. Но очаквам с нетърпение да отплаваме. — Това поне беше вярно.

— Браво на теб — изръмжа ѝ Брашън. Обърна ѝ гръб. Отиде до сандъка си с дрехи и започна да рови из него. Днес тя щеше да си получи кораба обратно. Нищо чудно, че беше изпълнена с очакване. Радваше се за нея. Наистина, радваше се. Спомняше си какво е да се изкачи до командването. Намери риза и я измъкна. Тя щеше да се справи добре. Гордееше се с нея. Тя се беше радвала за него, когато беше поел управлението на Парагон. Сега той се радваше за нея. Честно. Обърна ѝ гръб. Тя приклекна на пода до чантата си, заобиколена от разпилени дрехи. Погледът, който му хвърли, беше измъчен. Изглеждаше толкова повехнала, че Брашън изпита прилив на разкаяние. — Съжалявам, че съм толкова рязък — каза навъсено. — Просто съм много изморен.

— И двамата сме изморени. Няма нужда да се извиняваш. — После се усмихна и му предложи: — Можеш да се върнеш обратно в леглото. Няма съществена причина, поради която и двамата да ставаме толкова рано.

Нима това трябваше да го накара да се чувства по-добре? Че тя беше склонна просто да си тръгне и да го остави да спи в леглото си? Това твърде силно му напомни за грубия начин, по който се бяха разделили в Кандило. Може би просто така Алтея Вестрит казваше довиждане на мъжете си.

— Трябва да си проспала тази част снощи. Уинтроу ни предупреди, че всички ще трябва да станем рано, за да хванем прилива и да преминем безпрепятствено. Симой е добър моряк, но искам аз самият да изкарам Парагон от този лабиринт.

— Мисля, че мога да лавирам толкова добре, колкото и ти. — Тя леко се поклати на пети, за да му отправи оскърбен поглед.

— Знам, че можеш — излая ѝ обратно. — Но това няма да е от особена полза за Парагон, щом се намираш зад руля на Вивачия — изрепчи се той.

Алтея го погледна с празен поглед. После изражението ѝ се промени. Осени я разбиране.

— О, Брашън. — Тя се изправи на крака. — Мислеше си, че днес си заминавам. На Вивачия.

— Не е ли така? — Ненавиждаше леката дрезгавост в гласа си. Погледна я начумерено, като отказваше да се надява.

Тя бавно поклати глава. Видя отблясък на загуба в очите ѝ.

— Там няма място за мен, Брашън. Вчера ми се изясни. Винаги ще я обичам, но тя е корабът на Уинтроу. Да му я отнема би било… идентично с онова, което Кайл причини на мен. Грешно.

Той напасна думите.

— Значи оставаш на Парагон?

— Да.

— И с мен?

— Така предполагах. — Тя килна глава към него. — Мислех, че и двамата искаме това. Да бъдем заедно. — Сведе поглед. — Знам, че аз го искам. Въпреки че губя живия си кораб, знам, че искам да съм с теб.

— Алтея, толкова съжалявам. — Брашън се опита да овладее изражението си. — Наистина, така е. Знам какво значеше за теб Вивачия, какво все още означава за теб.

В очите ѝ едновременно заблестяха развеселеност и раздразнение.

— Ще изглеждаш по-искрен, ако спреш да се хилиш.

— Бих, стига да можех — искрено я увери той. Тя направи три крачки и се озова в обятията му. Той я прегърна. Оставаше с него. Искаше да остане с него. Всичко щеше да е наред. За известно време просто я прегръщаше. След един продължителен момент я попита: — И ще се омъжиш за мен? В Бингтаун, в Търговската зала?

— Такъв беше планът — съгласи се тя.

— О.

Тя погледна нагоре към лицето му. Очите и сърцето му бяха така разтворени за нея в този момент. Алтея видя цялата несигурност и болка, които несъзнателно му беше причинила. Изобщо не беше имала подобно намерение. Той ѝ се усмихна и тя успя да му се усмихне в отговор. Хватката му около нея се стегна и тя устоя на порива да се освободи внимателно от нея. Това беше Брашън. Обичаше го.

Пое си дъх. Никога не си беше представяла, че ще ѝ се наложи да изтърпява допира му. Но този път, само този път, щеше, и за двама им. Можеше да се отпусне и да го понесе. Той се нуждаеше от това уверение в любовта ѝ. А тя се нуждаеше да си докаже, че Кенит не я беше унищожил. Само този път можеше да симулира желание. За доброто на Брашън. Тя вдигна устата си към неговата и му позволи да я целуне.

Пролет

Глава тридесет и осма

Град Джамаилия

Покоите ѝ бяха отвъд всичко, което Малта си беше представяла. Независимо накъде извърнеше очи, виждаше разкош. Горските стенописи преливаха в бледосин таван с птици и пеперуди в полет. Дебелите килими под краката ѝ бяха зелени като мъх, а непрестанно течащата вода, от която се надигаше пара, бълбукаше в огромна вана, обрамчена с мраморни водни птици и прикрита от стена саксийни тръстика и папур. И това беше само стаята за преобличане.

Огледалото до тоалетната ѝ масичка беше по-голямо от нея. Нямаше представа какво съдържат половината от малките шишенца с козметика и мазила. Не ѝ се и налагаше. Това беше работа на трите прислужници, които умело ги втриваха в кожата ѝ.

— Ако на милейди ѝ е угодно, дали би повдигнала веждите си, за да мога да подчертая очите ѝ по-добре? — благо се поинтересува една от тях.

Малта вдигна ръка.

— Добре са както са, Елиз. И трите се справихте чудесно. — Никога не си беше помисляла, че ще ѝ омръзне да се суетят около нея, но беше готова за малко време насаме. Усмихна се на жените около себе си в огледалото. Елиз беше обръснала един участък от собствената си тъмна коса. Там, украсен с червено стъкло, почиваше гребен, имитиращ белега на Малта. Другите две млади жени бяха изскубали веждите си и ги бяха заменили с искряща козметика, направена от люспест седеф и оцветител. Едната беше избрала червен цвят в чест на Малта. Веждите на другата проблясваха в синьо. Малта се зачуди дали това не беше опит да поласкаят Рейн.

Още един поглед в огледалото я увери, че никакви козметични опити не могат да ги накарат да изглеждат така екзотично като нея. Малта се усмихна на себе си, наслаждавайки се как светлината се движеше по люспите ѝ. Тя завъртя бавно глава от едната на другата страна.

— Чудесно — повтори. — Всички сте свободни.

— Но, милейди, чорапите и пантофките ви…

— Сама ще си ги обуя. Вървете. Или искате да повярвам, че няма млади мъже, които тази вечер нетърпеливо се надяват да бъдете освободени няколко мига по-рано?

Усмивките, срещнали нейната в огледалото, ѝ показаха, че беше отгатнала правилно. Голям бал като този създаваше въодушевление сред всички нива на сатрапския палат. В не по-малко от четири отделни бални зали щеше да има танци — за всяко ниво на аристокрацията, и Малта знаеше, че вълнението и блясъкът щяха да разпрострат празненството и в залата на прислугата. Това, че беше третото подобно празненство за по-малко от месец, не изглеждаше да помрачава ентусиазма на никого. Никой не искаше да пропусне шанса още веднъж да зърне печалната, деликатна красота на кралицата на Пиратските острови, камо ли да подмине възможността да види как двамата Древни танцуват заедно. Отскоро сдобили се с влияние съветници и благородници на Джамаилия щяха да се съберат за пореден път, за да ласкаят и възвеличават младия сатрап, който така храбро се беше отправил на приключение сред дивия свят, след което се беше върнал у дома с такива нови, възвишени съюзници. Тази вечер щеше да е последната им възможност за това. Утре тя и Рейн щяха да отплават на Вивачия с Уинтроу и кралица Ета. Утре най-накрая щяха да поемат към дома.

Малта нахлузи чорапите си, а после и малките атлазени пантофки. Докато завързваше втората, я погледна по-внимателно. Опита се да си спомни колко трагично беше било да няма нови пантофки за първия си бал. Изпита съчувствие към момичето, което беше била, макар че поклати глава заради невежеството ѝ. Взе белите дантелени ръкавици от тоалетната си масичка. Те стигаха до лактите ѝ и бяха така хитро замислени, че да позволяват на сияещата ѝ в алено люспеста кожа да прозърта загатващо през дантелата. Предния ден една от прислужниците ѝ ѝ беше казала, че сега в базара продаваха ръкавици с проблясващи добавки, които да имитират ефекта.

Малта се погледна невярващо в огледалото. Всички, всички мислеха, че е красива. Роклята ѝ беше смеска от бяло със скрити ивици от червен плат, които щяха да проблясват единствено когато Рейн я завъртеше на дансинга. Шивачката, която я беше ушила, ѝ беше казала, че идеята ѝ е дошла по време на сън с дракони. Тя постави ръце на тънката талия на роклята и се завъртя пред огледалото, като почти падна, докато се опитваше да извърти глава, за да зърне проблясъка на червеното. После, смеейки се на собствената си безразсъдност, напусна стаята.

Скоро след това почука два пъти на една врата и смело нахълта вътре.

— Ета? — попита тихо полумрака.

— Тук съм — отвърна кралицата на Пиратските острови.

Малта прекоси набързо тъмната стая и влезе в огромната съблекалня на Ета. Гардероби стояха отворени, по столовете и пода бяха пръснати рокли, а Ета седеше по долни дрехи пред огледалото.

— Къде са прислужниците ти? — предпазливо попита Малта. Уинтроу я беше предупредил за нрава на Ета. Самата Малта никога не беше виждала гнева ѝ, само черните дълбини на мъката ѝ.

— Отпратих ги — нехайно каза Ета. — Дрънкането им беше влудяващо. „Опитайте това ухание, нека прикрепим косата ви по този начин, зелено ли ще носите, синьо ли ще носите, о, милейди, не черното, не отново.“ Като много пискащи чайки, всички идващи да се хранят с трупа ми. Отпратих ги.

— Разбирам — меко каза Малта. Отвори се втора врата и неочаквано се появи Майка, носеща поднос. На него имаше чайник, от който се издигаше пара, и подходящи чашки. Беше чудесен сервиз, бял с цветчета, целите в синьо. Майка измърмори тих поздрав към Малта и остави подноса на тоалетната масичка. Бледосините ѝ очи се задържаха привързано върху Ета. Говореше си сама, докато ѝ наливаше чай — нежна върволица от думи, успокояваща като мъркането на котка. Ета като че слушаше, макар Малта да не можеше да намери смисъл в звуците. Тогава кралица Ета въздъхна, взе чашката и отпи. Въпреки положението на Майка в двора, тя беше отказала титла и собствени покои. Вместо това споделяше покоите на Ета и ѝ помагаше при всяка възможност. Малта мислеше, че подобно постоянно внимание ще я докара до ярост, но изглежда, Ета извличаше от него утеха. Кралицата на Пиратските острови остави чашката си.

— Отново ще облека черната — каза, но сега в гласа ѝ имаше единствено тъга; никакъв гняв или горчилка. С въздишка, тя се обърна обратно към огледалото. Малта откри черната рокля и отърси изчистените ѝ линии. Ета я носеше, за да оплаче Кенит, както носеше и малката му миниатюра, завързана около китката ѝ, като единствено бижу заедно с обиците, които ѝ беше подарил. Явно не осъзнаваше, че трагичната непринуденост на облеклото и държанието ѝ беше запленила драматичния интерес на всеки поет в Джамаилия.

Седеше пред огледалото, но гледаше надолу към ръцете си, докато Майка сресваше лъскавата ѝ черна коса и я вдигаше и прикрепяше с фиби със скъпоценни камъни. Ета щеше да протестира срещу подобна украса от всеки друг, но докато го правеше, Майка тананикаше лека, успокояваща мелодийка. Когато приключи, тъмната коса на Ета беше нощно небе за двайсетина искрящи звезди. После Майка взе едно шише с благоухания и напръска шията и китките ѝ.

— Лавандула — тихо каза Ета. Гласът ѝ се пречупи. — Кенит винаги е харесвал това ухание. — Тя внезапно сведе глава в ръцете си. Майка хвърли поглед към Малта. Щом възрастната жена се отдръпна към отсрещната страна на стаята и се зае да окача наново дрехите, Малта смирено ѝ помогна.

Когато вдигна глава, по лицето на Ета нямаше следи от сълзи. Изглеждаше изтощена, но все пак успя да се усмихне.

— Предполагам, че трябва да се облека — предаде се тя. — Предполагам, че тази вечер трябва отново да бъда кралицата.

— Уинтроу и Рейн ще ни чакат — съгласи се Малта.

— Понякога — довери Ета, докато Малта закопчаваше редицата дребни копченца нагоре по гърба ѝ, — когато съм най-обезкуражена, ако отделя момент за себе си, кълна се, че мога да го чуя как ми говори. Казва ми да бъда силна в името на детето, което нося.

Майка изломоти кротко съгласие, докато донасяше чорапите и пантофките на Ета.

Ета продължи да говори тихо, почти унесено.

— Вечер, точно преди да заспя, често чувам гласа му. Той ми говори — любовни думи, поезия, добър съвет и насърчение. Кълна се, че това е единственото, което ми помага да не полудея. Чувствам, че някак най-добрата част от Кенит е все още с мен. Че винаги ще бъде с мен.

— Сигурна съм, че е — с лекота отвърна Малта. Наум се зачуди дали и тя беше толкова сляпа за недостатъците на Рейн. Образът на Кенит, който Ета си спомняше, не съвпадаше с този от спомените на Малта. Беше почувствала единствено тръпка на облекчение, когато беше видяла увития в платно труп на Кенит да напуска палубата на Вивачия, за да се плъзне под солената вода.

Ета се изправи. Черната коприна зашумоля около нея. Бременността още не ѝ личеше, но всички знаеха за нея. Кралицата носеше наследника на крал Кенит. Никой не подлагаше на съмнение правото ѝ да властва на негово място, както и никой не подлагаше на съмнение привидната младост на мъжа, който командваше флотата му. По пиратска традиция Уинтроу беше наследил позицията на Кенит чрез вот на капитаните му. Малта беше чула, че бил единодушен.

Уинтроу и Рейн ги чакаха в края на стълбището. Брат ѝ губеше при сравнение с Дъждовника. Стегнато скроената му куртка не правеше нищо, за да прикрие слабото му телосложение. Строгото му облекло го караше да изглежда дори по-млад, отколкото беше, докато човек не забележеше очите му. Тогава напълно подхождаше на Ета. Както винаги, носеше черно като нея. Малта се зачуди дали наистина го правеше, за да оплаче пирата, или просто за да допълва Ета и да ги отличи като двойка.

В края на стълбището пиратската кралица спря за момент. Малта я наблюдаваше как си поема дъх сякаш се стягаше. После постави пръсти върху предложената от Уинтроу ръка и вирна брадичка. Докато тя се понасяше надалеч, опряла се на ръката на Уинтроу, Малта стисна устни и се смръщи.

— Нещо тревожи ли те? — попита Рейн. Той взе ръката ѝ и сигурно я положи върху предмишницата си. Топлината на ръката му подсигури закопчалката ѝ.

— Надявам се брат ми да стане по-висок — промърмори тя.

— Малта! — порица я той, но после се усмихна. Трябваше да вдигне поглед към него и тя обожаваше това. Джамаилската мода наистина много отиваше на Рейн. Тясноскроеното му индигово сако само подчертаваше широките му рамене. Бялото на маншетите и яката му контрастираше отлично със загорялата му кожа. Бели панталони и черни ботуши до коленете завършваха тоалета му. На ушите си носеше малки златни халки, всяка от които блестеше на фона на лъскавите черни къдрици на косата му. Тя се усмихна съчувствено към онзи, който го беше привел във вид тази вечер. Той нямаше особено търпение за лични прислужници. Извърна глава и светлината пробяга по люспите му, изтръгвайки от тях сини, светли акценти. Предвид колко тъмни бяха очите му, тя можеше да забележи скритото синьо в медните им дълбини.

— Е? — попита я. По лицето му се появи бледа руменина и тя осъзна, че дълго е стояла загледана в него.

Кимна в съгласие и двамата прекосиха заедно преддверието. Залата се разгърна около тях, високият ѝ таван се поддържаше от мраморни колони. Те преминаха под една арка и влязоха в балната зала. В единия ѝ край тихо свиреха музиканти — прелюдия към танците. В другия край, от издигнат трон, начело на тържеството стоеше сатрапът. Три от съветничките му седяха на столове, подредени пред подиума му. Един прислужник се грижеше за две кадилници от двете страни на сатрапа. Жълтият дим от билките го обгръщаше. Той се усмихна и любезно кимна на гостите си. Отделен подиум приютяваше леко по-скромно украсен трон за кралица Ета. Тя се изкачваше по стълбите сякаш я водеха към бесилка. Близо до нейния стол имаше друг, по-нисък, който очакваше Уинтроу.

Политически по-сложни бяха били разпорежданията с местата за нея и Рейн. Сатрап Косго неохотно се беше съгласил, че кралица Ета — като властващ монарх на отделно кралство, вероятно има позиция равна на неговата. Малта и Рейн обаче не бяха изявили кралски претенции за себе си. Малта непрестанно, но тихо изтъкваше, че Бингтаун е самостоятелен град държава, но не претендираше да е негов представител. Рейн също отказваше да признае, че Джамаилия има някаква власт над Дъждовните земи, но не беше техен посланик пред сатрапа. Те по-скоро представяха интересите на дракона Тинтаглия и вида ѝ. Очевидно не бяха кралят и кралицата на драконите, нито благородници отдалеч и вследствие на това не им се полагаха тронове или каквато и да било въздигнатост. Това, че Косго ги беше поставил на повдигнати столове върху украсен с гирлянди подиум, се дължеше колкото на желанието да ги уважи, толкова и на жаждата му да покаже новите си, екзотични съюзници. Това глождеше повече Рейн, отколкото Малта. Нейният прагматизъм беше надвил неодобрението ѝ спрямо показността. За нея нямаше значение защо сатрапът ѝ отдаваше тази отличителност; интересуваше я единствено в съзнанието на всеки благородник, който ги видеше, да изразява въздигнатото им положение. Това можеше единствено да увеличи възможностите им за преговаряне.

Беше използвала пълния капацитет на това средство. След като монополът на сатрапа върху износа на Бингтаун беше преустановен, се бяха появили много занаятчии, нетърпеливи да установят нови връзки с градовете на Търговците. Настоящата мода, която благоприятстваше екзотичната им външност, дори беше мотивирала поток от запитвания за търгуване и възможности за заселване в Дъждовните земи. Рейн им беше отговорил консервативно, като им беше напомнил, че не може да говори от името на Съвета на Дъждовниците. Няколко предприемачи и търсачи на приключения бяха предложили да заплатят високи цени, за да си запазят място на борда на Вивачия по пътя ѝ към дома. Уинтроу се беше справил с това, като беше изтъкнал, че Вивачия е флагманският кораб на Пиратските острови, а не на Дъждовните земи. Макар да осигуряваше превоз за връщането на Древните, Вивачия не беше на разположение за наемане. Той им предложи да потърсят други кораби, отправили се към Бингтаун.

След като змиите вече не представляваха опасност и калсидската заплаха беше намаляла значително, всички те предвиждаха засилен превоз на стоки и пътуване между градовете си. Малта беше прекарала един дълъг следобед прехвърляйки суми с лорд Фердио. Резултатът показваше и на двама им, че хазната на сатрапа всъщност щеше да спечели повече от това ново споразумение, отколкото от досегашната му задушаваща хватка върху Бингтаун. Увеличеният поток на кораби през Вътрешния проход, свободната търговия с Пиратските острови и повишеният брой плавателни джамаилски съдове, печелещи от търговията с Бингтаун и места отвъд, можеше да измъкне града от спускането му по спиралата на застоя. Това беше преди Фердио да започне да пресмята евентуалните печалби от свободното продаване на стоки от Южните острови на различните северни пазари. Бяха представили откритията си пред Косго, който известно време се беше усмихвал и кимал, преди да се отдаде на скуката.

Сатрап Косго се беше променил, помисли си Малта, докато приближаваха трона му, но не достатъчно, че да я впечатли с искреността си. Върнал се сред богатство и комфорт, жени и опиати, той отново беше възприел целия маниеризъм на хилавия младеж, когото беше срещнала за първи път в Търговската зала на Бингтаун. И въпреки това беше склонна да приеме думата на онези, които го познаваха от години, че преобразяването му беше истински забележително. Докато правеше реверанса си, а Рейн — поклона си, сатрапът склони сериозно глава в признание.

— И така. Това ще е последната ни вечер заедно, приятели мои.

— Осмеляваме се да се надяваме на противното — гладко отвърна Малта. — Несъмнено в идните дни ще се върнем към чудесата на град Джамаилия. Може би някой ден велеславният сатрап ще поеме на ново пътешествие към Бингтаун или Трехог.

— Ох, опазил ме Са! Но ако дългът ми го налага, ще го сторя. Нека не се казва, че сатрап Косго се бои от тежките условия на пътуването. — Той се приведе леко напред. Направи вял жест на раздразнение към прислужника и мъжът незабавно опресни тлеещата отвара в месинговите държачи. Пипалата на дима отново се застелиха гъсто. — И все пак вие сте решени да отплавате утре.

Рейн проговори:

— Решени? Велеславни сатрапе, по-скоро кажи задължени. Както добре знаеш, сватбените ни приготовления вече бяха отложени веднъж. Едва ли можем да разочароваме семействата си за пореден път.

— Не е нужно да остават разочаровани. Можете да се ожените утре, ако желаете, в личния ми храм на Са. Ще заповядам на сто жреци да водят церемонията и шествие ще ви понесе през улиците. Това мога да ви осигуря. Сега, ако пожелаете.

— Изключително любезно предложение, велеславни. Въпреки това се боя, че трябва да откажем. Търговските порядки изискват да бъдем венчани сред собствения ни народ, със собствените ни обичаи. Мъж с ученост, култура и пътешествия като вашите несъмнено разбира, че подобни традиции се нарушават единствено с голям риск за позицията на човек. От изключителна важност са и многото съобщения за Търговците в Бингтаун и Трехог, които ни възложихте. Те трябва да бъдат доставени без повече забавяне. Не сме забравили и вестоносните гълъби, които ни осигурихте, за да може комуникацията между градовете на Търговците, Пиратските острови и град Джамаилия да се подобри.

Малта прехапа вътрешната страна на бузата си, за да не се усмихне. Беше добре, че сатрапът не знаеше мнението на Уинтроу за „миризливите цапащи същества“, които неохотно беше приел на борда на Вивачия. Джола беше предложил пай от гълъби като разнообразие от обичайното меню, но Малта беше сигурна, че птиците ще доживеят да служат като вестоносци.

Сянка на сприхавост премина по лицето на сатрапа.

— Постигна каквото желаеше: независимост за Бингтаун и Дъждовните земи. Едва-що подписах свитъците и ти си направи планове за заминаване.

— Разбира се, велеславни. Защото не заповядахте ли също така семейство Вестрит да представлява интересите на Джамаилия там? Това е задължение, което приемам изключително насериозно.

— Несъмнено ще го приемеш и като изключително изгодно — язвително изтъкна той. Наведе глава, за да вдиша по-дълбоко от дима. — Ах, е, щом трябва да си кажем довиждане, тогава се надявам това да доведе до благополучие за всички ни. — Сатрапът се облегна назад, притворил очи. Малта го интерпретира, благодарно, че са свободни.

Двамата с Рейн потърсиха собствените си места. Тя огледа зрелището на балната зала и осъзна, че няма да ѝ липсва. Е, не веднага. Най-накрая се беше преситила от забавления, танци и елегантност. Копнееше за простотата на неангажирани дни и усамотение. От своя страна, Рейн беше нетърпелив да се озове на мястото на Стария град.

Наскоро в град Джамаилия, с писма за всички им, беше пристигнала Офелия. Новините от Бингтаун бяха едновременно насърчителни и мъчителни. Потокът на хранителни продукти през Бингтаун и нагоре по реката беше постоянен и задоволителен. Младият жрец, когото Уинтроу беше препоръчал за инженер, имаше почти мистично умение за прости, но елегантни решения. Веднага щом временните шлюзове, които позволяваха на змиите да се изкачват нагоре по реката, бяха завършени, братът на Рейн беше насочил вниманието си към търсенето на развалините на града. Силдин се беше оказал изключително полезен за Бендир в това. Все още не бяха открили никакви незасегнати стаи, но Рейн беше убеден, че се дължи единствено на отсъствието му. Разпалеността на амбицията му да започне търсенето изумяваше Малта.

Той изпусна лека въздишка в отговор на настроението ѝ.

— Аз също копнея отново да съм у дома — довери ѝ. Музиката беше започнала да се засилва. Първият танц щеше да е предварително подготвено представление, само за съветничките на сатрапа. Те танцуваха заедно в негова чест, а той беше техният отсъстващ партньор, наблюдаващ ги от подиума. Тя наблюдаваше как претенциозно облечените жени преминават през улегналите стъпки. На интервали сатрапът скланяше главата си, символизирайки поклоните към съветничките си. Това порази Малта като изключително глупав обичай и прахосничество на хубава музика. Тя спря потропването на крака си. Рейн се приведе по-близо, за да е сигурен, че тя го чува. — Осигурих още двама каменоделци. Ще ни последват на Офелия. Уинтроу казва, че има няколко острова сред Пиратските, които могат да ни снабдят с камъни на разумна цена. Ако заменим дървените стени на шлюзовете с каменни, работниците, които трябва постоянно да поддържат дървото заради разяждащото свойство на реката, ще бъдат свободни и ще можем да направим така, че там да могат да акостират големи кораби. Тогава ще можем да прехвърлим тези работници към руините на града…

— Преди или след сватбата ни? — попита го сериозно тя.

— О, след — отговори пламенно. Той взе ръката ѝ. Палецът му гальовно погали дланта ѝ. — Мислиш ли, че майките ни ще допуснат нещо друго? Аз лично се съмнявам, че ще ни бъде разрешено да ядем или спим, докато не изтърпим сватбата.

— Изтърпим? — попита го с вдигнати вежди.

— Със сигурност — отвърна с въздишка. — Сестрите ми изпадали в пристъпи на възторг. Те ще посрещнат кралицата на Пиратските острови и очарователния ти брат Уинтроу. Тинтаглия е заявила, че ще бъде там — както ми беше казано, за да ни „получи“ след това. Сестрите ми настояват да се забуля за сватбата. Казват, че няма значение как се представям в Джамаилия; трябва да бъда подобаващо благоприличен за традиционната Дъждовна церемония.

— Благоприличието ти няма нищо общо с церемонията — остро му отвърна тя. Не ѝ казваше нищо, което вече да не е чувала. Когато Офелия беше навлязла в пристанището, беше донесла дебели писма за всички им. Писмото на Кефрия също беше изпълнено с планове за сватбата. — Аз също ще бъда забулена. Те празнуват сляпото ни приемане. — Глождеше я въпрос. — Ти прекара дълго време насаме с Граг Тенира. Майка ми пише, че ухажва момиче от Трите кораба. Вярно ли е?

— Двамата с дъщерята на Спарс Келтър се движат в тази посока.

— О. Жалко. Предполагам това означава, че леля Алтея е изгорила мостовете си и ще трябва да се задоволи с Брашън Трел.

— Последният път, в който ги видях, изглеждаха повече от доволни.

— Граг Тенира щеше да е по-добра партия за нея.

— Може би. По начина, по който ме гледаше, подозирам, че и тя мисли същото за теб.

— Тя гледа всички по този начин — отхвърли резервите на леля си Малта.

— По-интересни ми бяха промените в Офелия. Или по-точно липсата на такива. Тя е същият кораб, който винаги е била. Граг твърди, че няма спомени да е била дракон. Че за нея животът е започнал като Офелия. Същото важи и за Златен звън.

— Мислиш ли, че по-късно ще си спомнят?

— Не знам. — И добави неохотно: — Подозирам, че някои от драконите в дънерите от магическо дърво са загинали, преди да ги използваме. Вероятно Офелия и Златен звън нямат драконови спомени, защото създанията в тях са умрели и са взели спомените със себе си. Може да си останат каквито винаги са били. — Направи пауза. — Граг поне е благодарен. Казва, че Кендри е станал почти неуправляем. Враждебно същество, което плава единствено по повеля на Тинтаглия.

Между тях настъпи тишина. Малта направи дръзновено усилие да го разсее.

— Имам писмо и от Силдин. Почеркът му е ужасен. Той обича Дъждовните земи. Касарик обаче е цяло мъчение за него. Иска да започне да копае веднага, но брат ти не му позволява.

Рейн се усмихна горчиво.

— Спомням си, че и аз бях такъв.

Изражението му беше все още твърде замислено, че да ѝ е по вкуса.

— Прекарва твърде много време с Тинтаглия да „пазят“ пашкулите. — Тя поклати глава. — Тинтаглия казала, че само петдесет и три изглеждат да се развиват. Откъде знае, той не казва. Горкото създание. Толкова се мъчи да ги отведе у дома, а и толкова много загинаха по пътя. Тревожи се, че не всички петдесет и три ще се излюпят. Трябваше да прекарат цялата зима опашкулени и да се излюпят в разгара на лятото.

— Може би ще се излюпят в късно лято, за да компенсират закъснението си.

— Може би. О… — Тя задърпа ръката му. — Съветничките приключиха. Сега ще започнат истинските танци.

— Не искаш ли музиката да започне? — подразни я той, като се престори, че не желае да стане.

Тя разшири предупредително очи и той се изправи.

— Само искаш да се изфукаш с роклята си — обвини я тежко.

— По-лошо. Искам да се изперча с елегантния си партньор пред всички тези благородни дами, преди да го отмъкна и да го завардя като мой в далечните Дъждовни земи.

Както винаги, екстравагантните ѝ комплименти извикаха руменина по страните му. Той я отведе безмълвно към дансинга. Музикантите засвириха, джамаилските каменни барабани отмерваха темпото, докато не се включиха и другите инструменти. Рейн пое ръката ѝ и постави другата си на кръста ѝ, по джамаилски. Тя беше обяснила на Уинтроу, че това е единственият правилен начин, по който се изпълнява тази танцова стъпка, но знаеше, че той ще се мръщи на дързостта на Рейн. Те пристъпваха спокойно под звука на барабаните, докато не писнаха духовите инструменти, принуждавайки ги да се завъртят заедно. Замаяността беше прекрасна, тъй като накрая Рейн я хвана и те отново запристъпваха под барабаните, а темпото се увеличаваше.

Той я завъртя втори път, по-бързо и по-близо до тялото си.

— Не съжаляваш ли за чакането? — попита го дръзко сред уединението на танца.

— Повече бих съжалявал да рискувам законността на наследника си — сериозно я укори той.

Тя подбели очи и той се престори, че се мръщи на похотливостта ѝ.

— Нима гладният роптае срещу подготовката на пира? — попита я следващия път, когато се приближиха при завъртането. Въртяха се толкова близо, че тя почувства дъха му върху косата си. Това предизвика вече познатото разливане на топлина из тялото ѝ. Осъзна, че отново се беше случило — пространството около тях се беше разчистило в широк кръг, тъй като другите двойки бяха спрели, за да наблюдават как Древните танцуват. Той я завъртя отново, по-бързо, толкова близо, че гърдите ѝ почти го докоснаха. — Казват, че именно гладът прави храната толкова апетитна. — И добави до ухото ѝ: — Предупреждавам те, че по времето, когато стигнем в Бингтаун, вече ще съм освирепял.

Мълвенето на тълпата ѝ показа, че се въртяха толкова бързо в тези стъпки, че червените ивици в роклята ѝ вече проблясваха. Затвори очи, като му се довери да я държи в орбитата си, и се зачуди какво би могло да надскочи този възхитителен момент. После се усмихна, разбрала отговора.

Да го разкаже на Дело.

— Двамата са красиви заедно — промълви Ета.

Уинтроу рискува да ѝ хвърли кос поглед. Тя наблюдаваше танцьорите със странен глад в очите. Предполагаше, че си представя себе си в обятията на Кенит, грациозно плъзгайки се по пода както Рейн и Малта. Но не толкова разюздано, реши той. Дори пиратите имаха повече благоприличие от вятърничавата му сестра.

— Добре е, че скоро ще се женят — отбеляза сковано.

— О! Мислиш ли, че това ще сложи край на танцуването им? — саркастично го попита Ета.

Той ѝ отправи смирена усмивка. От време на време се появяваше искрица от старата Ета — като въглени, проблясващи сред затрупан огън.

— Вероятно не — примири се той. — Вярвам, че Малта е била родена танцувайки. — Докато наблюдаваше екстаза върху лицето на сестра си, щом Рейн я завъртя в танца, той допълни: — Подозирам, че и след дузина деца пак ще показва чувствата си така открито.

— Срамота — сухо го утеши Ета. Остана смълчана, докато двойката се завърташе отново, а после попита: — Всички в Бингтаун ли презират танцуването като теб?

— Аз не презирам танцуването — отговори изненадано. — Учех основните стъпки и се считах за достатъчно грациозен, преди да ме отпратят да стана жрец. — Няколко мига гледа Рейн и Малта. — Това, което правят, не е чак толкова впечатляващо. Просто могат да го правят едновременно бързо и грациозно. И са добре подбрана двойка. — Намръщи се за момент, а после призна: — И тази невероятна рокля, която Малта носи.

— Мислиш ли, че можеш да танцуваш така?

— С практика, вероятно да. — Хрумна му неочаквана мисъл. Свърза я с откритието колко глупав можеше да бъде все още. Приведе се към нея. — Ета, би ли желала да танцуваш?

Протегна разтворената си длан към нея. Тя я погледна за момент, после извърна поглед.

— Не знам как — отвърна сковано.

— Мога да те науча.

— Няма да съм особено добра. Само ще се унижа, както и партньора си.

Той се облегна обратно в стола си и заговори тихо, с което я принуди да го слуша внимателно.

— Когато се боиш да не се провалиш, се боиш от нещо, което още не се е случило. Танцуването е далеч по-лесно, отколкото четенето, особено за жена, която може безпроблемно да се движи сред такелажа. — Уинтроу зачака.

— Аз… не сега. Не на толкова публично място. — Тя достигна до признанието постепенно, тъй като признаването на каквото и да било желание ѝ беше трудно. — Но някой ден би ми харесало да се науча да танцувам.

Той ѝ се усмихна.

— Когато си готова, за мен ще бъде чест да ти партнирам.

Тя заговори много тихо и додаде:

— И ще имам рокля, която да засенчи тази.

Звездите проблясваха студено сред черното небе над тях. В контраст, жълтите светлини на Джамаилия бяха топли и близки. Отраженията им се извиваха като змийски гърбове върху диплещата се в пристанището вода. В студената пролетна вечер звуците на веселие и музика от далечните празненства долитаха слабо. На отсрещната страна на пристанището Офелия се размърда в тъмнината. Тя беше старомоден жив кораб, груба стара рибарска лодка. Миг по-късно раздрънка голяма кутия със зарове към Вивачия.

— Играеш ли? — попита подканящо.

Вивачия откри, че се усмихва на матронската фигура. Не беше очаквала да намери компанията на друг жив кораб за толкова весела, особено такъв, който претендираше, че е изгубил драконовите си спомени. Офелия не само беше добра компания, но и истински източник на бингтаунски клюки.

Още по-важното за Вивачия бяха описателните ѝ разкази за всичко, което беше видяла и чула в Трехог. Пашкулните брегове бяха далече нагоре по реката, отвъд възможностите на кораб с дълбочина като нейната, но Офелия вещо си вреше носа насам-натам и беше ненаситен слушател. Не само беше успяла да узнае всеки факт, но и всеки слух относно напредъка на змиите. Новините, които беше споделила с Вивачия, бяха и добри, и лоши, но да знае съдбата на змиите си само по себе си беше някакво успокоение. Засега най-добре служеше на вида си в Джамаилия, но напрежението беше било трудно за издържане. Офелия беше разбрала жаждата ѝ за информация относно змиите. Откакто беше пристигнала в град Джамаилия, подробните ѝ разкази бяха донесли огромна утеха на Вивачия. И все пак тя поклати глава към кутията ѝ със зарове.

— Алтея изглеждаше уверена, че си мамила, когато е играла с теб — лековато отбеляза тя.

— О, е, това е Алтея. Добро момиче, но малко подозрително. Също така не притежава най-добрата преценка на света. Все пак избра онзи ренегат Трел, когато можеше да има моя Граг.

Вивачия се засмя меко.

— Не мисля, че твоят Граг някога е имал особени шансове. По-скоро подозирам, че „онзи ренегат Трел“ е бил избран за нея преди години от Ефрън Вестрит. — При оскърбеното изражение на Офелия тя добави учтиво: — Но не изглежда да е липсвала за дълго на Граг.

Офелия кимна доволно.

— Хората трябва да бъдат прагматични относно тези неща. Те не живеят чак толкова дълго, нали знаеш. Виж, неговата Еке е добро момиче, знае как да улови живота и да направи нещо с него. Напомня ми за първия ми капитан. „Не очаквай да стоя на брега и да ти раждам деца“, каза му го точно тук, на моя бак. „Моите деца ще бъдат родени на този кораб“ каза му. И знаеш ли какво ѝ отвърна Граг? „Да, скъпа.“ Кротък като агънце. Мисля, че той знае, че е най-добре да се захваща с това, ако иска да има семейство. Хората разполагат с ограничено време, нали знаеш.

— Затова трябва да наблъскаме толкова много живеене в тези години. — Наблюдението дойде от Джек. Уханието ѝ се носеше сред пролетната вечер. Въпреки студа, тя беше боса, около глезените ѝ се виеше дълга пола. Тя се приближи смело, за да се курдиса върху парапета на Вивачия. — Добър вечер, дами — поздрави ги. Пое си дълбоко дъх, въздъхна доволно и седна, като люлееше краката си.

— Била си горе на танците! — ентусиазирано каза Офелия. — Разкажи ни. Видя ли палата на сатрапа?

— Отвън. Целият светеше като фенер на вертеп, през всеки прозорец и врата се изливаха златна лампена светлина и музика. Улиците бяха пълни с изискани карети и имаше огромна върволица народ, който влизаше важно навътре, всички облечени изтънчено като крале, без изключение. Някои бяха доволни само да стоят и да зяпат по-високопоставените, но не и аз. Дворът ми стигаше. Музиката беше весела, мъжете бяха красиви, а танците — буйни. Готвеха цели прасета на шишове и отваряха буре след буре бира. Беше най-доброто пиршество, което съм виждала в който и да било град. И въпреки всичко съм готова утре да отплаваме. Предвид всичките ѝ красиви къщи, Джамаилия е мръсно място. Ще съм доволна да излезем отново в морето и още по-доволна да видя Заграба. Разбрах, че това е моето пристанище още първия път, в който го видях.

— Пиратския град? Са да спаси всички ни. Някой чака ли те там, скъпа? — попита Офелия.

Джек се засмя шумно.

— Всички ме чакат. Просто още не го знаят.

Мръснишкият кикот на Офелия повтори нейния. Тогава корабът забеляза мълчаливостта на Вивачия.

— Защо си така замислена, скъпа моя? Липсва ти твоят Уинтроу? Той съвсем скоро ще се върне.

Вивачия се откъсна от унеса си.

— Не. Не Уинтроу. Както каза, той съвсем скоро ще се върне. Понякога е хубаво да няма други мисли, освен собствените ми. Гледах към небето и си спомнях. Колкото по-високо летиш, толкова повече са звездите. Там горе има звезди, които никога повече няма да видя. Те не значеха нищо за мен, когато небесата все още ми принадлежаха, но сега го чувствам като загуба.

— Млада си. Ще откриеш много подобни неща в живота си — самодоволно отвърна старият жив кораб. — Няма смисъл да се спираш на тях.

— Животът ми… — унесе се в мисли Вивачия. — Животът ми като жив кораб. — Тя се обърна, за да погледне Офелия с въздишка. — Почти ти завиждам. Не помниш нищо, значи нищо не ти липсва.

— Помня много, скъпа моя. Недей да омаловажаваш спомените ми само защото имат платна, вместо крила. — Тя подсмръкна. — И мога да добавя, че в живота ми няма нищо, което да презреш. Нито в твоя. Можеш да се поучиш от моя Граг. Недей да чезнеш по звездите, когато широкото море е навсякъде около теб. То, видиш ли, само по себе си е небе.

— И със също толкова звезди — отбеляза Джек. Тя скочи обратно на палубата и се протегна, докато мускулите ѝ не изпращяха. — Лека нощ, дами. Отправям се към койката си. Денят започва рано за моряците.

— И за живите кораби. Сладки сънища, скъпа моя — пожела ѝ Офелия. Докато Джек се отдалечаваше с тихи стъпки, живият кораб поклати глава. — Помни ми думите. Ще съжалява, ако скоро не се задоми.

— Не знам защо, но се съмнявам — усмихнато отвърна Вивачия. Погледна обратно към светлините на града. В сатрапския дворец Уинтроу и Ета подготвяха хората да приемат завръщането на вида ѝ. Усети неочакван изблик на гордост спрямо тях. Удивително беше, че изпитваше същото и към себе си. Усмихна се на Офелия. — Джек е твърде заета да живее. Няма да губи време в съжаления. Нито пък аз.

Глава тридесет и девета

Бингтаун

— Съветничка Серила е в приемната. — Роника влезе в стаята и любопитно се огледа наоколо.

— Сигурна ли си? — Кефрия чу безсмислеността на въпроса си веднага щом го изрече. Слезе от стола, върху който се беше покатерила, и хвърли един критичен поглед през рамо. — О, Са — промърмори на себе си. Старите завеси от стаята на Силдин — боядисани, обърнати и изгладени, все още изглеждаха като старите завеси от стаята на Силдин. Независимо какво правеше на спалнята си, тя пак щеше да бъде помещението, което беше споделяла с Кайл. Яни Купрус ѝ беше изпратила Дъждовни мебели, но прекрасните предмети бяха леки и бледи, като призраци на тежкия креват и масивните сандъци, които някога бяха запълвали стаята. Зачуди се дали да не се премести в стаята на Малта и да остави тази по-голяма спалня за случаите, в които двамата с Рейн идваха на гости.

Но вероятно това щеше да бъде жестоко. Нима тази стая нямаше да напомня на Малта за баща ѝ толкова, колкото напомняше на Кефрия за съпруга ѝ? Тя поклати глава заради жестокостта на съдбата. Горкият Кайл, да умре на палубите на Парагон, докато се бие с джамаилски моряци. И за какво? Ден по-късно онези, които го бяха убили, бяха станали техни съюзници. Алтея ѝ беше донесла вестите и ѝ ги беше съобщила с неприсъща чувствителност, когато бяха насаме.

Тя беше била неспособна да плаче. Бяха минали часове, преди да сподели новините с някой друг. За щастие, майка ѝ не беше казала нищо, а само беше свела глава. Все още ѝ беше трудно да осъзнае, че продължителното очакване в живота ѝ беше приключило.

— Съветничка Серила не умее да чака — напомни ѝ Роника.

Кефрия се стресна сякаш се събуждаше от сън. Вече имаше толкова малко време за себе си. Когато все пак се захванеше с изпълнението на задачи за себе си или с лични мисли, ѝ беше трудно да се откъсне.

— Какво може да я води насам? И то толкова рано през деня?

— Каза, че има съобщение за теб.

Сега Кефрия забеляза тревогата в очите на майка си. Рейн, Малта и Уинтроу бяха в Джамаилия. Новините можеха да са и лоши, и добри. Стомахът ѝ се стегна.

— Предполагам, че единственият начин да ги чуя, е като говоря с нея.

Забърза през коридора към приемната, майка ѝ я следваше по-бавно. Бавната милост на времето най-сетне беше довела пролетта в Бингтаун. Сезонът бе настъпил в последните няколко дни. Тежко трополящите дъждове на зимата се бяха преобърнали в по-леко пръскане. Свежи бризове бяха заменили острите ветрове. Предния ден дори беше зърнала избягало детско хвърчило да се рее, червено на фона на светлото синьо на деня. Щандовете на пазара отново бяха отворени. Хората се смееха и говореха, докато търгуваха за пореден път.

Самата пролет не можеше да реши всички проблеми на Бингтаун. Но по-мекото време беше забързало заминаването на много от недоволните Нови Търговци. Със засилените патрули на Пиратските острови срещу калсидските кораби и отсъствието на змии, пътуването щеше бързо да се върне към нормалното. Нови пристани и кейове бяха почти завършени. Кораби на Шестте херцогства, нетърпеливи да се домогнат до този нов пазар, смело се бореха с опасностите по калсидските брегове, за да донесат стоки на юг, в Бингтаун. Търговията се съживяваше, а с нея — и градът.

Тя хвърли поглед навън към преддверието, докато преминаваше. В поправените саксии започваха да никнат спасени луковици. Лози, които беше орязала като безнадеждно повехнали, сега изкарваха нови листа. Из сухите пръчки на клематиса зелени чворове обещаваха, че привидната смърт не беше самата смърт. Навсякъде животът се утвърждаваше наново.

Пролетта беше донесла и радушно приветствана промяна в менюто. Имаше свежи зеленчуци от градината, които да събудят езика, и арпаджик, който да овкусява супата с нещо друго, освен риба. Няколкото опърпани пилета, оцелели от кражби, бури и оскъдна храна, сега дращеха в търсене на насекоми и поникнали растения и отново снасяха яйца. Едно ревниво пазено гнездо обещаваше пиленца, за да попълни ятото. Годината се преобръщаше, както и късметът на рода Вестрит. Може би.

Въпреки думите на Роника, съветничка Серила седеше търпеливо в приемната. Взираше се в нищото, с гръб към яркостта на незакрития прозорец. Беше облечена умерено, по-топло, отколкото денят предполагаше, сякаш бингтаунската пролет беше нейната есен. При звука от стъпките на Кефрия тя бавно обърна глава. Изправи се, щом Кефрия влезе в стаята.

— Търговке Вестрит — поздрави я с приглушен глас. Без да дочака поздрава на Кефрия, ѝ подаде малък свитък хартия. — Имам новини за споделяне. Птицата пристигна тази сутрин.

— Добро утро, съветничке Серила. Изключително високо ценя, че споделяш услугите на пощенските си гълъби. Но самата ти да ни донесеш съобщението е несравнима чест.

Серила се усмихна сковано, но не каза нищо повече. Кефрия взе хартията от ръката ѝ и прекоси до прозореца, където имаше най-много светлина. Гълъбите не можеха да пренасят тежки товари. По необходимост, съобщенията бяха кратки и сбито написани. Джамаилските писачи бяха ненадминати в дребното писмо. Нечетлива добавка с почерка на Граг Тенира беше предназначена за Кефрия като секретар на бингтаунския Съвет. Тя примижа, за да я разчете, а после я подаде на Роника, докато разгадаваше вестите.

— Офелия пристигна благополучно. Писмата са доставени. Всичко е наред. Вивачия ще отплава скоро. — Тя вдигна поглед към майка си с усмивка. — Съдържа единствено личните ни грижи. Колко мило от страна на Граг да уреди да ни уведомят.

— Официалните новини също ви касаят — уведоми я Серила. — Моля, продължи нататък.

Дребните букви с почерка на писаря почти убягваха на погледа ѝ. Прочете ги веднъж, после още веднъж. Вдигна озадачен поглед и го измести от майка си към Серила. После заговори тихо:

— Съветничка Серила е освободена от служба на сатрапа. Той вече няма нужда от нея тук, тъй като Бингтаун е бил припознат като независим град държава. Сатрапът също така изрично оттегля всякаква власт, която тя е присвоила за себе си. Думите са… доста груби.

Роника и Кефрия размениха объркани погледи. Съветничката стоеше съвършено изправена, сдържаните ѝ черти изразяваха лека формална усмивка. Роника се осмели да каже тихо:

— Не виждам как официалните вести касаят семейство Вестрит.

Кефрия пое дъх.

— Очевидно Малта е преговаряла със сатрапа. Семейство Вестрит ще представлява интересите на сатрапството в Джамаилия. Годишната такса за тази служба е значителна. Десет сатрапса на месец. — Сумата беше щедра. Едно скромно домакинство можеше да се поддържа доста добре само с един.

За един удар на сърцето след думите ѝ последва мълчание. После Кефрия поклати глава.

— Не мога да приема това, колкото и да е щедро. Бях предложена за председател в бингтаунския Съвет. Достатъчно трудно е да преговарям честно за семейство Вестрит и в същото време да съм безпристрастна по всички въпроси, засягащи Бингтаун. Майко?

— Аз съм затрупана с по-малките ни владения. Вече не съм млада жена, Кефрия, а и последните няколко години бяха тежки за мен. Парите звучат чудесно, но какъв е смисълът да се посветя на нечии чужди интереси, за да спечеля пари, които ще трябва да похарча незабавно за поправянето на собствените ни, занемарени владения?

— Силдин е твърде малък и твърде зает със собствените си интереси. Малта ще бъде омъжена жена почти веднага след завръщането си. Освен това драконът вече изиска услугите ѝ. Уинтроу си е издълбал собствена ниша в света — бързо изключи децата си Кефрия. Погледна въпросително към майка си. — Алтея?

— О, моля те — въздъхна майка ѝ. — Освен ако не може да го направи от палубата на Парагон, няма да бъде свършено. Дори не е намерила време да слезе от кораба, за да се омъжи подобаващо.

— Проблемът е семейството на Трел — защити сестра си Кефрия. — Брашън настоя, че ще поиска ръката ѝ в Търговската зала, но те оспориха правото му. След като са се отрекли от него, той вече не е Търговец. Или така твърдят те. — Кефрия поклати глава на твърдоглавието им. — Заради баща му е. Мисля, че ако им дадем време, майка му ще го накара да размисли. Младият Керуин несъмнено беше достатъчно склонен да го приветства обратно в семейството и общността. Има слухове, че — за ужас на родителите му, се вижда с едно Татуирано момиче. Вероятно би приветствал съюзник в освобождаването от желязната хватка на баща си. Брашън и Алтея разполагаха с толкова малко време на пристанището. Може би когато се върнат, той ще може да промени мнението на баща си. Ако гордостта му му позволи да опита отново.

— Стига — тихо отвърна Роника. Нямаше да обсъждат това пред съветничката.

— Сигурна съм, че ще достигнат до някакво решение — отбеляза съветничка Серила. — Трябва да вървя, имам толкова много…

— Какво ще правиш? — попита с нисък глас Кефрия.

Серила не отговори веднага. После сви рамене.

— И без това скоро ще стане публично достояние. Всички ще узнаят онова, което Кефрия беше прекалено любезна, за да изрече гласно. Косго ме изпраща в изгнание. — Тя си пое дъх. — Той твърди, че съм престъпила клетвите си и вероятно съм била замесена в заговора. — Стисна челюсти, а после каза с усилие: — Познавам Косго. Някой трябва да поеме вината. Аз съм изкупителната жертва. Той трябва да има такава, а всички останали са се спазарили за опрощение.

— Но ти никога не си била истински част от заговора! — ужасено възкликна Кефрия.

— В политиката привидното е от далеч по-голямо значение, отколкото истината. Властта на сатрапа беше оспорена, а животът му — застрашен. Има съществени доказателства, че съм оспорила властта му за собствени цели. — Странна усмивка премина по лицето ѝ. — Истината е, че му се опълчих. Не може да ме накара да съжалявам. Ще му е твърде трудно да го понесе. Това е неговото отмъщение.

— Какво ще правиш сега? — попита Роника.

— В действителност нямам избор. Той ме изоставя без финансови средства или пълномощие. Оставам в Бингтаун като безпарична изгнаница. — Част от предишната Серила проблесна в отговора ѝ.

Усмивка изкриви устните на Роника.

— Всички от най-добрите семейства в Бингтаун са започнали така — изтъкна тя. — Ти си образована жена. Бингтаун се възстановява. Ако не можеш да си пробиеш път в подобна ситуация, тогава заслужаваш да бъдеш бедна.

— Племенницата на Рестарт ме гони от къщата — внезапно разкри Серила.

— Отдавна трябваше да си се изнесла оттам — язвително отвърна Роника. — Никога не си имала право да живееш там. — С усилие изостави тази стара дрязга. Вече нямаше значение. — Намери ли си място, където да живееш?

Беше като да заложиш капан.

— Дойдох при вас. — Тя погледна от едната към другата. — Мога да ви помогна по много начини.

Очите на Роника се разшириха, после се присвиха подозрително.

— При какви условия? — попита настоятелно.

Сковаността на Серила изчезна и Кефрия почувства, че за първи път виждаше истинския ѝ образ. Светлината на предизвикателство блестеше в очите ѝ.

— В замяна на знание и вещина. Дойдох тук, като залагах, че ще чуя онова, което току-що каза. Че не можеш честно да представляваш интересите на Джамаилия в Бингтаун. — Тя погледна от Кефрия към Роника. — Аз мога — потвърди тихо. — И мога да го направя честно. Но и доходоносно.

Кефрия скръсти ръце пред гърдите си. Беше ли изманипулирана?

— Слушам — каза тихо.

— Упълномощи ме — тихо каза Серила. — Предай ми назначението да ръководя от твое име. С години изучавах взаимоотношенията на Бингтаун с Джамаилия. Очевидно, това познание включва и взаимоотношенията на Джамаилия с Бингтаун. — Погледът ѝ отново се премести от Кефрия към Роника и обратно. Дали не се опитваше да разбере у кого е истинската власт? — А с парите, които ви предлага сатрапът, можете спокойно да си позволите да ме наемете.

— Някак се съмнявам, че това споразумение ще го удовлетвори.

— И като бингтаунски Търговки това е била основната ви грижа? Да удовлетворите сатрапа? — ледено попита Серила.

— В тези изменящи се времена поддържането на сърдечни отношения ще стане по-значимо — разсъдливо отвърна Кефрия. Мислите ѝ запрепускаха. Ако откажеше тази възможност, който друг можеше да посочи сатрапът? Това ли беше шансът ѝ да поеме контрол над ситуацията? Поне в лицето на Серила имаха човек, когото познаваха. И уважаваха, независимо колко свидно беше спечелено това уважение. Не можеше да отрече вещината на жената. Познаваше историята на Бингтаун по-добре от повечето му жители.

— Трябва ли да разбира? — попита Серила. В гласа ѝ се беше прокраднала нотка на отчаяние. Тогава внезапно застана по-изправено. — Не — обяви тя, преди Кефрия или Роника да са успели да проговорят. — Това беше страхлив въпрос. Няма да се крия от него. Той ме отхвърли като своя съветничка, изостави ме, както стори с всички други жени, вярно служили като съветнички на баща му. Това не е срамно разграничение. Постъпката му говори за неговата същност, не за моята. — Тя вдиша дълбоко и зачака.

Кефрия погледна към майка си. Тя леко поклати глава.

— Решението не е мое — проточи тя.

— Десет обещани сатрапса на месец не са десет сатрапса в джоба — замисли се Кефрия. — Боя се, че относно това имам толкова малко вяра на сатрапа, колкото винаги. И все пак, с или без финансови средства, мисля, че бингтаунският Съвет ще спечели от постоянното съветничество на Серила, касаещо Джамаилия. Ако сатрапът не уважи предложението, което ми изпраща, защото е неудовлетворен от съветника ми, това ще ми покаже, че не признава напълно правото на Бингтаун сам да урежда работите си. И ще му го кажа.

— Тогава ще посъветвам бингтаунския Съвет да наеме Серила. За да ни съветва именно в отношенията с Джамаилия. — Тя отправи спокоен поглед към бившата съветничка. — Стаята на Силдин е празна. Добре си дошла да я използваш. Ще те предупредя обаче, че се изискват две неща, за да живееш тук.

— И те са? — подкани я Серила.

Кефрия се засмя.

— Висока поносимост към риба и да не обръщаш внимание на мебелите.

Глава четиридесета

Дъждовната река

Утринният въздух беше хладен и успокояващ по лицето ѝ. Парагон се движеше с лекота с течението на реката. Докато гледаше към новия ден, Алтея знаеше, че Симой е на щурвала. Беше там повече защото му харесваше, отколкото защото умението му беше необходимо. Този участък от реката беше също толкова спокоен, колкото и палубата на Парагон. Голяма част от екипажа беше слязъл от кораба в Бингтаун. Други бяха останали до Трехог само за да си намерят там нова работа като работници. Когато напуснаха Трехог с малко повече от минималното количество, необходимо за управлението на кораба, нито Брашън, нито Алтея го бяха сметнали за голяма загуба. Щеше да е достатъчно трудно да измизерстват заплатите за останалите. Настоящата им задача беше да се върнат в Бингтаун, където ги очакваше товар камъни. Алтея подозираше, че беше набавен от разрушени владения на Новите Търговци. Щеше да се използва за подсилването на брега, където рано или късно щяха да се излюпят драконите. Драцената умело намираше работа за живите кораби, но не беше толкова способна в намирането на заплащане за екипажите им.

Алтея отърси подобни мрачни мисли от главата си и упорито се вкопчи в оптимизма. Можеше да вярва, че всичко ще мине добре, стига да не се замисляше твърде много. Прекоси главната палуба и скокна на бака.

— Добро утро! — заяви на фигурата. Огледа се наоколо, докато се протягаше. — Всеки ден си мисля, че тази джунгла не може да стане по-зелена, и всяка сутрин се будя и откривам, че съм сгрешила.

Парагон не отвърна. Но отвъд борда заговори Янтар.

— Пролет — съгласи се тя. — Удивителен сезон.

Алтея пристъпи до парапета, за да погледне надолу към нея.

— Ако паднеш в тази река, ще съжаляваш — предупреди я. — Независимо колко бързо те извадим оттам, ще пари. Навсякъде.

— Няма да падна — възрази Янтар. Една от ръцете на Парагон я държеше в шепа пред него. Тя седеше на нея, като поклащаше крака, с инструмент за дялане в ръка.

— Какво правиш? — любопитно попита Алтея. — Мислех, че е завършен.

— Така е. Това е само украса. Спираловидна резба и прочее. Върху дръжката на брадвата и бойните му доспехи.

— Какво изрязваш?

— Нападащи елени — неуверено отвърна Янтар. Неочаквано прибра инструментите си. — Вдигни ме горе, ако обичаш — помоли тя. Без да продума, фигурата я върна на палубата.

Реката беше обширен сив път, който течеше надалеч от тях. Гъстата гора на Дъждовните земи се извисяваше близо до десния борд, а от лявата страна широките води се простираха надалеч, до друга зелена стена от растителен живот. Алтея вдиша дълбоко от хладния въздух, примесен с речна вода и изобилстваща растителност. Незабележими птици звучаха сред дърветата. Някои от увивните растения, които кичеха гигантските дървета, бяха изкарали пищни лилави пъпки. Висока колона от танцуващи насекоми улавяше слънчевата светлина по неизброимите им дребни крилца. Алтея сгримасничи към блещукащата гледка.

— Кълна се, че всяка една от тези гадинки прекара нощта в каютата ни.

— Поне една от тях беше в моята стая — опроверга я Янтар. — Успяваше да жужи до ухото ми през по-голямата част от нощта.

— Ще се радвам отново да видя солена вода — отвърна Алтея. — Ами ти, Парагон?

— Скоро — разсеяно отвърна корабът.

Алтея вдигна вежда към Янтар. Дърводелката сви рамене. През последните два дни около кораба витаеше замисленост. Алтея беше готова да му даде колкото време му е необходимо. Това отложено с десетилетия завръщане у дома трябваше да е странно и мъчително преживяване. Тя не беше нито змия, нито дракон, но ежедневните загуби на змиите, докато ги насочваха на север, я бяха потресли и опечалили. Това, че змиите се хранеха с мъртвите си, независимо колко прагматична беше тази практика за съхраняването на храна и наследени спомени, я ужасяваше.

Кръжащото присъствие на Тинтаглия ги беше предпазило от калсидските кораби. Бяха предизвикани директно само два пъти. Имаше една кратка битка, на която беше сложен край, когато Тинтаглия се беше върнала, за да прогони чуждоземния кораб. Вторият сблъсък беше завършил, когато Помнещата се беше надигнала от дълбините, за да изпръска калсидския съд с отрова. Нейната смърт, помисли Алтея, се беше оказала най-тежка за Парагон. Осакатената змия беше чезнела постепенно, но смело бе продължила с миграцията си. За разлика от много от змиите, тя беше достигнала устието на Дъждовната река. Пътуването нагоре срещу течението се беше оказало отвъд възможностите ѝ. Една сутрин я бяха намерили увита безжизнено около котвената верига на Парагон.

Много бяха погинали в киселинния поток на речната вода. Както бяха пребити и изтощени, малките им наранявания се превърнаха в зеещи рани под връхлитащия наплив на сивата вода. Нито корабът, нито Тинтаглия можеха да улеснят тази последна, дълга отсечка за тях. Сто двадесет и девет змии бяха навлезли в устието заедно с тях. По времето, когато плетеницата достигна речната стълба, която Дъждовниците бяха изградили, числеността им беше намаляла до деветдесет и три. Грубите, свързани помежду си ограждения от дебели дънери спираха и отклоняваха плиткия прилив на реката, с което правеха потока достатъчно дълбок, че змиите да се изтъркалят нагоре.

Инженерните умения на Дъждовниците се бяха обединили със здравите гърбове на Търговци и Татуирани, за да създадат изкуствен канал, който водеше към древните плитчини. Тинтаглия беше надзиравала изкопаването на просребрената тиня. Нещото беше почти толкова кораво, колкото глина. Беше построено още едно ограждение от дънери и работниците се бяха трудили дълги, студени часове, старателно смесвали твърдото вещество с речната вода, докато Тинтаглия не одобри течната кал. Докато изтощените змии се мъчеха да се извлекат върху ниските брегове на реката, работниците пренасяха варели от плискащата се кал и я изливаха върху змиите.

Парагон се тормозеше, че не може да наблюдава опашкулването на змиите. Голям кораб като него не можеше да премине през плитките води. Алтея беше отишла вместо него. На нея се беше паднала задачата да му каже, че само седемдесет и девет от змиите бяха успели да завършат пашкулите си. Другите бяха умрели, телата им — твърде похабени да призоват специалните секрети, които щяха да им позволят да слепят калта в дълги нишки и да ги наслоят по себе си. Тинтаглия оповестяваше скръбта си с рев при всяка смърт, а после разпределяше похабените тела като храна сред останалите змии. Въпреки крайното си отвращение спрямо това поведение, Алтея също го мислеше за удачно. Самата драцена не изглеждаше много по-добре от змиите. Тя отказваше да задели време за лов, докато опашкулването беше в ход. В рамките на дни, искрящата ѝ кожа беше провиснала, въпреки симпатизиращите ѝ работници, които ѝ носеха птици и дребен дивеч. Подобна щедрост я пазеше жива, но не и енергична.

Опашкулването беше последвано от още работа. Увитите в кал змии трябваше да бъдат пазени от поройните дъждове на Дъждовната зима, докато обвивката не изсъхнеше. Но в крайна сметка Тинтаглия обяви, че е доволна от пашкулите. Сега, огромните калъфи почиваха на тинестия бряг на реката като гигантски семенници, скрити в безпорядък от струпани листа, вейки и клони. Тинтаглия отново сияеше, след като отново бе подела ежедневното си ловуване. Някои нощи се връщаше, за да почива до пашкулите, но все по-често се доверяваше на групата хора, които бдяха над тях от дървените си къщи. Вярна на думата си, сега драцената патрулираше над реката до устието ѝ и прелиташе над крайбрежието на Прокълнатите брегове.

Тинтаглия все още говореше с надежда за завръщането на още змии. Алтея подозираше, че това е истинската причина зад крайбрежната ѝ бдителност. Дори беше намекнала, че вероятно ще изпрати живи кораби далеч на юг, които да търсят изгубили се оцелели. Алтея възприемаше това като мерило на мъката ѝ по загубите им. Беше научила от Силдин, че не всички пашкули ще се излюпят. Винаги имаше някаква смъртност на този етап в драконовото развитие, но тези отмалели същества умираха далеч по-бързо от обичайното. Силдин, изглежда, ги оплакваше колкото Тинтаглия, макар да не можеше напълно да обясни на Алтея откъде знае кои са загинали неизлюпени.

Тя никога не беше познавала племенника си добре. В седмиците, които беше прекарала в Трехог и при разкопките на Касарик, беше видяла как той става все по-чужд. Не забелязваше само физическите промени — на моменти вече не изглеждаше като малко момче. Кадансът на гласа му и подборът на думи, когато говореше на дракона, сякаш идваха от по-зряла и чужда личност.

Единственият път, в който беше приличал на Силдин, който тя помнеше, беше когато се беше върнал мръсен и изморен от прекарания в проучвания ден с Бендир. Бяха украсили блатистата джунгла зад плажа с пашкулите с ярки платнени ивици, завързани за пръчки или клони. Цветовете бяха някакъв вид код, неразбираем за Алтея, предназначен за ориентир на бъдещи разкопки. По време на хранене Силдин и Бендир усърдно ги обсъждаха и правеха планове за усилено копаене през лятото. Тя вече не познаваше племенника си, разсъди Алтея, но беше сигурна в едно. Силдин Вестрит гореше от ентусиазъм за този нов живот, който си беше намерил. Това я радваше. Учудваше я, че Кефрия го беше пуснала. Вероятно по-голямата ѝ сестра най-сетне разбираше, че животът е, за да се живее, а не за да се пази за невидяно бъдеще. Алтея пое дълбок дъх от пролетния въздух, наслаждавайки се едновременно и на него, и на свободата си.

— Къде е Брашън? — попита Янтар.

Алтея изпъшка.

— Измъчва Клеф.

Янтар се усмихна.

— Някой ден Клеф ще благодари на Брашън, че е настоявал да изучи писмото.

— Може би, но тази сутрин това не изглежда много вероятно. Трябваше да ги оставя, защото и двамата ме влудяваха. Клеф прекарва повече време да спори защо не може да научи буквите, отколкото в опити да го направи. Брашън не му отстъпва. Момчето е схватливо относно мореплаването. Би трябвало да може да научи буквите.

— Ще ги научи — потвърди Брашън, щом се присъедини към тях. Отмести косата от лицето си с изцапана с мастило ръка. Приличаше повече на раздразнен учител, отколкото на морски капитан. — Дадох му да препише три страници и го оставих. Предупредих го, че добрата работа ще го освободи по-бързо от нескопосаната.

— Там! — прогърмя гласът на Парагон. Ненадейният му вик запрати малко ято ярки птици от извисяващата се гора към небето. Той вдигна високо голямата си ръка, за да посочи нагоре и обратно към дърветата. — Там. Това е. — Приведе се и разлюля леко целия кораб. — Симой! Силно дясно на борд!

— Ще се врежеш в сушата! — тревожно извика Брашън. Симой не беше поставил заповедта под съмнение. Корабът внезапно се извъртя към извисяващите се дървета.

— Дъното е тинесто — спокойно отвърна Парагон. — Ще ме избутате достатъчно лесно, когато ви се наложи.

Алтея сграбчи парапета, но вместо да се вреже в сушата, Парагон беше намерил дълбок, макар тесен канал с почти спокойна вода. Може би в дъждовния сезон това беше една от многото рекички, които подхранваха Дъждовната река. Сега беше сведена до пръст спокойна вода, лъкатушеща назад между дърветата. Оставиха основния канал на Дъждовната река зад себе си. Въпреки всичко, не стигнаха далеч, преди такелажа на Парагон да започне да се оплита в протягащите се клони.

— Объркваш такелажа си — предупреди го Брашън, но корабът нарочно навлезе по-навътре сред заплитащата бъркотия. Алтея размени тревожна гримаса с него. Той поклати глава към нея и запази мълчание. Парагон беше независима душа. Имаше право да командва накъде ще иде собственото му тяло. Новото предизвикателство в управлението на този кораб беше да зачита волята му и да вярва в преценката му. Дори това да означаваше да му позволи да заседне в някоя лагуна на джунглата.

Няколко моряци нададоха колебливи викове, но Симой стоеше непоклатимо зад руля. Върху тях се сипеха листа и силно разклонени клони. Стреснати птици нададоха писъци и избягаха. Корабът забави, а после спря.

— Тук сме — възторжено обяви Парагон.

— Несъмнено — кисело се съгласи Брашън, загледан нагоре към заплетената бъркотия.

— Съкровището на Игрот — ахна Янтар.

И двамата се извърнаха да я погледнат. Взорът ѝ следваше насочения пръст на Парагон. Алтея не виждаше нищо, освен тъмна купчина сред някакви древни дървета високо над главите им. Фигурата се обърна, за да ги погледне с триумфиращо изражение.

— Тя предположи първа и предположи правилно — заяви той сякаш играеха игра.

Повечето от намалелия им екипаж бяха на палубата, взрени нагоре, накъдето сочеше Парагон. Скандалната звезда на Игрот беше всечена дълбоко в кората на близкото дърво. Времето беше разширило знака.

— Най-големият улов на Игрот — заспомня си Парагон, — беше, когато превзе пратка със съкровища, предназначена за сатрапа на цяла Джамаилия. Това беше в дните, когато сатрапството веднъж в годината изпращаше данъчен кораб, който да събере дължимото му от отдалечените му селища. Бингтаун беше дал стока от Дъждовните земи, богат улов. Но на път за Джамаилия цялата баржа изчезна. Никой не я видя повече.

— Беше преди моето време, но съм чувал за това — каза Брашън. — Хората казваха, че е най-богатият товар, напускал някога Трехог. Били открити някакви зали със съкровища. Всичко беше изгубено.

— Скрито — поправи го Парагон. Той погледна отново към високите дървета. Алтея се загледа към тъмната маса, украсена с увивни и пълзящи растения, покатерили се нависоко. Обхващаше живите клони на няколко дървета.

Гласът на Парагон беше тържествуващ.

— Никога ли не сте се чудили защо Игрот искаше жив кораб? За да разполага с място, където да трупа находките си, място, което никой обикновен пират да не може да достигне. Дори някой член на екипажа да издрънкаше местоположението им, на крадците щеше да им е необходим жив кораб, за да ги вземат. Той застана тук, а моряците му се покатериха от такелажа ми към дърветата. Там построиха платформа и вдигнаха съкровището до нея. Той мислеше, че ще е завинаги в безопасност.

Брашън издаде нисък звук. В гласа му имаше ярост, докато питаше:

— Преди или след като избра това място те ослепи?

Фигурата не трепна от въпроса.

— След — каза тихо. — Така и не ми се довери. И с причина. Изгубих бройката колко пъти се опитах да го убия. Ослепи ме, за да не мога никога да намеря обратния път без него. — Отново се извърна към слисания екипаж на палубата му и бавно намигна на Янтар. — Никога не си е помислял, че някой може да ме поправи. Както и аз, в онези дни. Въпреки всичко ето ме тук. Единственият оцелял от онзи проклет екипаж. Сега е мое. И следователно ваше. — Последва вцепенена тишина. Никой не продумваше и не помръдваше.

Фигурата повдигна въпросително вежди.

— Никой ли не иска да го вземе за нас? — попита иронично.

Да му хвърлят пръв поглед беше лесната част. Да устроят подиуми и подемници през дърветата, за да пренесат нещата обратно на палубата на Парагон беше времеотнемащата част. Въпреки трудоемката работа, никой не се оплакваше.

— Що се отнася до Клеф, ще си помислиш, че Парагон специално е планирал всичко това, за да го измъкне от уроците му — изтъкна Брашън. Като чевръстата такелажна маймунка на кораба, момчето беше освободено от уроците си за тази задача.

— Ако се ухили по-широко, горната част на главата му може да падне — съгласи се Алтея. Тя изви врат, за да погледне Клеф. На гърба му, докато се връщаше по обратния път към кораба, подскачаше тежка торба. Никакви змии или рояци насекоми не бяха успели да попарят ентусиазма на момчето спрямо въжените му разходки напред-назад между кораба и платформата. — Иска ми се да беше малко по-предпазлив — притесняваше се тя.

Тя, Брашън и няколко членове на екипажа стояха върху платформа от наредени трупи. Увивните растения бяха подсилили старата конструкция с нарастващата си през годините сила, като фактически я бяха вградили в мрежата си от филизи и корени, висящи във въздуха. Сандъците и бъчвите, които съдържаха имането на Игрот, не бяха имали същия късмет. Голяма част от работния ден беше отишла в повторното събиране на изсипаното съкровище в изпразнени щайги за храна и бъчви. Разнообразието му ги удивляваше. Бяха намерили джамаилски монети и изровиха сребро измежду плячката — сигурен знак, че Игрот беше скътал тук не само Дъждовното съкровище. Някаква част от трофеите му не беше оцеляла. Имаше отдавна плесенясали останки от гоблени и килими и купища железни пръстени връз изгнилата кожа, която някога беше изграждала бойните ризи. Оцелялото далеч надминаваше онова, което беше загубено. Брашън беше видял украсени със скъпоценни камъни чаши, изумителни мечове, които все още блестяха ярко, щом бъдеха извадени от филигрираните им ножници, огърлици и корони, статуи и вази, игрови дъски от слонова кост и мрамор с искрящи кристални игрални фигури и други предмети, които не можеше да оприличи. Имаше и по-скромни предмети, от подноси и фини чаени чашки до издялани гребени за коса и фиби със скъпоценни камъни. Измежду придобивките от Дъждовните земи имаше комплект от деликатно издялани дракони с тънки слоеве от скъпоценности за люспи и семейство от кукли с люспести лица. Брашън прибираше внимателно тези последни предмети в кошницата за лук от камбуза на Парагон.

— Мисля, че това са музикални инструменти или поне каквото е останало от тях — умуваше Алтея.

Той се обърна, докато опъваше гърба си, за да види какво прави. Тя беше коленичила и вадеше предмети от един голям сандък, който се беше сцепил по шевовете. Алтея вдигна верига кристали, които дрънчаха и звънтяха сладко едно в друго, докато тя ги освобождаваше от гробницата им, и се усмихна, когато се обърна да ги покаже. Беше забравила, че косата ѝ е натежала от мрежичка със скъпоценности. Движението улови блещукаща слънчева светлина в косите ѝ. Тя го заслепи. Сърцето му запя.

— Брашън? — оплака се миг по-късно тя. Той осъзна, че все още се е втренчил в нея. Без да продума, стана и отиде при нея. Вдигна я на крака и я целуна, без да го е грижа за толерантните усмивки на двама моряци, които загребваха разпръснати монети и ги изсипваха в големи платнени торби. Той я задържа в обятията си, все още наполовина смаян, че може да го направи. Придърпа я по-близо.

— Никога не си отивай от мен — каза дрезгаво в косата ѝ.

Алтея извърна глава нагоре, за да му се ухили.

— Защо бих оставила богат мъж като теб? — подразни го тя. Постави ръце на гърдите му и нежно го избута от себе си.

— Знаех си, че си хвърлила око на богатството ми — отвърна той и я пусна. Сдържа една въздишка. Винаги искаше да се отдръпне от него, преди да е готов да я пусне. Предполагаше, че такава беше независимата ѝ природа. Отказваше да се притеснява, че започва да ѝ омръзва. И все пак, не бе изглеждала твърде разочарована, когато не беше могъл да уреди сватбата им в Търговската зала. Може би не искаше да е чак толкова неизменно свързана с него. После се порица за неспирните съмнения и недоволство. Алтея все още беше до него. Това беше повече, отколкото някога беше имал в живота си, и за него струваше повече от това непостижимо изобилие от съкровища.

Той се озърна около платформата, на която стояха, а после вдигна очи към подобната конструкция в две близкостоящи дървета.

— Тази плячка ще напълни трюма на Парагон. Игрот го е довел тук, натежал със съкровища и така и ще си тръгне. Опитвам се да си представя как това ще промени нещата за нас и не мога. Увличам се в чудото на отделните предмети.

Алтея кимна.

— Не мога да го свържа със себе си. Основно мисля как ще се отрази на други. На семейството ми. Мога да помогна на майка да възстанови дома ни. Няма да е необходимо Кефрия да се тревожи толкова много за семейните финанси.

Брашън се ухили.

— Моите планове засягат предимно Парагон. Нови прозорци. Нов такелаж. Услугите на добър производител на платна. После — нещо за нас. Нека предприемем пътешествие на юг към Островите на подправките. Бавно пътуване, изследователско, без графици и необходимост от печалба. Искам отново да посетим пристанищата, които не сме виждали, откакто баща ти беше капитан на Вивачия. — Той внимателно наблюдаваше лицето ѝ, докато добавяше: — Бихме могли да се срещнем с Уинтроу и Вивачия. Да видим как се справят.

Наблюдаваше я как го обмисля. За Алтея посещението на най-южните търговски острови щеше да означава завръщане в пристанищата от пътешествията ѝ в детството. Може би там можеше да се освободи от част от постоянното съжаление, което хвърляше сянка отгоре ѝ. И може би виждането на Уинтроу и Вивачия можеше да прогони някои призраци. Ако видеше, че корабът ѝ е доволен и в добри ръце, щеше ли това да снеме тежестта от сърцето ѝ? Той отказваше да се бои от подобна среща. Колкото и да го болеше да признае, ако скоро не успееше да разсее меланхолията ѝ, може би щеше да е по-добре да я пусне да си иде. Не че не се усмихваше и смееше. Правеше го. Но усмивката и смехът ѝ винаги избледняваха твърде скоро в тишина, която го изключваше.

— Би ми харесало — призна тя, връщайки го обратно към себе си. — Ако успеем да убедим Парагон. Същевременно можем да търсим змиите на Тинтаглия.

— Чудесно — каза с престорена сърдечност. — Значи така ще направим. — Вдиша дълбоко и вдигна очи. Краткият пролетен ден беше към края си. През преплетените клони по върховете на дърветата можеше да зърне буреносни облаци. Тази нощ зимата можеше да направи кратко завръщане. — Най-добре всички да се върнем на кораба за през нощта — реши той. — Смрачава се бързо и не виждам смисъл да рискувам придвижването на човек или съкровище.

Алтея кимна.

— Така или иначе ще искам да видя как са го поместили. — Тя се обърна към другите: — Последно товарене, мъже. Утрото е достатъчно скоро, та да приключим с това.

Тя излезе на палубата в мрака, носеща фенер. Парагон не се обърна да види кой е. Разпозна леките босоноги стъпки на Янтар. Тя често идваше при него нощем. Бяха провели множество нощни разговори. Също така бяха споделили и много вечери без приказки, доволни да оставят звуците на нощните птици и течащата река да останат необезпокоявани. Обикновено ръцете ѝ върху парапета му излъчваха към него покой. Тази вечер тя окачи фенера на една кука и постави нещо на палубата му, преди да се облегне на перилото.

— Нощта е прекрасна, нали?

— Да. Но няма да е така за дълго, не и за теб. Този фенер ще привлече всяко насекомо, което лети. Точно преди буря са най-нагъсто. Задръж се по-дълго и ще те нахапят навсякъде.

— Трябва ми само за малко. — Тя пое дъх и той долови как я обзема необичайно вълнение. Звучеше почти нервна. — Парагон, по-рано ти предложи да споделиш съкровището си с нас. Намерих нещо сред него, нещо, което отчаяно копнея да притежавам.

Той погледна назад към нея. Беше по нощната си риза — дълго, свободно облекло, което достигаше до голите ѝ крака. Неравномерната ѝ коса падаше свободно до раменете ѝ. Змийските изгаряния все още си личаха, мъртво бяло на фона на златната ѝ кожа. Вероятно времето щеше да заличи тези белези или поне така му харесваше да мисли. Под светлината на фенера очите ѝ блестяха. Откри, че отвръща на усмивката ѝ.

— И какво е това съкровище, което трябва да притежаваш? Злато? Сребро? Старинно бижу на Древните?

— Това. — Тя се наведе към груба конопена торба в краката ѝ, разгърна отвора ѝ и бръкна вътре. Извади резбована дървена диадема. Държеше я почти почтително, докато я въртеше в ръце. После дръзновено се увенча с нея и вдигна поглед към него. — Протегни се сред драконовите си спомени, ако можеш. За мен. Помниш ли това?

Той я гледаше безмълвно и тя отвърна на взора му. Зачака. Короната беше украсена с главите на птици. Не. Петли. Повдигна вежда към нея. Със съжаление Янтар свали короната и му я подаде. Парагон я взе внимателно в ръцете си. Дърво. Резбовано дърво. Поклати глава над него. Злато и сребро, скъпоценности и изкуство. Беше ѝ предложил да избира измежду богатствата на Прокълнатите брегове. И какво избираше дърводелката? Дърво.

Тя отново се опита да подбуди у него отговор.

— Някога е била позлатена. Виждаш ли? Все още можеш да видиш парченца позлата, уловени в детайлите на петльовите глави. И има места, където да бъдат поставени пера за опашките, но те отдавна са изгнили.

— Помня я — каза колебливо. — Но това е всичко. Някой я носеше.

— Кой? — притисна го настойчиво тя. Той ѝ я подаде и отново поклати глава. Тя махна косата от очите си, след което за пореден път постави петльовата корона на главата си. — Някой като мен? — попита обнадеждено.

— О! — Направи пауза, мъчейки се да си я спомни. — Съжалявам — каза, след като най-сетне поклати глава. — Тя не беше Древна. Това е всичко, което мога да си спомня за нея. — Жената, която я носеше, беше била бяла като мляко. Изобщо не приличаше на Янтар.

— Всичко е наред — увери го припряно, но той долови разочарованието ѝ. — Ако не възразяваш, бих искала да я задържа.

— Разбира се. Другите възразиха ли?

— Не съм ги питала — отговори смутено тя. — Не им дадох тази възможност. — Отново свали короната. Очите и пръстите ѝ заскитаха обичливо по резбата.

— Твоя е — потвърди Парагон. — Вземи я със себе си, когато тръгнеш.

— Ах. Значи си се досетил, че си тръгвам.

— Да. Няма дори да останеш с мен до разгара на лятото? Тогава ще се върна тук, за да съм наблизо, когато драконите се излюпят.

Пръстите ѝ проследиха детайлите на резбованите птичи глави.

— Изкушавам се. Може и да го сторя. Но в крайна сметка мисля, че отново трябва да отида на север. Имам приятели там. Не съм ги виждала от много отдавна. — Тя снижи глас: — Гложди ме подозрение. Мисля, че трябва да ида и още малко да се помеся в живота им. — Тя се засмя с фалшива лекота. — Надявам се, че с тях ще ми провърви повече, отколкото тук долу. — Изражението ѝ стана тревожно. Неочаквано се покачи върху парапета и каза меко: — Качи ме горе.

Парагон се пресегна през рамо и ѝ предложи дясната си ръка. Янтар се покатери в нея и той се обърна и се загледа умислено в плетеницата на джунглата. Беше по-лесно да извърне поглед от светлината и да се взре в тъмното. По-спокойно. Внимателно се размърда, докато не скръсти ръце пред гърдите си. Тя седна върху скръстените му ръце с детинско доверие и приятелски се облегна на него. Навсякъде около тях нощните насекоми издаваха пронизителни звуци. Голите ѝ крака висяха надолу.

Винаги тя беше била онази, която смееше да зададе въпросите, останали неизречени от другите. Тази вечер имаше още един.

— Как умряха всички те?

Отлично знаеше какво има предвид. Беше безсмислено да се преструва в обратното. А и вече беше безсмислено да пази тайна. Почувства се почти добре да го сподели с някого.

— Магическо дърво. Кенит запази парче от лицето ми. Едно от задълженията му беше да помага в готвенето. Пусна го във врящата супа. Почти целият екипаж на Игрот умря от него. — Усети я как се присви отвратено.

Опита се да я накара да разбере.

— Той само довършваше започнатото от Игрот. На кораба бяха започнали да умират мъже. Игрот провлачи под кила двама моряци за неподчинение. И двамата се удавиха. Други двама паднаха зад борда по време на буреносна нощна вахта. Имаше някакъв глупав инцидент сред такелажа. Умряха трима. Решихме, че зад всичко стои Игрот. Вероятно искаше да се разправи с всеки, който знаеше къде е скрито съкровището. Включително и Кенит. — Той се принуди да отпусне юмруците си. — Разбираш ли, трябваше да го сторим. За да спасим живота на Кенит.

Янтар преглътна. Въпреки всичко зададе въпроса:

— А онези, които не умряха от супата?

Парагон пое дъх.

— Кенит и така ги хвърли през борда. Повечето бяха твърде отровени, за да окажат кой знае каква съпротива. Мисля, че трима успяха да спуснат лодка и да избягат. Съмнявам се, че са оцелели.

— А Игрот?

Джунглата изглеждаше като тъмно, спокойно място. Сред нея, извън кръга на светлината от фенера, се движеха същества. Змии и нощни птици, малки, пълзящи по дърветата създания — както космести, така и люспести. Множество същества живееха и се движеха из заплетения мрак.

— Кенит го преби до смърт. Под палубата. Виждала си белезите там долу. Отпечатъците на пълзящ мъж. — Той пое дъх. — Беше справедливо, Янтар. Справедливо.

Тя въздъхна.

— Мъст и за двама ви. За времената, когато той е пребивал Кенит до смърт.

Той кимна над нея.

— Стори го два пъти. Веднъж момчето умря на палубата ми. Но не можех да го пусна. Не можех. Той беше всичко, което имах. Друг път, свит под палубата в скривалището си, умираше бавно. Кървеше вътрешно и ставаше все по-студен и по-студен. Плачеше за майка си. — Парагон въздъхна. — Задържах го с мен. Тласнах живот в него и принудих тялото му да се закърпи колкото ми беше по силите. После го върнах обратно в тялото му. Дори тогава се чудех дали от него е останало достатъчно, за да бъде пълноценно същество. Но го направих. Беше егоистично. Не го направих за Кенит. Направих го за себе си. За да не бъда оставен отново сам.

— Той наистина беше толкова теб, колкото и себе си.

Парагон почти се изкиска.

— Нямаше подобно разграничение между двама ни.

— И затова трябваше да си го върнеш?

— Не можеше да умре без мен. Не повече, отколкото аз можех да живея истински без него. Трябваше да си го върна. Докато не станех отново цял, бях уязвим. Не можех да се запечатам за останалите. Всяка пролята на палубата ми кръв беше мъчение за мен.

— О.

Дълго време тя изглеждаше удовлетворена да спрат дотам. Облегна се назад върху него. Дишането ѝ стана толкова дълбоко и равномерно, че той реши, че е заспала. На палубата зад него, във фенера се забиваха насекоми. Той чу как Симой прави бавна обиколка на палубата. Спря при фенера.

— Всичко наред ли е? — тихо попита той.

— Всичко е наред — отвърна корабът. Беше започнал да харесва Симой. Мъжът знаеше как да си гледа работата. Стъпките му отново се отдалечиха.

— Чудиш ли се понякога — попита го тихо Янтар, — колко много си променил света? Не само като си запазил Кенит жив. Просто чрез съществуването си.

— Като съществувам като кораб, вместо като дракон?

— Всичко. — Лек мах на ръката ѝ обхвана всичките му животи.

— Живях — каза просто. — И останах жив. Предполагам, че имах право на това колкото всеки друг.

— Абсолютно. — Тя се размърда, а после се излегна на ръцете му, така че да гледа нагоре. Той последва погледа ѝ, но видя единствено тъмнина. Отвъд дърветата, облаците бяха гъсти. — Всеки от нас има право на живота си. Но какво ще стане, ако поради липса на насока, поемем по грешни пътища? Вземи например Уинтроу. Ами ако е предопределен за друг живот? Ако стане крал на Пиратските острови заради нещо, което не съм успяла да сторя или кажа, когато всъщност е трябвало да води живот на просветително съзерцание? Мъж, чиято съдба е била да изпита отшелнически, отдаден на размисъл живот, вместо това става крал. Вглъбените му духовни размишления никога не се случват и остават завинаги несподелени със света.

Парагон поклати глава.

— Тревожиш се твърде много. — Очите му проследиха една нощна пеперуда. Тя пърхаше усърдно наблизо, решена да се удря до смърт във фенера. — Хората живеят толкова кратки животи. Вярвам, че оказват незначително влияние върху света. Значи Уинтроу няма да е жрец. Вероятно това е също толкова важно, колкото ако мъж, предназначен да бъде крал, вместо това стане примирен отшелник.

Той почувства как по тялото ѝ премина тръпка.

— О, корабе — меко го порица тя. — Нима това трябваше да е утешаващо?

Той я потупа внимателно, както баща успокояваше дете.

— Извлечи утеха от това, Янтар. Ти си само едно малко създание с мимолетен живот. Трябва да си шут, за да мислиш, че можеш да промениш курса на целия свят.

Тя остана смълчана, докато не избухна в разтърсващ смях.

— О, Парагон, в това си по-прав, отколкото предполагаш, приятелю.

— Бъди доволна от собствения си живот, приятелко, и го живей щастливо. Остави другите да решат за себе си кой път да следват.

Тя се навъси насреща му.

— Даже и когато виждаш с абсолютна яснота, че този път е грешен за тях? Че ще се наранят?

— Може би хората имат право на болката си — осмели се той и добави неохотно: — Може би дори им е необходима.

— Може би — призна нещастно Янтар, а после каза: — Вдигни ме, ако обичаш. Мисля да ида да си легна и да обмисля това, което ми каза. Преди да ме заварят дъждът и комарите.

Алтея се задушаваше в кошмар. Знанието, че сънува, не ѝ помагаше особено. Не можеше да го избегне. Не можеше да диша, а той беше върху гърба ѝ, притискаше я надолу и я нараняваше, нараняваше я. Искаше да изкрещи, но не успя. Само да успееше да изкрещи и щеше да може да се събуди, но не успя да издаде звук, който да послужи за отдушник. Виковете ѝ бяха пленени в нея.

Сънят се промени.

Внезапно над нея стоеше Парагон. Той беше мъж, висок, тъмнокос и мрачен. Погледна я с очи като тези на Кенит. Тя се присви надалеч от него. Когато заговори, в гласа му звучеше болка:

— Алтея. Стига с това. Никой от нас не може да го търпи повече. Ела при мен — нареди ѝ той. — Безшумно. Веднага.

— Не. — Тя почувства как я дърпа и започна да се съпротивлява. Знаещият поглед в очите му я заплашваше. Никой не биваше да разбира така отявлено какво чувства.

— Да — каза ѝ, докато тя упорстваше. — Знам какво правя. Ела при мен.

Не можеше да диша. Не можеше да помръдне. Той беше твърде едър и силен. Но въпреки това тя се опитваше. Ако се бореше и не се даваше, как можеше вината да е нейна?

— Вината не беше твоя. Отърси се от този спомен; той не е настоящето. Това мина и приключи. Остави го да си иде. Тихо, Алтея, тихо. Ако изкрещиш, ще се събудиш. По-лошо, ще събудиш целия екипаж.

Тогава всички щяха да узнаят срама ѝ.

— Не, не, не. Изобщо не става дума за това. Просто ела при мен. Имаш нещо мое.

Ръката от устата ѝ изчезна, както и тежестта от тялото ѝ, но тя все още беше пленена в себе си. Тогава внезапно се понесе свободно. Беше някъде другаде, някъде на студено и ветровито, и тъмно. Беше много самотно място. Компанията на когото и да било беше за предпочитане пред тази изолация.

— Къде си? — повика го тя, но въпросът излезе като шепот.

— Тук. Отвори очи.

Тя стоеше на бака сред нощна буря. Извиващ се вятър разклащаше дърветата над главата ѝ и дребни парчета отломки падаха сред мръсен дъжд. Парагон се беше извил, за да погледне назад към нея. Алтея не можеше да различи чертите му, но чу гласа му.

— Така е по-добре — каза ѝ успокояващо. — Имах нужда да дойдеш тук, при мен. Чаках, като мислех, че в крайна сметка ще дойдеш сама. Но ти не го направи, а това продължи твърде дълго за всички ни. Вече знам какво трябва да сторя. — Фигурата замълча. Следващите му думи излязоха по-тежко. — Имаш нещо мое. Искам си го обратно.

— Нямам нищо твое. — Изговори ли думите, или само си ги помисли?

— Напротив, имаш. То е последното парченце. Независимо дали ти харесва, или не, трябва да си го върна, за да стана цялостен. За да станеш цялостна и ти. Мислиш, че то е твое, но грешиш. — Той извърна поглед от нея. — По право тази болка е моя.

Започна да се сипе дъжд, леденостуден дъжд. Първо го чу сред дърветата горе. После капките си пробиха път през балдахина. Най-напред западаха нежно, а после извил се вятър забърса върховете на дърветата и капките стовариха студения си товар в потоп. Алтея вече беше изтръпнала за студа. Парагон продължи да говори нежно:

— Върни ми я, Алтея. Няма причина да я задържаш. Тя никога дори не му е принадлежала, че да ти я дава. Разбираш ли? Той ти я предаде. Опита се да се отърве от болката, като я предаде, но не беше негова. Трябваше да си остане с мен. Сега си я взимам от теб. Всичко, което трябва да направиш, е да я пуснеш. Оставям ти спомена, защото той, боя се, си е изцяло твой. Но болката е стара, предавана от един на друг като зараза. Реших да сложа край. Сега се връща при мен и остава с мен.

За известно време тя се съпротивлява, стискайки я силно.

— Не можеш да я вземеш от мен. Беше толкова ужасно. Беше толкова болезнено. Никой не би разбрал; никой не би повярвал. Ако ми отнемеш болката, правиш лъжа от онова, което изтърпях.

— Не. Не, скъпа моя, правя го само спомен, вместо нещо, което да изживяваш непрестанно в главата си. Остави го в миналото. Вече не може да те нарани. Няма да му позволя.

Той протегна към нея широка ръка. Тя се страхуваше от него, но неспособна да се противопостави, положи малката си длан върху неговата. Той въздъхна дълбоко.

— Върни ми я — каза ѝ меко.

Беше като да издърпаш забила се надълбоко треска. Имаше я протяжната болка от изваждането, а после рязкото жегване на потеклата прясна кръв. Нещо здраво стегнато вътре в нея изведнъж се отпусна. Беше се оказал прав. Не беше нужно да задържа болката си. Можеше да я пусне. Споменът все още беше там. Не беше изчезнал, но се беше променил. Беше спомен, част от миналото. Тази рана можеше да се затвори и да заздравее. Нанесената ѝ вреда вече я нямаше. Не ѝ се налагаше да я държи като част от себе си. Можеше да си позволи да се излекува. Сълзите ѝ се разводняваха от падащия по лицето ѝ дъжд.

— Алтея!

Тя дори не трепна. Непрестанният дъжд измиваше нощта от небето, като го изсветляваше до сиво утро, което едва проникваше през покрова на дърветата. Алтея стоеше на бака с ръце, протегнати към полумрака, докато проливният дъжд я мокреше. Беше прилепил нощната риза до тялото ѝ. Като прокле и двама им за глупаци, Брашън се спусна напред през палубата, за да я хване за рамото и да я разтърси.

— Да не си се побъркала? Ела вътре.

Тя вдигна ръка към лицето си, очите ѝ бяха затворени, стиснати в гримаса. После неочаквано се блъсна и се вкопчи здраво в него.

— Къде съм? — настоя замаяно.

— Отвън на палубата. Ходейки насън, мисля. Събудих се и те нямаше. Да влезем вътре. — Дъждът се стичаше по голия му гръб и прилепваше памучните панталони към тялото му; разделяше чудесната ѝ коса на кичури и течеше на струйки по лицето ѝ. Тя се придържаше за него, треперейки, без да се опитва да се скрие от пороя.

— Сънувах сън — каза дезориентирано. — Беше толкова ярък, само за миг, а сега изчезна. Не мога да си спомня нищо от него.

— Такива са сънищата. Идват и си отиват. Не значат нищо. — Боеше се, че говори от опит.

С рев, бурята поднови яростта си. Шибащият дъжд издаваше съскав звук върху водата на откритата река, която ги достигаше дори и тук.

Тя не помръдна. Вдигна поглед към него, като примигваше, за да махне водата от очите си.

— Брашън, аз…

— Подгизвам тук навън — обяви нетърпеливо и внезапно я взе на ръце. Тя облегна глава на рамото му, докато я носеше. Не изпротестира дори когато удари главата ѝ в тесния коридор. Вече в каютата, затвори вратата с ритник и пусна Алтея на крака. Избута косата от лицето си и почувства как надолу по гърба му се стича нова струйка. Тя стоеше и мигаше срещу него. От брадичката и миглите ѝ капеше вода. Мокрият плат на нощната ѝ риза беше прилепнал по всяка извивка на тялото ѝ и го изкушаваше. Изглеждаше толкова объркана, че му се искаше да я вземе в обятията си и да я прегърне. Но тя нямаше да иска това. С усилие, той се извърна от нея. — Почти се съмна. Ще се преоблека в някакви сухи дрехи — каза хрипливо.

Чу мокрото пльосване на ризата ѝ на пода и дребните звуци от ровенето сред сандъка ѝ с дрехи. Нямаше да се обърне. Нямаше да се измъчва. Беше се научил да се владее.

Тъкмо беше намерил чиста риза в шкафа си, когато тя го прегърна изотзад. Кожата ѝ беше все още мокра там, където се допря до него.

— Не мога да намеря никакви чисти дрехи — каза до ухото му. Той стоеше като закован. Дъхът ѝ беше топъл. — Боя се, че ще трябва да взема твоите. — Целувката отстрани по врата му изпрати тръпка надолу по гърба му и опроверга думите ѝ, след като тя взе ризата от ръцете му и я захвърли на пода зад тях.

Той се извъртя бавно в ръцете ѝ, за да се обърне с лице към нея, и се взря надолу към усмивката ѝ. Игривостта ѝ го порази. Почти беше забравил, че можеше да е такава. Смелостта на изразеното ѝ желание накара сърцето му да запрепуска. Гърдите ѝ се отъркаха в неговите. Положи ръка върху бузата ѝ и видя сянка на несигурност да преминава по лицето ѝ. Незабавно отдръпна ръката си.

Тревога изми усмивката ѝ. Ненадейно очите ѝ се напълниха със сълзи.

— О, не — примоли се тя. — Моля те, не се отказвай от мен. — Тя достигна до някакво решение. Хвана ръката му и я постави на лицето си. Думите се откъснаха от нея: — Той ме изнасили, Брашън. Кенит. Опитвах се да го преодолея. През цялото време… просто исках теб — каза на пресекулки. — Само теб. О, Брашън. — Някаква емоция внезапно отне думите ѝ. Тя се притисна към него и зарови лице в гърдите му. — Моля те, кажи ми, че всичко между нас все още може да е наред.

Беше знаел. В някаква степен беше знаел.

— Трябваше да ми кажеш. — Това прозвуча като обвинение. — Трябваше да се досетя — обвини себе си.

Тя поклати глава.

— Можем ли да започнем отначало? — попита го. — И този път да караме бавно?

Чувстваше хиляди неща. Убийствена ярост към Кенит. Гняв към самия себе си, че не я беше защитил. Болка, че не му беше казала по-рано. Как се предполагаше да се справи с всичко това? После разбра какво бе имала предвид. С новото начало. Вдиша дълбоко. С усилие избута всичко настрана.

— Мисля, че така трябва — отвърна мрачно. Примири се, че трябва да бъде търпелив. Изучаваше лицето ѝ. — Би ли искала тази стая само за себе си за известно време? Докато се почувстваш по-различно относно… всичко? Знам, че трябва да караме бавно.

Тя избърса сълзите от очите си. Усмивката, която му отправи, този път беше истинска.

— О, Брашън, не чак толкова бавно — възрази. — Имах предвид, че трябва да започнем отново сега. С това. — Тя вдигна устни към неговите. Той я целуна много нежно. Шокира се, щом усети стрелкащия се връх на езика ѝ. Тя пое накъсано дъх. — Трябва да свалиш тези мокри дрехи — смъмри го Алтея. Хладните ѝ от дъжда пръсти заопипваха около кръста му.

Парагон обърна лице към небето. Дъждът се стичаше по затворените му очи и влизаше в устата му. Хладността на зимата се отдръпна, щом слънцето докосна деня по-уверено. Той отвори очи с примигване и се усмихна. Дъждът внезапно намаля трополенето си и спря, а някъде в далечината въпросително запя птица. Друга ѝ отговори някъде по-наблизо. Животът беше хубав.

Малко по-късно почувства как Янтар поставя ръка върху парапета му. До нея положи гореща чаша с нещо.

— Рано си станала — поздрави я той.

Погледна през рамо и я завари да го изучава внимателно. Усмихваше се.

— Събудих се изпълнена със странно усещане за добро физическо здраве.

— Така ли? — Той се усмихна самодоволно, а после отново погледна към деня. — Мисля, че познавам това чувство. Янтар, мисля, че късметът ми се обръща.

— Заедно с този на всеки друг.

— Предполагам. — Замисли се за кратко. — Помниш ли какво обсъждахме снощи?

— Да. — Тя зачака.

— Промених мнението си. Права си да искаш отново да идеш на север. — Той се озърна наоколо, сред чудото на пролетния свят. — Приятно е да насочиш хората по правилния път. — Отново ѝ се усмихна. — Иди на север.

Епилог

Преобразяване

Шривър си почиваше. Вече нямаше мъки, нямаше борба.

Дори болката ѝ се беше притъпила до дразнещо пулсиране. Тя се носеше сред тъмнината, която не беше нито змия, нито дракон. Имаше покой в тази неизбежност. Когато дойдеше лятото, Тинтаглия щеше да издращи дебелия слой листа, които ги покриваха. Щом горещата светлина на лятото докоснеше обвивката ѝ, тя щеше да изникне като дракон.

Мъчителното пътешествие най-сетне беше приключило. Когато Парагон и Помнещата ги бяха довели до устието на реката, змиите бяха скептични. Нито една от тях не разпозна този див, млечен поток като древната Змийска река. Бяха ги последвали с дълбоки опасения. Много бяха загинали. Единствено неистовото настояване на Тинтаглия беше вдъхнало кураж на Шривър да продължи. Когато достигнаха странната конструкция от дънери, която хората бяха изградили, за да им помогнат, тя се беше отчаяла. Водата беше твърде плитка, завоите — твърде тесни, за да ги взима удобно. Очевидно хората не знаеха нищо за змиите и тя не можеше да им има доверие.

Точно когато се беше предала, се беше появил един млад Древен. Незаинтересован от опасностите на буйната вода и токсичната кожа на мъчещите се змии, той беше пристъпил сред конструкциите и я беше насърчил да продължи. С думи, сладки като повея на вятъра над крилата ѝ, им беше напомнил за всичко, което ги очакваше, след като излезеха от пашкулите си. Беше насочил мислите ѝ към бъдещето. Беше видяла как и другите се изпълват с кураж, игнорирайки болката, за да продължат борбата си през лабиринта.

Изтърколването на брега се беше оказало мъчително. Това трябваше да се прави в меко време, не сред суровия хлад на зимата. Кожата ѝ бе започнала да съхне твърде бързо. Не можеше да се довери на хората, които бяха забързали към нея и очевидно се бояха от гривата ѝ. Те стовариха голямо количество просребрена тиня близо до нея. Тя се оваля в нея, като се опитваше да се покрие. Навсякъде около нея останалите правеха същото. Тинтаглия вървеше между тях и ги увещаваше. На някои им липсваше силата да погълнат калта и да я повърнат, примесена със секретите, които я изменяха в дълги нишки. Шривър почувства, че собственият ѝ гръб ще се пречупи, докато се опитваше да вдигне главата си достатъчно високо, за да изтъче цялостен пашкул около себе си.

Беше видяла и Сесурея, и Молкин опашкулени, преди да успее да завърши собствената си обвивка. Докато застиваха и пашкулите им изсъхваха до мътно сиво, тя се чувстваше едновременно изоставена и благодарна. Радваше се да ги види в безопасност. Поне тези двамата имаха шанс да се излюпят до нея. Стройният менестрел Телур беше умрял в битката с корабите. Калсидците бяха убили червения Силик, но огромният Келаро се беше увил недалеч от нея. Нямаше да спира мислите си на онези, които бяха загинали, каза си, а щеше да чака слънцето и появата на приятелите си, които бяха оцелели.

Остави изтощеното си съзнание да се унесе в сънища за разгара на лятото. В тях небесата бяха изпълнени с дракони. Господарите на Трите царства се бяха завърнали.

1

Егалитарен — за политическо и социално равенство. — Б.пр.

2

Детрит — кашеобразни остатъци от разрушени тъкани. — Б.пр.

3

Името на персонажа на англ. език е Brashen от brash — дързък, нахакан. — Б.пр.

4

От англ. carrion — мърша, леш. — Б.пр.

5

От англ. corpse — труп. — Б.пр.

6

Шкипер — капитан. — Б.пр.

7

Шквал — силен порив на вятъра, опасен за плавателните съдове с внезапността си, асоцииран с поройни дъждове, гръмотевични бури или обилен снеговалеж. — Б.пр.

8

Евфемистичен — човек, който смекчава изразите, като заменя неприятните думи и изрази със съответните благозвучни и по-приятни за слушане, като запазва смисъла на изречението. — Б.пр.

Content

РОБИН ХОБ
САГА ЗА ЖИВИТЕ КОРАБИ - ТРИЛОГИЯ

Книга първа Вълшебният кораб

За автора

Благодарности

Пролог Плетеница

Напреднало лято

Глава първа Свещенослужители и пирати

Глава втора Живи кораби

Глава трета Ефрън Вестрит

Глава четвърта Заграба

Глава пета Бингтаун

Глава шеста Събуждането на Вивачия

Глава седма Вярност

Глава осма Среднощни разговори

Глава девета Капризите на късмета

Глава десета Сблъсъци

Глава единадесета Последици и размисли

Глава дванадесета Отломки и превозвачи на роби

Глава тринадесета Преходи

Глава четиринадесета Семейни дела

Глава петнадесета Преговори

Есен

Глава шестнадесета Нови роли

Глава седемнадесета Курвата на Кенит

Глава осемнадесета Малта

Глава деветнадесета Показания

Зима

Глава двадесета Вербовчици

Глава двадесет и първа Посетители

Глава двадесет и втора Планове и заплахи

Глава двадесет и трета Джамаилските прекупвачи на роби

Глава двадесет и четвърта Търговците от Дъждовните земи

Глава двадесет и пета Кандило

Глава двадесет и шеста Дарове

Глава двадесет и седма Затворници

Глава двадесет и осма Превратности

Глава двадесет и девета Насън и наяве

Глава тридесета Борба и съюз

Глава тридесет и първа Змии и кораби

Глава тридесет и втора Буря

Глава тридесет и трета Ден на разплата

Глава тридесет и четвърта Разплитания

Глава тридесет и пета Пирати и пленници

Глава тридесет и шеста Помнеща

Книга втора Безумният кораб

Пролог Спомени за криле

Пролет

Глава първа Безумният кораб

Глава втора Кракът на пирата

Глава трета Коронованият петел

Глава четвърта Връзки

Глава пета Живият кораб Офелия

Глава шеста Сатрап Косго

Глава седма Дъщеря на Търговски род

Глава осма Потапяния

Глава девета Бингтаун

Глава десета Завръщане у дома

Глава единадесета Отсъждане

Глава дванадесета Портретът на Вивачия

Лято

Глава тринадесета Интерлюдия

Глава четиринадесета Изборът на Серила

Глава петнадесета Вести

Глава шестнадесета Да поемеш контрол

Глава седемнадесета Изоставен

Глава осемнадесета Изпълнени желания

Глава деветнадесета След удара

Глава двадесета Морско разбойничество

Глава двадесет и първа Възстановяване

Глава двадесет и втора Променени чувства

Глава двадесет и трета Последици

Напреднало лято

Глава двадесет и четвърта „Златен звън“

Глава двадесет и пета Спускането на Парагон

Глава двадесет и шеста Компромиси

Глава двадесет и седма Основаване на кралство

Глава двадесет и осма Отплаването на Парагон

Глава двадесет и девета Близо до брега

Глава тридесета На път

Глава тридесет и първа Затишието

Глава тридесет и втора Бурята

Глава тридесет и трета Доказателства

Глава тридесет и четвърта Оракул

Глава тридесет и пета Висящият град

Глава тридесет и шеста Драцена и сатрап

Глава тридесет и седма Смъртта на града

Глава тридесет и осма Капитанът на Парагон

Глава тридесет и девета Отново в небето

Епилог Споменът за криле

Книга трета Съдбовният кораб

Пролог Помнеща

Краят на лятото

Глава първа Дъждовните земи

Глава втора Търговци и предатели

Глава трета Уинтроу

Глава четвърта Полетът на Тинтаглия

Глава пета Парагон и пиратството

Глава шеста Независима жена

Глава седма Драконов кораб

Глава осма Господари на Трите царства

Глава девета Битка

Глава десета Примирия

Глава единадесета Тела и души

Зима

Глава дванадесета Съюзи

Глава тринадесета Оцеляване

Глава четиринадесета Заграба

Глава петнадесета Змийски кораб

Глава шестнадесета Сделката на Тинтаглия

Глава седемнадесета Бингтаунски преговори

Глава осемнадесета Преданост

Глава деветнадесета Стратегии

Глава двадесета Затворници

Глава двадесет и първа Парагон Лъдчънс

Глава двадесет и втора Семейна среща

Глава двадесет и трета Полети

Глава двадесет и четвърта Търговка на семейство Вестрит

Глава двадесет и пета Поправяне

Глава двадесет и шеста Ухажване

Глава двадесет и седма Ключалковият остров

Глава двадесет и осма Драконови сънища

Глава двадесет и девета Жените на Кенит

Глава тридесета Събиране

Глава тридесет и първа Разменни монети

Глава тридесет и втора Ултиматум

Глава тридесет и трета Съдбовният кораб

Глава тридесет и четвърта Спасяване

Глава тридесет и пета Трудни решения

Глава тридесет и шеста Тайни

Глава тридесет и седма Драконова воля

Пролет

Глава тридесет и осма Град Джамаилия

Глава тридесет и девета Бингтаун

Глава четиридесета Дъждовната река

Епилог Преобразяване

1