Джо Абъркромби

Половин война

(книга 3 от трилогията „Разбито море“)

На Теди

Човек, застанал на чужд праг, трябва да внимава преди да го прекрачи, да погледне на едната страна, после на другата: „Кой знае какъв враг седи вътре и чака в тронната зала?“

От Хавамал,

Речите на Върховния

Част І

Думите са оръжия

Падение

— Изгубихме — каза крал Фин, забил поглед в чашата с ейл.

Обхождайки с поглед празната тронна зала, Скара осъзна, че не можеше да отрече думите му.

Миналото лято събралите се в нея герои щяха да съборят покрива с кръвожадното си перчене, песни за слава и закани за победа над паплачта, която Върховния крал наричаше своя армия.

Но така типично за мъжете, те се оказаха по-силни на думи, отколкото на дела. След няколко месеца на бездействие и пълна липса на слава и печалба, героите се изнизаха един по един и оставиха след себе си една шепа злочестници, които в момента се спотайваха в сенките около огромното огнище, чиито пламъци, подобно на надеждите на Тровенланд, бяха на път да угаснат. „Гората“, тронната зала на Тровенланд, наречена така заради множеството си колони, някога гъмжаща от воини, сега бе населена единствено от сенки. И изпълнена с разочарование. Изгубиха. Без дори да влязат в битка.

Майка Кайър, естествено, виждаше нещата иначе.

— Поставиха ни условия и ние ги приехме, кралю мой, нищо повече — поправи го тя, отхапа мъничко от месото и задъвка педантично, като кобила пред бала сено.

— Условия? — Скара заръчка гневно недокоснатата храна в чинията си. — Баща ми умря, удържайки Бейлова крепост, а ти просто предаде ключа на баба Вексен без един изваден меч. Ти обеща на Върховния крал да пропуснем войските му през земята ни! Интересно на какво ти казваш „изгубихме“?

Майка Кайър извърна очи към Скара с обичайното, вбесяващо спокойствие:

— Дядо ти мъртъв в погребалната си могила, жените на Йейлтофт ридаещи над труповете на синовете си, тази тронна зала изгорена до въглен и пепел, а ти, принцесо, с робски нашийник на врата и окована за трона на Върховния крал. На това казвам аз „изгубихме“. И затова, вместо изгубихме, казвам приехме условията им.

Лишен от всичкото си достойнство, крал Фин се свлече на стола си като провиснало на мачтата платно в безветрие. За Скара дядо ѝ беше несломим като баща Земя. Или пък просто не можеше да понесе мисълта за това колко детински заблудена бе в представите си за него.

Той преглътна наведнъж остатъка от ейла, оригна се и хвърли настрана позлатената чаша, за да бъде напълнена отново.

— Ти какво казваш, Сини Дженър? — попита кралят.

— В такава благородна компания, кралю мой, колкото може по-малко.

Синия Дженър беше дърт и опърпан хитрец, по-скоро разбойник и мошеник, отколкото търговец за какъвто минаваше. Лицето му беше грубо издялано, обветрено и съсухрено като стара статуя на носа на кораб. Ако зависеше от Скара, нямаше да бъде допуснат до доковете, камо ли на масата в тронната ѝ зала.

Майка Кайър, естествено, виждаше нещата иначе.

— Капитанът е крал, пък било то на кораб, вместо на държава. Опитът ти може да е от полза на принцеса Скара.

„Ама че наглост“, помисли си Скара.

— Уроци по политика от пират — смотолеви тя под нос, — при това неуспял.

— Не си мърмори под носа. Колко време прекарах в това да те уча как говори една принцеса? Една кралица? — Майка Кайър вдигна гордо брадичка и извиси глас. — Ако смяташ, че мислите ти заслужават да бъдат чути, изговаряй думите гордо, изтикай ги до всяко ъгълче на стаята, изпълни тронната зала с надеждите и желанията си, за да бъдат приети от всеки, който ги чуе! Ако се срамуваш от тях, по-добре си замълчи и просто се усмихни. Усмивката не струва нищо. Какво казваше, Дженър?

— Ами… — Дженър се почеса по оцвъканото с петънца теме и приглади оскъдните сиви кичури, очевидно невиждали гребен. — Баба Вексен смаза бунта в Ниските земи.

— С помощта на това нейно псе, Яркия Йълинг, който не почита друг бог освен Смърт. — Дядо ѝ сграбчи отново чашата преди робът да я е напълнил догоре и ейлът се разля по масата.

— И сега Върховния крал извръща поглед на север — продължи Дженър. — Иска да вкара в крак Удил и Гром-гил-Горм и Тровенланд…

— Е на пътя му — довърши вместо него майка Кайър. — Не се прегърбвай, Скара, не подхожда на една принцеса да седи така.

Скара се намуси, но въпреки това се изправи леко, доближавайки скованата, схващаща врата и напълно неестествена поза, която срещаше одобрението на пастора на Тровенланд. „Една принцеса седи така, все едно има опрян на шията нож“, все казваше тя, „Титлата не означава удобство“.

— Аз съм човек, привикнал да живее свободно, недолюбвам баба Вексен, нито нейния Единствен бог, ни данъците ѝ, ни законите ѝ. — Синия Дженър се почеса по изкривената челюст. — Но когато майка Море забърка буря, капитанът на кораба спасява каквото може. Свободата не е от полза на мъртвия. А от гордост и живите имат малко полза.

— Мъдри думи. — Майка Кайър размаха пръст на Скара. — Победеният днес, може да победи утре. Мъртвият е победен завинаги.

— Мъдрост и малодушие са понякога трудни за различаване — сопна се Скара.

Пасторът стисна зъби:

— Кълна се, научила съм те на достатъчно обноски, за да знаеш кога обиждаш гост. — Благородството се познава не по това колко уважение показваш на най-високопоставения, а по това, което показваш на най-низшия. Думите са оръжия. С тях трябва да се борави много внимателно.

— Смелост и дълголетие рядко вървят ръка за ръка — каза кралят и пресуши поредната чаша.

— Кралят и ейлът още по-малко — отвърна Скара.

— Не ми остана друго, освен този ейл, внучке. Воините ми ме изоставиха. Съюзниците ми ме забравиха. Дадоха клетви, корави като камък под топлите лъчи на майка Слънце клетви, но когато се струпаха облаци, станаха на прах.

Това беше самата истина. Ден подир ден Скара гледа към доковете, тръпнеше от нетърпение да види колко кораби ще пристигнат с Железния крал Удил от Гетланд, колко воини ще доведе със себе си славният Гром-гил-Горм. Ден подир ден. Дърветата се разлистиха, хвърлиха шарени сенки, после листата им пожълтяха и накрая окапаха. Но те така и не пристигнаха.

— Верността е присъща на кучетата, но е рядкост сред хората — отбеляза майка Кайър. — План, който се уповава на вярност, е по-лош от никакъв план.

— Какво тогава? — попита Скара. — План, уповаващ се на малодушие?

Колко стар ѝ се видя дядо ѝ, когато извърна към нея уморени очи и я лъхна с алкохолен дъх. Стар и сломен.

— Ти си смела, Скара. По-смела си от мен. Няма съмнение, че в жилите ти тече кръвта на Бейл.

— И в твоите също, кралю мой! Винаги си ми казвал, че само половината война се води с мечове. А другата ето тук. — Скара притисна показалец в слепоочието си, така силно, че я заболя.

— Умна си, Скара. По-умна от мен. Боговете са ми свидетели, само да поискаш и можеш с приказки да свалиш птиците от небето. Ти води тази половина тогава. Покажи този остър ум и обърни армията на Върховния крал, избави земята и народа ни от меча на Яркия Йълинг. Така ще ме спасиш от унижението, че приех условията на баба Вексен.

Скара сведе пламнало лице към застлания със слама под:

— Де да можех.

Но тя беше просто момиче, седемнайсетгодишно момиче. Със или без кръвта на Бейл в жилите ѝ, в главата ѝ нямаше геройство, нито отговори.

— Съжалявам, дядо.

— Аз също, дете мое. — Крал Фин се свлече на стола и повика с ръка роба да напълни отново чашата му. — Аз също.

— Скара.

Гласът я изтръгна от тревожния сън. Светлината на свещта придаваше призрачен вид на бледото лице на майка Кайър.

— Скара, ставай.

Тя избута кожената завивка с омаломощени от съня ръце. Странни шумове долитаха отвън. Викове и смях.

Скара разтърка очи:

— Какво има?

— Тръгваш със Синия Дженър.

Сега тя видя тъмната, чорлава фигура на търговеца, стоеше на прага на спалнята ѝ, навел сконфузено очи към пода.

— Какво?

Майка Кайър я дръпна за ръката:

— Тръгвай веднага.

Скара беше готова да спори. Както винаги. Но тогава видя изражението на лицето на пастора и то я накара да се подчини безпрекословно. Никога досега не беше виждала майка Кайър изплашена.

А и вече не звучеше като смях шумът, долитащ отвън. Плач по-скоро. Нечовешки гласове.

— Какво става? — простена дрезгаво Скара.

— Допуснах ужасна грешка. — Очите на майка Кайър се стрелнаха към вратата, после обратно към нея. — Доверих се на баба Вексен. — Тя усука и свали от ръката на Скара златната ѝ гривна. Същата, която Бейл Строителят някога беше носил в битки, чийто рубин лъщеше като прясна рана на светлината на свещта. — Това е за теб. — Тя я подаде на Синия Дженър. — Ако се закълнеш да я отведеш жива и здрава до Торлби.

Очите на разбойника проблеснаха алчно, докато я взимаше:

— Кълна се. Давам слънчева и лунна клетва.

Майка Кайър стисна до болка двете ръце на Скара:

— Ти трябва да живееш, на всяка цена, каквото и да стане. Това е дългът ти сега. Трябва да живееш и да водиш хората. Да се бориш за Тровенланд. Да защитиш народа, ако… ако не е останал друг да го направи.

Гърлото на Скара се беше свило на топка, толкова стегнато, че едва успяваше да говори:

— Да се боря? Но…

— Научила съм те как. Опитах. Думите са оръжия. — Пасторът изтри потеклите по бузите на Скара сълзи. Дори не беше осъзнала, че плаче. — Дядо ти е прав. Ти си смела и умна. Но сега трябва да си и силна. Вече не си дете. Не забравяй, кръвта на Бейл тече в жилите ти. Сега върви.

Босите крака на Скара зашляпаха по пода, когато последва Синия Дженър. Трепереше от студ по тази тънка нощница. Уроците на майка Кайър бяха пуснали толкова дълбоки корени, че въпреки че умираше от страх, първата ѝ мисъл бе, че не е облечена подобаващо. Светлината на огъня отвън хвърляше остри сенки по застлания със слама под. Чу панически викове. Кучешки лай, който секна отведнъж. Тежки удари, като от повалено дърво.

Като от секири по портата.

Промъкнаха се на пръсти в стаята за гости, където само допреди месеци воините спяха на пода, сбутани рамо до рамо. Сега на пода се мъдреше само протритото одеяло на Синия Дженър.

— Какво става? — прошепна Скара. Не можа да разпознае собствения си глас, беше толкова немощен и треперещ.

— Яркия Йълинг пристигна с дружината си, със Съратниците — отвърна Дженър. — Дошли са да уредят сметките на баба Вексен. Йейлтофт гори. Съжалявам, принцесо.

Скара се стресна, когато той постави нещо на шията ѝ. Беше нашийник от оплетена сребърна тел и фина верига, която подрънкваше леко. Точно като на инглингското момиче, което идваше сутрин да сплита косата ѝ.

— Робиня ли съм? — прошепна тя, докато Дженър закопчаваше другия край на веригата за китката си.

— Трябва да изглежда сякаш си.

Отвън долетя трясък, сблъсък на метал в дърво и Скара се сви уплашено. Дженър я притисна към стената, духна пламъка на свещта и двамата изчезнаха в тъмнината. Скара го видя да изважда нож, баща Луна проблесна едва доловимо по острието.

Сега от другата страна на вратата някой виеше, пронизителен, отвратителен вой. Не бяха хора, а зверове, онези, които крещяха. Скара затвори очи и по стиснатите ѝ клепачи избиха сълзи. Започна да се моли — смотолевени, изпелтечени и безсмислени молитви. Към всеки бог и към никой конкретно.

Лесно е да си смел, когато Последната врата е съвсем мъничка в далечината, дребно, незначително нещо, нечий друг проблем. Но сега леденият дъх на Смърт по врата ѝ попари всякакъв кураж. Как лековато говори за смелост и кураж само допреди няколко часа. Сега разбираше какво означава малодушие.

Чу се пронизителен писък и после стана тихо, но тишината се оказа по-страшна от шума. Скара усети Дженър да я придърпва към себе си и долови миризливия му дъх по бузата си.

— Трябва да вървим.

— Страх ме е — прошепна тя.

— Мен също. Но ако просто си вървим невъзмутимо, имаме шанс да се измъкнем с приказки. Хванат ли ни да се крием обаче…

„Ще покориш страховете си само ако ги посрещнеш лице в лице“, казваше дядо ѝ. „Криеш ли се от тях, те ще покорят теб.“ Дженър открехна леко вратата, тя изскърца тихо и Скара се промуши навън. Краката ѝ трепереха така силно, че коленете ѝ почти се удряха едно в друго.

Едното ѝ босо стъпало се хлъзна в нещо мокро на пода. До вратата седеше мъртвец, а сламата на пода около него беше потъмняла от кръв.

Името му беше Борид. Един от воините, който някога беше служил при баща ѝ. Когато беше малка, я слагаше на раменете си, за да си откъсне праскова от овощната градина пред стените на Бейлова крепост.

Скара извърна бавно плувнали в сълзи очи по посока на гласовете. Погледът ѝ пробяга по пода, по натрошени оръжия и разцепени щитове. По още трупове, свити на кълбо, проснати по корем, по гръб с разперени ръце и крака, навсякъде между дървените колони, дали името „Гората“ на тронната зала на дядо ѝ.

В светлината край догарящото огнище в средата се бяха събрали хора. Прославени воини, с брони, оръжия и гривни по ръцете, обагрени в цветовете на пламъците и дълги сенки, разтеглени по пода към нея.

Майка Кайър стоеше сред тях, а също дядо ѝ, намъкнал набързо отесняла ризница и с вееща се в пълен безпорядък посивяла коса. Един висок, слаб воин се усмихваше приветливо на двамата си пленници. Имаше красиво, гладко и безгрижно като на дете лице. И въпреки това около него се беше оформило празно пространство сякаш останалите главорези не смееха да го доближат.

Яркия Йълинг, който не почиташе друг бог освен Смърт.

Звънкият му глас отекна в празната тронна зала:

— Така се надявах най-после да имам честта да се запозная с принцеса Скара.

— Тя е при братовчедка си, Лейтлин — отвърна майка Кайър. Същият глас, който ежедневно и неуморно бе поучавал, поправял и гълчал Скара, но сега леко разтреперан и с непозната нотка на ужас в него. — Където никога няма да я откриеш.

— О, ще я открием, дори там — каза един от воините на Йълинг, огромен мъж с дебел като на бик врат.

— И съвсем скоро, майко Кайър, съвсем скоро — добави друг, висок, с копие в ръка и рог на колана.

— Крал Удил ще дойде — каза майка Кайър. — Ще запали корабите ви, ще ви изтика обратно в морето.

— И как точно ще запали корабите ми, когато са на сигурно място в пристанището на Бейлова крепост? — попита Йълинг. — На сигурно място, зад веригите, чийто ключ ти сама ми даде.

— Гром-гил-Горм ще дойде — каза тя, но гласът ѝ се сниши почти до шепот.

— Надявам се. — Йълинг протегна ръце и много внимателно отметна косите на майка Кайър зад раменете ѝ. — Но ще е прекалено късно за теб. — Той извади меча си. Топката на дръжката му беше огромен диамант в златен обков, а стоманата на острието му беше излъскана до огледален блясък и почти заслепи Скара.

— Смърт чака всички ни. — Крал Фин пое дълбоко дъх през носа, изпъна се и вдигна гордо глава. В този момент Скара зърна проблясък от миналото, мъжът, който някога беше дядо ѝ. Той огледа залата и когато погледът му срещна нейния, по устните му пробяга бегла усмивка. После се свлече на колене. — Днес убиваш крал.

Йълинг сви невъзмутимо рамене:

— Крале, селяни. В очите на Смърт сме еднакви.

Той постави върха на меча в ямката между шията и ключицата на краля. Острието потъна до гарда на дръжката и излезе обратно с мълниеносна бързина. Крал Фин можа единствено да изпъшка тихо преди да умре и тялото му да се просне по очи в огнището. Скара замръзна като закована, дъхът ѝ спря, дори мислите ѝ сякаш спряха.

Майка Кайър се вторачи с широко отворени очи в трупа на господаря си.

— Баба Вексен ми даде обещание — запелтечи тя.

Кап, кап, кап. Кръвта закапа по пода от върха на меча на Йълинг.

— Само слабият се уповава на обещания.

И той се извъртя, грациозно като танцьор, а стоманата в ръката му описа светла дъга в сумрака на тронната зала. Шурнаха черни пръски кръв, главата на майка Кайър изтрополи и се изтъркаля по пода, а тялото ѝ се свлече, омекнало, сякаш без едничка кост в него.

Скара се разтресе и дъхът ѝ секна. Това е просто кошмар. Трескав кошмар. Имаше нужда да легне. Клепачите ѝ запърхаха, коленете ѝ омекнаха и тя започна да се свлича, но Синия Дженър я сграбчи за ръката и я стисна здраво.

— Ти си просто робиня — изсъска ѝ той. — Не си отваряш устата. Не знаеш нищо.

Скара опита да укроти излизащия ѝ със скимтене, учестен дъх, когато чу да приближават тихи стъпки по пода. Някъде отвън някой започна да крещи.

— Я гледай ти — чу тя мелодичния глас на Йълинг. — Странна двойка имаме тук.

— Така е, господарю. Казвам се Синия Дженър. — Скара не можеше да повярва колко спокойно, невъзмутимо и дружелюбно говореше. Ако тя отвореше уста в момента, от там нямаше да излезе нищо освен хлипове. — Аз съм търговец, плаващ с лиценза на Върховния крал и току-що се връщам от пътуване по Божествена. На път съм за Скекенхаус, но се изви буря и ни отклони от курса.

— Явно си доста близък с крал Фин, щом си гост в тронната му зала.

— Умният търговец е близък с всички, господарю.

— Потиш се, Сини Дженър.

— Ами, честно казано, умирам от страх.

— Явно си умен търговец. — Скара усети лек допир под брадичката си и в следващия момент главата ѝ бе повдигната нагоре. Озова се очи в очи с човека, който току-що уби двамата ѝ най-близки хора, онези, които я бяха отгледали от дете. Приветливата му усмивка все още беше опръскана с кръвта им и бе така близо, че Скара можеше да преброи луничките по носа му.

Йълинг нацупи устни и подсвирна пронизително:

— При това търговец с много добра стока. — Той зарови длан в косата на Скара, нави на дългите си пръсти един кичур, после избута внимателно косата от лицето ѝ и я погали нежно с върха на палеца си по бузата.

„Трябва да живееш.“ „Трябва да водиш хората.“ Скара потуши страха си. Удави гнева. Лицето ѝ стана безизразно като на мъртвец. Робското лице не издава емоции.

— Ще изтъргуваш ли тази стока с мен, търговецо? — попита Йълинг. — Срещу живота си например?

— На драго сърце, господарю — отвърна Дженър. Знаеше си Скара, че майка Кайър постъпи като истинска глупачка като се довери на този мошеник. Тъкмо си пое дъх да го прокълне, когато усети пръстите му да се впиват още по-силно в ръката ѝ. — Но не мога.

— От опит знам, от дълъг и много кървав опит… — Йълинг вдигна окървавения си меч и опря острието в бузата си, като момиченце, прегръщащо любима кукла. Диамантът на дръжката искреше облян в жълти, оранжеви и червени отблясъци. — … че добре наточеното острие разсича с лекота дебело въже, оплетено от „не мога“.

Буцата на сбръчканата шия на Дженър подскочи, когато той преглътна.

— Не е моя, че да я продавам. Тя е дар. От принц Варослаф от Калийв за Върховния крал.

— Аа. — Йълинг остави меча си да се свлече бавно надолу и острието остави кърваво петно на бузата му. — Чувал съм, че Варослаф е човек, от когото всеки със здрав разум се страхува.

— Няма почти никакво чувство за хумор, така си е.

— Колкото повече расте властта на човек, толкова повече се стопява чувството му за хумор. — Йълинг смръщи вежди и обходи с поглед кървавата следа от стъпките си между колоните. И труповете на пода. — Върховния крал е същият. Не би било разумно да се забърквам в размяната на подаръци между тези двамата.

— Същото си мислех и аз през целия път насам от Калийв — отвърна Дженър.

Йълинг щракна с пръсти така силно, че прозвуча като удар на камшик и очите му грейнаха пълни с момчешки ентусиазъм:

— Ето какво ще направим! Ще хвърлим монета. Ези — можеш да си продължиш по пътя с това красиво създание, завеждаш я в Скекенхаус да мие краката на Върховния крал. Тура — аз те убивам и ѝ намирам по-удачно приложение. — Той плесна дружески рамото на Дженър. — Как ти се струва това, приятелю?

— Мисля, че баба Вексен ще погледне с лошо око на това — отвърна Дженър.

— Тя на всичко гледа с лошо око. — Йълинг се усмихна широко и гладката кожа в крайчетата на очите му се надипли на ситни бръчици. — Но аз коленича само пред една жена. Не пред баба Вексен, не пред майка Море, не пред майка Слънце, дори не пред майка Война. — Той хвърли монетата високо нагоре и златните ѝ страни заблестяха в тъмнината на Гора. — Само пред Смърт.

Той улови с рязко движение на ръката монетата във въздуха.

— Крал или простосмъртен, благородник или селяк, силен или слаб, мъдър или глупак. Смърт чака всички ни. — Разтвори пръсти и разкри лъскавата монета на дланта си.

— Хм. — Синия Дженър се вторачи за момент в лъскавото злато, после повдигна учудено вежди. — Явно ще ѝ се наложи да почака още малко за мен.

Вървяха бързо през опустошения Йейлтофт. Топлият вятър носеше горящи сламки. Нощта беше огласена от писъци и ридание. Скара беше навела глава и не откъсваше очи от земята, както подобава на един роб. Вече нямаше кой да ѝ казва да не се прегърбва. Страхът ѝ бавно се топеше и се превръщаше във вина.

Скочиха на борда на кораба на Дженър и потеглиха от пристана. Екипажът мълвеше благодарствени молитви към баща Мир, че ги отърва от касапницата. Греблата заскърцаха, корабът се промуши плавно покрай останалите в пристанището и излезе в открито море. Скара се сгуши между товара на палубата. Вината започна да се прелива в тъга, докато гледаше как огънят поглъща красивата тронна зала на дядо ѝ, а с нея и целия ѝ живот. За момент красиво резбованият фронтон се открои черен на яркия фон на пламъците и после са срина сред облак искри.

Обгърнатият в пламъци Йейлтофт — целият ѝ живот — постепенно се смали и накрая стана на светла прашинка в далечината. Платното на кораба изплющя, Дженър изкрещя заповеди и корабът обърна на север към Гетланд.

— Един ден Тровенланд ще бъде отново свободна — прошепна Скара и стисна юмруци. — Тронната зала на дядо ми ще бъде построена отново, а трупът на Яркия Йълинг ще стане храна за враните.

— Засега нека се придържаме към това да те опазим жива, принцесо. — Дженър свали робския нашийник от врата ѝ и загърна треперещите ѝ рамене с наметалото си.

Тя вдигна очи към него и разтри леко шията си, където сребърните нишки на нашийника бяха оставили следите си:

— Подцених те, Сини Дженър.

— Преценката ти е всъщност много проницателна. Правил съм къде по-лоши неща от това, което очакваше, че ще направя.

— Защо тогава рискува живота си за мен?

Той се почеса замислено по брадата.

После сви рамене:

— Защото не можеш да промениш вчера. Можеш да промениш само утре. — Той постави нещо в дланта ѝ. Гривната на Бейл, чийто рубин блестеше кървавочервен под лъчите на баща Луна. — Мисля, че това е твое.

Няма да има мир

— Кога ще пристигнат?

Отец Ярви седеше кръстосал крака на земята, облегнал гръб на дървото и надвесен над разтворената на коленете си древна на вид книга. Ако очите му не прескачаха по изписаните редове, можеше да мине за заспал.

— Аз съм пастор, Кол — промърмори той, — не пророк.

Кол огледа провесените на върви над поляната приношения. Обезглавени птици, празни глинени делви за ейл и вързани на снопове кости. Куче, крава и четири овце се полюшваха, провесени надолу с главите от изписаните с руни клони на дървото в средата на поляната, а около прерязаните им гърла жужаха рояци мухи.

Имаше и човек. Роб, ако се съдеше по белезите от нашийник на врата му, пръстите му почти докосваха окървавената земя, а на гърба му бяха изписани нескопосано в кръг руни. Щедро приношение за Той-който-посява-семето от някоя богата жена, копнееща да зачене.

Кол не обичаше светите места като това. Имаше чувството, че някой го наблюдава там. Смяташе се за честен човек, който няма какво да крие, но все пак всеки си има тайни. И съмнения.

— Коя книга четеш?

— Трактат върху елфическите руини, написана преди двеста години от сестра Слод от Риърскофт.

— Пак забранено познание, а?

— От времето, когато Съборът се занимаваше предимно със събиране на познание, а не с подтискането му.

— Можеш да контролираш само онова, което познаваш — промърмори Кол.

— А познанието, също като властта, е опасно в грешни ръце. От значение е само това как го използваш. — Отец Ярви облиза кривия показалец на сакатата си ръка и прелисти книгата.

Кол впери поглед в неподвижната гора:

— Трябваше ли да идваме толкова рано?

— Битката обикновено се печели от страната, пристигнала първа на бойното поле.

— Мислех, че дойдохме да преговаряме за мир.

— Мирните преговори са бойното поле на пастора.

Кол пое дълбоко дъх и изпръхтя с устни. Седна на един пън почти на края на поляната, далеч от приношенията, извади нож и парче грубо издялано ясеново дърво. Щеше да бъде Тя-която-удря-наковалнята, вдигнала чук над главата си. Подарък за Рин, когато се върнеше в Торлби. Ако се върнеше в Торлби, а не свършеше провесен надолу с главата на полянката. Изпръхтя отново и се зае с дялкане.

— Боговете са те надарили богато, Кол — промърмори отец Ярви, без да вдига глава от книгата. — Със сръчни ръце и остър ум. Гъста, пепеляворуса коса. Малко неуместно чувство за хумор. Но искаш ли един ден да бъдеш велик пастор, Кол, да стоиш до крале?

Кол преглътна тежко:

— Знаеш, че искам, отец Ярви. Повече от всичко на света.

— Тогава имаш да учиш още много и първото, което трябва да научиш, е търпение. Концентрирай нищожно малкия си мозък и един ден ще направляваш пътя на историята, точно както искаше майка ти.

Кол повдигна леко кожената връв на шията си и чу теглилките на майка му да тракват една в друга на гърдите му под ризата. Бяха същите, които Сафрит бе носила на шията си докато беше отговорник за склада, жена, на която е поверено да претегля вярно и справедливо. „Бъди смел, Кол. Бъди най-добрият човек, стани най-доброто, на което си способен.“

— Богове, още ми липсва — прошепна той.

— На мен също. А сега си събери ума и прави каквото правя аз.

Кол пусна кожената връв на теглилките:

— Очите ми са приковани в теб, отец Ярви.

— Затвори ги. — Пасторът затвори книгата и се изправи. Изтупа сухите листа от панталоните си. — И слушай.

Чуха се стъпки, някой вървеше през гората и приближаваше. Кол прибра дървената статуетка, но ножа — не. Плъзна го с острието нагоре в ръкава си. Добре подбраната дума решаваше повечето проблеми, но за останалите, Кол знаеше това от опит, добре наточеното острие вършеше същата работа.

От гората излезе жена, облечена в пасторска роба. Огненочервената ѝ коса беше обръсната от двете страни на главата и над ушите ѝ бяха татуирани руни, а останалата беше обилно намазана с масло и вдигната на гребен. Лицето ѝ имаше остри черти, допълнително подсилени от стегнатите и силно изпъкнали мускули на челюстите, докато дъвчеше кора от „дървото на мечтите“. Устните ѝ бяха подпухнали и полилавели по краищата от кората.

— Подранила си, майко Адуин.

— Не колкото ти, отец Ярви.

— Майка Гундринг ме е учила, че е проява на лоши маниери да дойдеш втори на среща.

— Надявам се тогава да ми простиш грубостта.

— Това ще зависи от вестите, които носиш от баба Вексен.

Майка Адуин вирна гордо брадичка:

— Господарят ти, крал Удил, и съюзникът му, Гром-гил-Горм, нарушиха клетвите си, дадени пред Върховния крал. Те отблъснаха протегнатата му за помощ приятелска ръка и извадиха меч срещу него.

— Протегнатата му приятелска ръка започна да тежи много върху нас — отвърна отец Ярви. — Отблъснахме я преди две години и оттогава дишаме по-леко. Две години, а Върховния крал не е завзел един град, не е спечелил една битка…

— А в какви битки влязоха Удил и Горм? Или може би броиш тези, които водят ежедневно един срещу друг? — Адуин изплю струйка лилав сок от кората и Кол зачопли смутено един разпридан конец на ръкава си. Този коментар попадна право в целта. — Досега се радва на късмет, отец Ярви, докато погледът на Върховния крал беше насочен към бунта в Ниските земи. Бунт, във вдигането на който се говори, че имаш пръст.

Ярви замига на парцали — самото олицетворение на невинността:

— Мога ли да накарам хора на стотици мили разстояние да се вдигнат на бунт? Да не съм магьосник?

— Според някои си, но дали с магия, дали с късмет или лукавост, оттук насетне няма да промениш нищо. Бунтът е смазан. Яркия Йълинг излезе на дуел с тримата синове на Хокон и един по един ги срази. Уменията му с меча нямат равни.

Отец Ярви се загледа в един от ноктите на сакатата си ръка, сякаш силно заинтригуван от това как изглежда:

— Крал Удил не би се съгласил с това. Той щеше да победи тримата братя наведнъж.

Майка Адуин не обърна внимание на перченето.

— Яркия Йълинг е нов тип човек, прави нещата поновому. Той изкла клетвоотстъпниците, а Съратниците му изгориха тронните им зали заедно с целите им семейства вътре.

— Изгорени семейства. — Кол преглътна мъчително. — Това е то прогресът.

— Може би не си чул какво направи след това Яркия Йълинг?

— Не, но съм чувал, че е голям танцьор — отвърна Кол. — Танцувал ли е някъде?

— О, да. През проливите и до Йейлтофт. Отби се на посещение при крал Фин.

На поляната се възцари тишина. Вятърът подухна, накара листата на дърветата да зашумят, клоните с провесените приношения да заскърцат, вратът на Кол да настръхне. Майка Адуин премлясна доволно сдъвканата кора и се усмихна широко.

— А! Това шутът ти не можа да обърне на шега. Йейлтофт е в руини, тронната зала на крал Фин е на пепел, а воините му пръснати по земята, както вятърът носи есенни листа.

Ярви смръщи леко вежди:

— Ами кралят?

— От другата страна на Последната врата. Заедно с пастора си. Смъртта им бе предрешена в мига, в който ги подлъга да влязат в твоето съзаклятие на обречените.

— На бойното поле — промърмори отец Ярви, — няма правила. Очевидно живеем в нови времена.

— Яркия Йълинг вече сее огън из земите на Тровенланд. Проправя пътя за армията на Върховния крал. Армия по-многобройна от песъчинките на плажа. Най-огромната армия събирана някога от времето, когато елфите обявиха война на Бог. Преди разгара на лятото ще е пред портите на Торлби.

— Бъдещето е земя, обвита в мъгла, майко Адуин. Крие изненади за всички ни.

— Не е нужно да си пророк, за да видиш какво предстои. — Тя извади свитък, разви го и зачете изписаните на гъсто редове. — Баба Вексен назовава теб и кралица Лейтлин магьосници и предатели. Съборът обявява тези нейни хартиени пари за елфическа магия. Всеки, който ги използва, ще бъде изпратен в изгнание и считан за престъпник.

Някъде в храстите изпука съчка и Кол се сепна.

— Ти ще бъдеш отритнат от света, крал Удил и Горм също, а с тях и всеки, който застане зад тях.

В този момент се появиха мъжете. Мъже от Ютмарк, ако се съдеше по квадратните катарами на наметалата им и дългите им щитове. Кол преброи шестима, чуваше поне още двама зад гърба си, но устоя на порива да се обърне и провери.

— Извадени мечове? — попита отец Ярви. — На светата земя на баща Мир?

— Ние се молим на Единствен бог — изръмжа предводителят им, воин с позлатени кантове на шлема. — За нас това е просто кал.

Кол обходи с поглед сериозните лица и остри оръжия, насочени към него, и усети дланта си да се изпотява под дръжката на ножа.

— Сериозна бъркотия — каза той с изтънял от тревога глас.

Майка Адуин свали свитъка:

— Но въпреки това, въпреки заговора и предателството ви, баба Вексен е склонна да предложи мир. — Шарената сянка на дърветата плъзна по лицето ѝ, когато тя извърна глава към небето. — Единствен бог е всеопрощаващ бог.

Отец Ярви прихна развеселен. Кол не можеше да повярва колко спокойно и безстрашно приемаше положението им.

— Нека да позная, прошката ѝ си има цена?

— Статуите на върховните богове ще бъдат съборени и Единствен бог ще бъде почитан навред по земите около Разбито море — каза Адуин. — Всеки гетландец и ванстерландец ще плаща годишен десятък на Събора. Крал Удил и крал Горм ще дойдат в Скекенхаус, където ще положат мечове в нозете на Върховния крал, ще коленичат, ще помолят за милост и прошка и ще положат нови клетви за вярност.

— Старите не ги удържаха.

— Именно затова ти, майка Скаер и младият принц Друин ще останете там като заложници.

— Ммм. — Отец Ярви потупа замислено брадичка с кривия показалец на сакатата си ръка. — Примамливо предложение, но летата в Скекенхаус са потни и задушни.

Покрай бузата на Кол прелетя стрела, толкова близо, че той долови полъха от перата ѝ. Заби се безшумно в рамото на предводителя на воините, точно над ръба на щита му.

От гората полетяха още стрели. Един от воините изкрещя. Друг сграбчи с две ръце щръкналата от лицето му стрела. Кол се хвърли към отец Ярви и го завлече зад дебелия дънер на святото дърво в средата на поляната. С периферното си зрение зърна връхлитащ към двама им воин с вдигнат над главата меч. Отнякъде изникна Досдувой, огромен като къща, и с един мощен замах на голямата си секира отнесе мъжа и го запрати да се търкаля в храсталака сред облак сухи листа.

Настана хаос от стрелкащи се във всички посоки тела, святкащи остриета, клатещи и въртящи се на вървите си приношения. Миг-два по-късно всичките воини на майка Адуин се бяха присъединили към крал Фин от другата страна на Последната врата. Предводителят им беше на колене, запъхтян, с шест стрели щръкнали от ризницата му. Той опита да се изправи като се подпираше на меча си, но червената сила изтичаше обилно от тялото му.

Фрор изникна безшумно измежду дърветата около поляната. В едната си ръка стискаше тежка секира. С другата разкопча внимателно катарамата на обкантения със злато шлем на предводителя. Беше добра изработка и щеше да донесе прилична печалба.

— Ще съжалявате за това — изпъшка мъжът през почервенели от кръв устни. Посивялата му коса беше залепнала по потното му чело.

Фрор кимна бавно, разбиращо:

— Аз вече съжалявам. — Секирата му се стовари върху темето на предводителя и той се строполи на земята с разперени ръце.

— Вече можеш да ме пуснеш да стана — каза отец Ярви и потупа Кол по гърба. Осъзна, че беше покрил пастора с тялото си като майка, закриляща детето си от бурен вятър.

— Не можа да ми разкриеш плана си? — попита го Кол, докато се изправяше на крака.

— Човек не може да издаде онова, което не знае.

— Нямаш ми доверие?

— Доверието е като стъклото — каза Рълф, преметна през рамо големия си костен лък и подаде ръка на Ярви да му помогне да стане. — Красиво на вид, но само глупак би поставил голяма тежест отгоре му.

Калени в битките воини от Гетланд и Ванстерланд оформиха кръг на поляната, в чийто център остана самотната фигура на майка Адуин. На Кол почти му дожаля за нея, но знаеше, че от съжалението му нямаше да има полза и за двама им.

— Изглежда моята подмолност се оказа по-добре замислена от твоята — каза ѝ Ярви. — Два пъти вече господарката ти се опитва да ме затрие от този свят, но ето, че съм още жив.

— Подмолност, с това си известен, паяк такъв. — Майка Адуин изплю лилава от кората на дървото плюнка в краката му. — Не е ли това святата земя на твоя баща Мир?

Ярви сви рамене:

— О, той е всеопрощаващ бог. Но може би ще е добра идея да ти прережем гърлото и да те провесим от клоните на дървото като жертвоприношение, за всеки случай.

— Направи го тогава — изсъска тя.

— Проявата на милост е по-изразителен признак на власт, отколкото убийството. Връщай се при баба Вексен. Благодари ѝ от мое име за информацията, която ми предостави, ще ми е от голяма полза. — Той посочи към воините, които в този момент биваха връзвани за краката, за да бъдат провесени от клоните на святото дървото. — Благодари ѝ и за щедрото жертвоприношение към върховните богове, те безсъмнено ще го оценят.

Отец Ярви се надвеси рязко над нея, оголил свирепо зъби и в този момент маската падна от лицето ѝ и под нея Кол видя страх.

— Но също така кажи на първия пастор, че пикая на предложението ѝ! Дадох клетва да отмъстя на убийците на баща ми. Слънчева и лунна клетва. Кажи на баба Вексен, че докато и двамата с нея сме живи, между нас няма да има мир.

Достатъчно свиреп

— Ще те убия, недостригана кучко! — озъби се Рейт и се нахвърли върху нея. Ракки сграбчи лявата му ръка, Сориорн дясната и двамата с общи сили успяха да го удържат. Имаха огромен опит в това, в края на краищата.

Трън Бату не помръдна от място, само едното ѝ слепоочие заигра, когато стисна зъби.

— Хайде просто да се успокоим — каза мъжът ѝ, Бранд, и разпери широко длани на протегнатите си напред ръце, като пастир, опитващ да успокои подплашено стадо овце. — Сега сме съюзници, нали така? — Беше едър и як като бик, но от него не лъхаше заплаха. — Нека просто… нека застанем в светлината.

Рейт показа на всички какво мисли за идеята му като се усука в ръцете на брат си и успя да се извърти достатъчно, че да плесне една плюнка на лицето на Бранд. За беда пропусна целта, но иначе се изрази добре.

Трън изви презрително устни:

— Мисля, че някой трябва да тегли ножа на това побесняло псе.

Всеки имаше слабо място и думите ѝ жегнаха Рейт право в целта.

Той спря да се дърпа, килна небрежно глава на една страна и пусна една широка, вълча усмивка. Погледът му плъзна бавно към Бранд.

— А може пък аз да тегля ножа на страхливата ти женичка?

Открай време го биваше в започването на боеве, не беше и никак зле в приключването им, но нищо на този свят не можеше да го подготви за това с каква бързина се нахвърли към него Трън.

— Мъртъв си, белокосо копеле!

Рейт се дръпна рязко назад, с такава сила, че почти събори брат си, Сориорн и себе си в неловко кълбо от ръце и крака на доковете. Трима гетландци бяха необходими, за да удържат нея — навъсеният оръжейник, Хъннан, плешивият кормчия, Рълф и Бранд, преметнал една дебела, покрита с дълъг белег ръка през шията ѝ.

— Спокойно! — изкрещя Бранд като не спираше да се бори с мятащата се в ръцете му Трън. — Богове, спокойно!

Но явно никой не беше в настроение да го слуша. Разнесоха се гърлени ругатни, както откъм гетландци, така и откъм ванстерландци. Рейт видя побелели от напрежение кокалчета по дръжките на мечове, чу съскането на стомана, когато Сориорн разхлаби ножа си в канията на кръста му. Долавяше миризмата на насилие, много повече насилие, отколкото го беше мислил. Но така става то с насилието. Рядко пониква само в лехата, която си му отредил. Иначе просто нямаше да е каквото е.

Рейт оголи зъби — наполовина предизвикателна гримаса, наполовина усмивка — и усети огънят да изпълва гърдите му, дъхът му да свисти горещ в гърлото му, всяко мускулче по тялото му да се напряга до скъсване.

От това щеше да излезе достойна за песните битка, ако в този момент, в тълпата на мокрите от дъжда докове на Торлби, не се вряза като разярен бик Гром-гил-Горм.

— Достатъчно! — изрева кралят на Ванстерланд. — Какво е това жалко кълване между врабци?

Шумотевицата утихна. Рейт се отърси от брат си и Сориорн, но все така с вълча усмивка на уста. Трън се отърси от мъжа си, но без да спира да ругае под нос. Безсъмнено Бранд го чакаше тежка нощ вкъщи, но иначе, като цяло, нещата се бяха наредили добре. Все пак Рейт беше дошъл да се бие, с кого точно не го беше грижа.

Навъсените гетландци се разместиха да пропуснат напред крал Удил, прегърнал до гърдите си извадения си от ножницата меч. Истинският ванстерландец трябва да мрази краля на Гетланд. Но това настрана, той се оказа самото олицетворение на достоен за възхищение воин. Корав и сив като желязо и също като желязото — неподлежащ на огъване. Известен навред с множеството победи и малко думи. Имаше някакъв налудничав, трескав блясък в дълбоко хлътналите му очи, който говореше за това, че на мястото в човешката душа, където боговете поставяха милостта, при него имаше само празна, хладна празнина.

— Разочарован съм, Трън Бату. — Гласът му наподобяваше глухото стържене на мелничарско колело. — Очаквах повече от теб.

— Самото съжаление съм, кралю мой — изграчи на свой ред тя и стрелна с остър като кинжал поглед Рейт, а после Бранд, който примижа така, че за никой не остана съмнение в това, че подобни погледи не му се случваха за пръв път.

— И аз не очаквах нещо повече. — Гром-гил-Горм повдигна една черна вежда към Рейт. — Но поне се надявах.

— Да ги оставим да ни обиждат ли, кралю мой? — сопна се Рейт.

— Един съюз се поддържа с преглъщане на малки обиди — отвърна сухо майка Скаер.

— А нашият съюз е кораб в бурно море — додаде отец Ярви с тази негова сладникава усмивка, която просто си просеше да го фраснеш с глава в лицето. — Потопим ли го с дребни свади, ще се издавим до един.

Рейт изръмжа. Не понасяше пасторите и раздвоените им езици, с които не спираха да бръщолевят за баща Мир и всеобщото благо. Според него нямаше проблем, за който най-доброто разрешение не е юмрук в лицето.

— Един ванстерландец никога не забравя нанесената обида. — Горм пъхна палци между щръкналите от колана му дръжки на ножове. — Но ме е налегнала жажда и след като сме гости тук… — Той изпъна гръб и веригата от топките на дръжките от мечовете на победени противници се повдигна, когато пое дълбоко дъх и изпълни мощни гърди. — Аз, Гром-гил-Горм, Трошача на мечове и Правяч на сираци, крал на Ванстерланд и любим син на майка Война… ще вляза втори в града.

Воините му изроптаха под нос. Изгубиха цял час в препиране кой да влезе пръв в града и сега битката беше изгубена. Техният крал щеше да заеме мястото с по-малко чест и слава, това означаваше по-малко чест и слава и за тях, а, о, богове, колко много държаха те на чест и слава.

— Мъдър избор — каза крал Удил и присви очи. — Но не очаквай дарове в замяна.

— Вълкът не чака дар от овцете — изгледа го свирепо Горм.

Приближените на Удил воини се изпъчиха и тръгнаха след него, изложили гордо на показ позлатени катарами на наметалата, дръжки на мечове на коланите и гривни по ръцете, надъхани от незаслужена чест и Рейт се озъби и се изплю гневно на земята.

— Псе — изгледа го подигравателно Хъннан и ако Ракки не го беше стиснал здраво в преградките си, шепнейки „кротко, братко, кротко“ в ухото му, сигурно щеше да се нахвърли отгоре му и да му избие зъбите.

— Синия Дженър! Каква изненада!

Рейт извърна навъсен поглед през рамо и видя отец Ярви да се отбива встрани до един стар моряк с лице, което сякаш цял живот беше киснало в солена вода.

— Приятна, надявам се — отвърна Дженър и двамата с Рълф плеснаха длани и стиснаха ръце като стари приятели.

— Зависи — каза пасторът. — За златото на кралица Лейтлин ли си дошъл?

— Приемам каквото злато има за взимане. — Дженър се огледа, сякаш се готвеше да им покаже някакво тайно и несметно богатство. — Но имам по-добра причина да съм тук.

— По-добра от злато? — попита Рълф, нахилен до уши. — Променил си се.

— Много по-добра. — Дженър се обърна и изтика пред себе си някой, който до момента беше стоял зад гърба му. Появата му подейства на Рейт като кинжал в черепа, изведнъж в него не беше останала и едничка мисъл за бой.

Беше дребничка и слаба, почти се губеше увита в голямо, лекьосано наметало. Косата ѝ беше чорлава и сплъстена, гневен облак от черни къдрици, подухвани леко от соления бриз. Кожата ѝ беше бледа, ноздрите ѝ леко напукани и порозовели, а скулите ѝ така фини и крехки, че можеш да ги счупиш с по-сурова дума.

Тя извърна поглед към Рейт и прикова за момент очи в него — големи и тъмнозелени като водите на майка Море при буря. Не се усмихна. Не проговори. Просто стоеше там, натъжена, сериозна и загадъчна и всяко косъмче по врата на Рейт настръхна. Никой удар със секира по главата нямаше да го докара до такова стъписване, както този бегъл поглед на това момиче.

За момент лицето на отец Ярви придоби глуповато изражение и устата му зяпна. После той се опомни, затвори уста.

— Рълф, отведи Синия Дженър и гостенката му при кралица Лейтлин. Веднага.

— Допреди малко беше готов да убиваш за това кой ще влезе пръв в града, а сега не искаш да влезеш и втори, така ли? — Ракки го зяпаше очаквателно и Рейт осъзна, че воините на Горм се бяха отдалечили напред, изпъчили гърди, надъхани да засенчат гетландци, пък макар и след тях през портите на града.

— Кое е това момиче? — изграчи Рейт, замаян като току-що пробудил се от пиянски сън.

— Откога се интересуваш от момичета?

— Откакто видях тази. — Рейт замига на парцали и затърси с очи в тълпата, надяваше се, че не си беше въобразил, но нея вече я нямаше.

— Ще да е била ненадмината красавица, щом успя да откъсне мислите ти от кавга.

— Никога не съм виждал друга като нея.

— Ще прощаваш, братко, но става ли дума за момичета, не си видял много. От двама ни ти си боецът, забрави ли? — Ракки се нахили до уши и нарами огромния, черен щит на Горм. — Аз съм любовникът.

— Както не спираш да повтаряш. — Рейт на свой ред нарами тежкия меч на господаря си и понечи да последва брат си към портите на Торлби, когато усети нечия масивна и тежка длан на рамото си.

— Разочарова ме, Рейт. — Трошача на мечове го придърпа към себе си. — Тук ще намериш много врагове, лоши врагове, но се боя, че в лицето на избрания щит на кралица Лейтлин се сдоби с най-лошия.

Рейт го изгледа с насмешка:

— Не ме е страх от нея, кралю мой.

Горм го зашлеви рязко през лицето. Шамар от Горм. На Рейт плесницата подейства като удар с гребло. Той залитна силно настрани и щеше да падне, но кралят го подхвана с ръка и го придърпа отново към себе си.

— Ядоса ме не това, че се опита да я нараниш, а това, че се провали. — Горм зашлеви с опакото на ръката си Рейт и той усети устата му да се пълни със солен вкус. — Не ми е притрябвало кутре, което джавка. Имам нужда от свирепо куче, което знае как да използва зъбите си. Трябва ми кръвожадна хрътка. — Той зашлеви отново Рейт и го пусна, замаян и объркан. — Боя се, че в теб е останало зрънце милост, Рейт. Смачкай го, преди то да смачка теб с тежестта си.

Горм почеса главата на Рейт преди да се насочи към града. Почти по бащински. Или по-скоро като ловец любима хрътка.

— Никога няма да си прекалено свиреп за вкуса ми, момче. Знаеш го.

В безопасност

Шък, шък, шък. Гребенът от полирана китова кост съскаше в косата на Скара.

Чак, чик, чак. Дървеният меч играчка на принц Друин чаткаше по сандъка в ъгъла. Дрън, дрън, дрън, носеше се гласът на кралица Лейтлин. Сякаш мислеше, че ако спре да говори, Скара ще започне да крещи и никога няма да спре.

— Погледнеш ли през този прозорец, над южната стена на града ще видиш лагера на войската на мъжа ми.

„Защо те не ни помогнаха?“ искаше да изкрещи Скара извръщайки сковано поглед към шатрите на лагера, но устата ѝ изрече каквото се очакваше от нея, както винаги:

— Ще да са толкова много.

— Две хиляди и петстотин верни гетландци, призовани от всички краища на страната.

Скара усети пръстите на кралицата да обръщат главата ѝ на другата страна, внимателно, нежно, но нетърпящо възражение движение. Принц Друин нададе писклив боен вик и нападна с меча си висящия на стената гоблен. Гребенът засъска отново, сякаш единственото решение на всеки проблем беше добре сресаната коса.

— Погледнеш ли през този прозорец, над северната стена на града ще видиш лагера на войската на Гром-гил-Горм. — Светлините на огньовете блещукаха в сгъстяващия се сумрак по тъмните склонове на хълмовете като звезди по небосклона. — Две хиляди ванстерландци пред стените на Торлби. Не съм си и представяла, че някога ще зърна подобна гледка.

— Не и с прибрани в ножниците мечове — подхвърли от другия край на стаята Трън Бату, както воин хвърля бойна секира.

— Имаше кавга на доковете… — смотолеви Скара.

— Боя се, че няма да е последната. — Кралица Лейтлин зацъка с език, докато разресваше един упорит възел. Косата на Скара не беше от най-податливите за гребена, но кралицата на Гетланд не беше от жените, които се отказват при първата по-упорита къдрица. — Утре ще има съвещание. Разбирай, пет часа неспирни кавги. Ако се размине без никой убит, ще е достойна за песните победа. Готово.

Лейтлин извърна главата на Скара към огледалото.

Мълчаливите роби на кралицата я бяха изкъпали, отнесли мръсните ѝ дрехи и донесли рокля от зелена коприна, вероятно пропътувала дългия път дотук от Първия сред градовете и умело прекроена, за да ѝ става. Беше съшита по кантовете със златист конец и беше най-изящната дреха, която някога беше обличала, а Скара беше свикнала да носи изящни неща. Толкова много и така внимателно подбрани и съчетани от майка Кайър, че понякога ѝ се струваше, че не тя носеше тях, а дрехите ѝ носеха нея.

Сега беше заобиколена от здрави стени, силни воини и всички удобства. Трябваше да е главозамаяна от облекчение. Но също като бегачът на дълги разстояния, който спира за миг да си поеме дъх и установява, че повече не може да стане, от всичките тези удобства ѝ се завиваше свят, беше прималяла и изтръпнала, болеше я навсякъде, отвътре и отвън, сякаш беше една огромна рана. Почти ѝ се прииска да беше обратно на борда на „Черно куче“, корабът на Синия Дженър, трепереща от студ, зареяла поглед в дъжда, пълзяща до борда да повръща по три пъти на час.

— Това принадлежеше на майка ми, сестрата на крал Фин. — Лейтлин постави внимателно обецата на ухото на Скара и фините като паяжина златни верижки разсипаха червени скъпоценни камъни почти до рамото ѝ.

— Красива е — изграка Скара, едва удържаща стомаха си да не избълва съдържанието му върху огледалото. Едва разпозна момичето, което я гледаше оттам — призрачно бледа, крехка, със зачервени очи. Приличаше на привидение. Може би не беше избягала от Йейлтофт. Може би все още беше там, робиня на Яркия Йълинг завинаги.

В другия край на стаята Трън Бату клекна до принц Друин, намести малките му ръчички върху дръжката на дървения меч и зашепна в ухото му инструкции как да замахва правилно. Той я фрасна по бедрото и тя се усмихна, а звездовидният белег на бузата ѝ се сгърчи. После разроши светлорусата му коса и го похвали: „Добро момче“!

В мислите на Скара остана само едно — мечът на Яркия Йълинг с този огромен диамант на дръжката, искрящ в сумрака на Гората. Гърдите на бледото момиче в огледалото започнаха да се повдигат учестено и ръцете ѝ се разтрепериха…

— Скара, — кралица Лейтлин я стисна за раменете, прикова в нея хладните си, проницателни сиви очи и я изтръгна от мислите ѝ. — Ще ми разкажеш ли какво стана?

— Дядо ми чакаше помощ от съюзниците си. — Думите полетяха навън от устата ѝ, монотонни като жуженето на пчела. — Чакахме воините на Удил и Горм. Те не дойдоха.

— Продължавай!

— Той изгуби дух. Майка Кайър го убеди да преговаря за мир. Изпрати гълъб на баба Вексен и тя ѝ изпрати орел в отговор. Тя ще прости, ако предадем ключа за Бейлова крепост, ако разпратим воините по домовете им и ако обещаем безпрепятствено преминаване на войската на Върховния крал през земята ни.

— Но баба Вексен никога не прощава — каза Лейтлин.

— Тя изпрати Яркия Йълинг в Йейлтофт да уреди сметките ѝ. — Скара преглътна горчивата слюнка, насъбрала се в устата ѝ и кльощавата шия на момичето в огледалото потрепна. Личицето на принц Друин беше изкривено във войнствена гримаса, докато удряше Трън с дървения си меч, а тя блокираше острието с пръсти. Бойните му викове долитаха като гневен, болезнен вой от сумрака в другия край на стаята, все по-близо, все по-близо.

— Яркия Йълинг отряза главата на майка Кайър. Прониза с меча си дядо ми и той се строполи в огнището.

Очите на кралица Лейтлин се ококориха насреща ѝ:

— Ти… си видяла всичко това?

Облаците искри от огнището, червените отблясъци на жаравата по усмивките на воините около него, гъстата кръв, капеща от меча на Йълинг. Скара потрепери, докато поемаше дълбоко дъх, после кимна.

— Измъкнах се предрешена като робиня на Синия Дженър. Яркия Йълинг хвърли монета да реши дали да не убие и него… но монетата…

Все още я виждаше как се премята във въздуха, виждаше отблясъците от огнището по лъскавите ѝ страни.

— Боговете са били с теб в онази нощ — прошепна Лейтлин.

„Защо тогава убиха семейството ми?“, искаше да попита тя, но момичето в огледалото се усмихна миловидно и промълви благодарствена молитва към Той-който-обръща-зара.

— Изпратиха те при мен, братовчедке. — Кралицата стисна отново раменете ѝ. — Тук си в безопасност.

Гората, в която беше минал целият ѝ живот, непоклатима като планина, сега беше въглен и пепел. Фронтонът ѝ, стоял над портите в продължение на двеста години, лежеше, натрошен на парчета. Тровенланд чезнеше, като разнесен от вятъра дим. Никъде повече нямаше да е в безопасност.

Скара осъзна, че чешеше бузата си. Все още усещаше допира на хладните пръсти на Йълинг.

— Винаги си била така мила с мен — изграчи Скара и потуши надигналия ѝ се стомах. Винаги бе имала слаб стомах, но откакто слезе, залитайки от „Черно куче“, имаше чувството, че червата ѝ бяха по-оплетени и от мислите ѝ.

— Ти си от семейството ми, а семейството е всичко на този свят. — Лейтлин стисна за последно раменете на Скара. — Трябва да поговоря със съпруга и сина ми… с отец Ярви, имам предвид.

— Ако позволиш да попитам… Синия Дженър още ли е тук?

Неодобрението на кралицата беше повече от очевидно:

— Човекът е малко повече от обикновен пират…

— Би ли го изпратила при мен? Моля?

Лейтлин може и да беше корава като кремък, но явно долови отчаянието в гласа на Скара:

— Ще го изпратя. Трън, принцесата е преминала през ужасни препятствия. Не я оставяй сама. Ела, Друин.

Мъничкият принц дари Скара с тържествен поглед, махна ѝ с ръка за довиждане, хвърли меча на земята и хукна след майка си.

Скара се озова сама в стаята, вперила поглед в Трън. Гледаше почти право нагоре, защото избраният щит на кралицата стърчеше над нея с две глави. Очевидно, тя самата не използваше гребен, половината ѝ глава беше остригана до кожа, а другата представляваше смесица от тънки плитки, възли и масури, пристегнати на малко разстояние под формата на сребърни и златни рингове.

Това беше жена, била се сама срещу седем мъже наведнъж и победила. Наградата ѝ, елфическата гривна, блестеше в ярко жълто на китката ѝ. Жена, която носеше остриета, вместо коприна и белези, вместо бижута. Жена, която смазваше благоприличието под тока на ботуша си и не дължеше извинение никому за това. Тя по-скоро би разбила врата с главата си, вместо да почука.

— Затворник ли съм? — Скара възнамеряваше това да прозвучи като предизвикателство, но гласът ѝ беше изтънял като цвърченето на мишка.

Изражението на лицето на Трън не беше от лесните за разгадаване:

— Ти си принцеса, принцесо.

— Според мен няма много разлика между двете.

— Явно никога не си била затворник.

Презрение, това видя на лицето ѝ Скара, но можеше ли да я вини за това? Гърлото ѝ се беше стегнало така, че едва успяваше да говори.

— Сигурно си мислиш за това каква мекушава, слаба и разглезена глупачка съм.

Трън пое дълбоко дъх:

— Всъщност, мислех си за това… какво изпитах, когато видях баща си мъртъв. — Лицето ѝ можеше и да не издава мекота, но в гласа ѝ имаше такава. — А също, какво ли би било усещането да видиш с очите си как бива убит. Да гледаш как някой го убива и да не можеш да направиш нищо, за да спреш убиеца.

Скара отвори уста, но от нея не излезе и дума. Не, не беше презрение, беше съжаление и тя почти се задави от вълнение.

— Знам какво е да носиш смело изражение на лицето си като маска — продължи Трън. — Малцина знаят това по-добре от мен.

Скара имаше чувството, че сърцето ѝ ще се пръсне.

— Мислех също, че… ако бях на твое място… щях да си изплача очите.

От гърлото на Скара се откъсна вопъл. Очите ѝ се стиснаха, напълниха със сълзи и преляха. Ребрата ѝ се разтресоха. Започна да хълца, да хърка. В следващия момент стоеше провесила безпомощно ръце, с изкривено до болка лице и ридаеше с пълно гърло. Едно малко гласче нареждаше в главата ѝ, че така не подобава на една принцеса, но тя не можа да спре сълзите.

Чу бързи стъпки по пода и изведнъж се озова в нечии силни ръце, в здрава прегръдка, точно като тази на дядо ѝ, докато гледаха баща ѝ да гори на погребалната си клада. И тя се вкопчи в Трън и захлипа задавено, заровила лице в ризата ѝ, започна да вие, сама не разбираше какво точно.

Трън не помръдна, не проговори, просто продължи да я стиска в прегръдките си. Докато не спря да се тресе. Докато хлипането ѝ не утихна до тихо скимтене, а после то до просто учестено дишане. После, много внимателно, извади отнякъде бяло парче плат и въпреки че ризата ѝ беше подгизнала от сълзи, изтри с него една капчица на роклята на Скара и ѝ го подаде.

— Лъскам оръжията си с това, но мисля, че лицето ти е много по-важно и ценно от тях. А може би и по-опасно.

— Съжалявам — прошепна Скара.

— Няма защо. — Трън чукна с нокът златния ключ на врата си. — Плача повече всяка сутрин, когато се събудя и си спомня за кого се омъжих.

Скара прихна така силно, плач и смях ведно, че от едната ѝ ноздра сополите излязоха на балони. За пръв път от онази нощ насам се почувства макар и частица от онова, което беше била преди. Вероятно все пак се беше измъкнала от Йейлтофт. Докато бършеше лицето си, някой почука колебливо на вратата.

— Синия Дженър е.

Той влезе в стаята и нещо в прегърбената му, опърпана осанка вдъхна нов кураж на Скара. На корабния мостик или в спалнята на принцеса, той беше един и същ човек. Самото му присъствие в стаята ѝ даваше сила. От такъв мъж имаше нужда в момента.

— Помниш ли ме? — попита Трън.

— Трудна си за забравяне. — Дженър хвърли поглед към ключа на врата ѝ. — Поздравления за сватбата ти.

Тя изсумтя презрително:

— Гледай само да не поздравиш съпруга ми. Още е в траур от случката.

— Викала си ме, принцесо.

— Да. — Скара подсмръкна за последно и пресуши сълзите. После изправи гордо рамене. — Какви са плановете ти?

— Не бих казал, че съм от онези, които много планират. Кралица Лейтлин ми предложи добра цена да се бия на страната на Гетланд, но, е, войната е за младите. Мисля да сляза надолу по „Божествена“… — Той вдигна поглед към Скара и примижа сконфузено. — Обещах на майка Кайър да те доведа жива и здрава при братовчедка ти…

— И удържа на обещанието си, въпреки опасностите. Нямам правото да искам повече от теб.

Физиономията му се изкриви в още по-болезнена гримаса:

— Но ще го направиш, нали?

— Надявах се, че може да останеш при мен.

— Принцесо… аз съм стар търговец. Прехвърлил съм отдавна златните си години, пък и те не бяха кой знае колко златни.

— Безсъмнено. Когато те видях за пръв път, си помислих, че си овехтял като статуята на носа на стар кораб.

Дженър се почеса по брадата:

— Добра преценка.

— Глупава преценка. — Гласът на Скара потрепери, но тя се покашля, пое дълбоко дъх и продължи. — Сега разбирам това. Вехтата статуя на носа е тази, която е видяла много лошо време и въпреки това е отвела кораба си невредим до дома. Не ми е притрябвала красота и младост. Имам нужда от лоялност.

Дженър отново изкриви физиономия:

— Цял живот съм бил свободен, принцесо. Погледът ми не е бил отправян с очакване към никого, само към хоризонта, не съм прекланял глава пред никого, освен вятъра…

— Хоризонтът някога благодарил ли ти е за това? Вятърът някога да е възнаграждавал за това?

— Не и щедро, признавам.

— Аз ще го направя. — Тя взе мазолестите му ръце в своите. — За да е истински свободен човек, се нуждае от кауза.

Той се вторачи в ръцете ѝ, после вдигна глава към Трън.

— Воин, който се бие единствено за себе си, е нищо повече от разбойник — сви рамене тя.

— Видях те да преминаваш през множество изпитания и знам, че мога да ти се доверя — каза Скара и прикова очи в тези на Дженър. — Остани с мен. Моля.

— О, богове. — Дженър се усмихна широко и лицето му се сбърчи като стара кожа. — Как да откажа на такава молба?

— Недей да отказваш. Кажи, че ще останеш и ще ми помогнеш.

— Твой съм, принцесо. Кълна се. Давам слънчева и лунна клетва. — Той се замисли за момент. — Да ти помогна за какво обаче?

Скара пое дъх и потрепери:

— Зарекох се един ден да видя Тровенланд свободна, тронната зала на дядо ми построена отново и трупът на Яркия Йълинг захвърлен за храна на враните, не помниш ли?

Синия Дженър повдигна рунтави вежди:

— Яркия Йълинг има цялата краска армия зад гърба си. Петдесет хиляди меча, казват хората.

— Само половината от една война се води с мечове. — Тя натисна силно с показалец слепоочието си. — Другата половина се води тук.

— Значи… имаш план?

— Ще измисля нещо. — Тя пусна ръцете на Дженър и извърна поглед към Трън. — Ти си плавала с отец Ярви до Първия сред градовете.

Трън сбърчи чело, събра вежди над няколкократно чупения си нос и изгледа озадачено Скара, явно неразбираща какво точно се криеше зад този въпрос.

— Ъхъ, плавала съм с отец Ярви.

— Била си се в дуел с Гром-гил-Горм.

— И това е така.

— Ти си избраният щит на кралица Лейтлин.

— Знаеш, че съм.

— И стоейки неизменно до нея, прекарваш доста време в присъствието на крал Удил.

— Повече от доста.

Скара изтри и последните следи от влага под очите си. Не можеше да си позволи да плаче повече. Сега трябваше да е смела, умна и силна, нищо, че отвътре се чувстваше слаба и умираше от страх. Сега нямаше кой да се бие за Тровенланд освен нея. Думите ще бъдат нейните оръжия.

— Разкажи ми за тях.

— Какво искаш да знаеш?

„Знанието е власт“, казваше майка Кайър, когато Скара се оплакваше от безкрайните ѝ уроци.

— Искам да знам всичко.

И за двамата

Рейт се събуди внезапно и подскочи като ужилен — някой го докосваше.

Сграбчи копелето за врата и го залепи за стената, после, оголил зъби в свирепа гримаса, извади ножа си.

— Богове, Рейт! Аз съм! Аз съм!

Едва в този момент подскачащата светлина на факлата в дъното на коридора освети лицето на Ракки и той осъзна, че беше залепил брат си за стената и се готвеше да пререже гърлото му.

Дъхът му бумтеше. Отне му известно време да осъзнае, че се намираше в Цитаделата на Торлби. Омотан в одеялото си, пред вратата на покоите на Горм. Където му беше мястото.

— Не ме стряскай така, докато спя — отсече той и разтвори бавно пръстите на лявата си ръка. Винаги болеше повече след сън.

— Аз ли те събудих? — прошепна Ракки. — Щеше да събудиш цял Торлби с виковете си. Пак ли сънува?

— Не — изръмжа сърдито Рейт, седна обратно с гръб към стената и зарови нокти в косата си. — Може би.

Сънища пълни с огън. Дим на кълба и мирис на разруха. Очите на воините и кучетата блестят яростно с червената светлина на огньовете. Умопомрачителната, червена светлина по лицето на жената. И гласът ѝ, когато пищеше за децата си.

Ракки му подаде манерката си и Рейт я грабна от ръката му. Напълни уста и изжабурка водата — устата му беше порязана и нацепена отвътре и отвън от шамарите на Горм, но това не беше нищо ново. Лисна малко в шепа и намокри лицето си. Беше облян в студена пот.

— Не ми харесва тая работа, Рейт. Тревожа се за теб.

— Ти? Се тревожиш за мен? — Мечът на Горм ще да беше паднал в боричкането, защото сега лежеше на земята. Рейт го вдигна и прегърна до гърдите си. Ако кралят видеше, че го е оставил да лежи на студения под, щеше да отнесе още шамари, ако не и по-лошо. — Това е нещо ново.

— Не, не е. Отдавна се тревожа за теб. — Ракки хвърли тревожен поглед към вратата на покоите на краля и понижи глас. — Може просто да си тръгнем — прошепна той настоятелно. — Да намерим кораб и отплаваме надолу по „Божествена“ и „Непристъпна“, както непрекъснато говориш. Както говореше преди, имам предвид.

Рейт кимна към вратата:

— Мислиш, че той ще ни пусне просто ей така? Мислиш, че майка Скаер ще дойде да ни помаха за сбогом усмихната от пристана? — Изсумтя присмехулно. — Мислех, че от двама ни ти си умният. Хубави мечти са това, но вече няма връщане назад. Забрави ли какво беше преди? Вечно гладни, премръзнали и умиращи от страх през цялото време?

— Теб не те е страх през цялото време? — Гласът на Ракки прозвуча така умолително, че успя да прогони напълно ужаса от кошмара и накара кръвта на Рейт да кипне. Всъщност гневните изблици му бяха готовият отговор за всеки проблем.

— Не, не ме е страх! — озъби му се Рейт, разтресе меча на Горм пред лицето му и той примижа уплашено и извърна глава настрани. — Аз съм воин. Ще си спечеля име в тази война и толкова гривни, че никога повече няма да заспивам гладен. Това място ми се полага. Извоювах си го, нали?

— Ъхъ, бори се за него.

— Служим на крал! — каза Рейт и му се прииска да го беше казал със същата гордост в гласа както преди. — На най-великия боец в земите около Разбито море. Непобеден в битка или дуел. Ти обичаш да се молиш. Благодари на майка Война, че се бием на страната на победителите!

Ракки го погледна от отсрещната стена на коридора, облегнат на белязания от множество битки черен щит на Горм, гледаше го с широко отворени очи, в които блещукаше светлината на факлата. Странно, как лицето му беше така еднакво като неговото, а изражението му толкова различно. Понякога му се струваше, че двамата бяха статуите на носа и кърмата на кораб, издялани еднакви, обречени да са завинаги заедно на кораба, но винаги гледащи в противоположни посоки.

— Ще падне убиване — промърмори Ракки. — Повече от всякога.

— Предполагам — отвърна Рейт, легна, обърна гръб на брат си, прегърна меча на Горм и се зави с одеялото. — Война е, нали?

— Аз просто не обичам да убивам.

Рейт се опита да прозвучи все едно не беше кой знае какво, но не можа да го докара съвсем:

— Аз ще убивам и за двамата.

Ракки не отговори веднага.

— Точно това ме плаши — каза след известно мълчание.

Сръчни ръце

Кол издялка последната руна, усмихна се и издуха прахта и стърготините. Ножницата на меча беше завършена и той се гордееше с резултата.

Обичаше да работи с дърво, то не криеше тайни, не лъжеше и веднъж издялано, не можеше да се върне в предишната си форма. Нищо общо с работата на пастора — само мъгла и догадки. Думите бяха по-трудни за усвояване инструменти от длетата, а хората така непостоянни, както водите на майка Море.

Гърбът му настръхна, когато Рин се пресегна през рамото му и прокара пръст по един от изписаните с руни редове.

— Какво означава? — попита го тя.

— Петте имена на майка Война.

— Богове, прекрасна изработка. — Ръката ѝ се спусна надолу по тъмното дърво и пръстите ѝ пробягаха по издяланите фигури, цветя и дървета, преливащи се едни в други. — Имаш сръчни ръце, Кол. Най-сръчните ръце.

Тя нахлузи готовия връх на края на ножницата — изкована по формата на змийска глава лъскава стомана — и той пасна идеално, като ключ в ключалка.

— Виж какви красиви неща можем да направим заедно. — Почернелите ѝ от желязо пръсти се преплетоха с неговите, покафенели от дървото. — Създадени са едно за друго, не мислиш ли? — Моят меч. Твоята ножница. — Той усети другата ѝ ръка да се плъзга надолу по бедрото му и потрепери. — И обратното…

— Рин…

— Е, хубаво де, по-скоро кинжал отколкото меч. — Кол долови насмешката в тона ѝ и усети смехът да гъделичка гърлото му. Харесваше му, когато се смееха заедно.

— Рин, не мога. Бранд ми е като брат…

— Не лягай с Бранд, тогава. Готово, проблемът ти е решен.

— Аз съм чирак на отец Ярви.

— Не лягай с отец Ярви. — Той усети устните ѝ да допират едва врата му и по потния му гръб пробяга тръпка.

— Той спаси живота на майка ми. Спаси моя живот. Избави ни от робство.

Сега устните ѝ бяха на ухото му и шепотът им така силен, че го накара да вдигне рязко рамене, което от своя страна накара теглилките, провесени на връв на гърдите му, да издрънкат.

— И как те е освободил от робство, като не си свободен да правиш избор за себе си?

— Дължа му всичко, Рин. — Кол усещаше гърдите ѝ да опират в гърба му при всяко вдишване. Пръстите ѝ бяха обвили и стискаха дясната му ръка. Беше силна колкото него. Може би дори по-силна. Наложи се да стисне здраво очи, за да изчисти мислите си. — Когато тази война свърши, аз ще положа изпита на Събора, ще дам клетва, ще бъда брат Кол, ще се откажа от семейство, от жена и… ау.

Той усети ръката ѝ да се плъзга между краката му.

— А дотогава какво те спира?

— Нищо. — Кол се обърна, зарови пръстите на свободната си ръка в късата ѝ коса и я придърпа към себе си. Засмяха се и се целунаха, жадно, ненаситно, залитнаха, блъснаха се в тезгяха, събориха една купчина инструменти, които издрънчаха на пода.

Всяко негово идване в ковачницата ѝ свършваше така. Затова продължаваше да идва.

Хлъзгава като риба, тя се отскубна чевръсто от ръцете му, изтича обратно до стягата, сграбчи камъка за точене и се вторачи в острието, сякаш нищо не беше станало.

Кол замига на парцали:

— Какво…

Вратата тропна и Бранд влезе в ковачницата. Кол осъзна, че стои в средата на стаята, с голяма издутина на панталоните.

— Хей, Кол — каза Бранд. — Какво правиш тук?

— Дойдох да довърша ножницата — изграка Кол с пламнало от срам лице, обърна се рязко към тезгяха и изтръска на пода няколко стърготини.

— Дай да видя. — Бранд постави ръка на рамото му. Богове, това беше една много тежка ръка, с изпъкнали мускули и виещ се като змия около китката белег от въжето. Кол си спомни как Бранд удържа цял кораб на раменете си, кораб, който щеше да го смаже, ако не беше Бранд. Замисли се какво ли щеше да е усещането от това тази същата ръка да го фрасне в лицето, когато Бранд разбереше какви ги върши със сестра му. Преглъщането се оказа трудна работа след тази мисъл.

Но Бранд просто отстрани няколко паднали пред лицето му кичури коса и се усмихна широко:

— Прекрасна работа. Благословен си, Кол. От същите богове, благословили сестра ми.

— Тя е… богоязливо момиче. — Кол се извърна сконфузено, намествайки панталоните си, а Рин нацупи устни и му изпрати целувка зад гърба на брат си.

Богове, Бранд дори не подозираше. Силен, лоялен и добросърдечен като товарен кон, но в пълно неведение за това какво става под носа му. Очевидно не може да си женен за Трън Бату без способността да пропускаш много неща покрай ушите и очите си.

— Как е Трън? — попита Кол.

Бранд се замисли сякаш отговорът на въпроса изискваше особено съсредоточение:

— Трън си е Трън. Но аз знаех това, когато се ожених за нея. — Той дари Кол с дежурната дружелюбна усмивка. — Друга не съм искал.

— Не ще да е от най-лесните за съжителстване хора.

— Ще ти кажа като почна да съжителствам с нея. Половината от времето си прекарва с кралицата, половината от другата половина в тренировки, а за мен остава времето, когато спи или е готова да се караме за нещо. — Той се почеса уморено по врата. — Но и това знаех, когато се жених за нея.

— Не ще да е и от най-трудните за съжителстване хора, значи.

— Хм. — Бранд се вторачи в празното пространство, като ветеран от войни и битки, който още се бори с преживения ужас. — Определено е от хората, способни да забъркат неприятности и от най-миролюбивите съставки. Но хубавите неща стават трудно. Обичам я въпреки кусурите ѝ. Обичам я точно заради тях. Обичам я. — И лицето му се разтегли в огромна усмивка. — Всеки ден с нея е приключение, в това съмнение няма.

На вратата се почука силно, Бранд се отърси от мислите си и отиде да отвори. Рин изпрати на Кол въздушна целувка, той се престори, че я хваща и притиска до сърцето си, а тя на свой ред, че повръща върху работния тезгях. Харесваше му, когато тя правеше това.

— Радвам се да те видя, Бранд. — Кол вдигна очи, изненадан да види учителя си в ковачницата на Рин.

— И аз теб, отец Ярви.

Особен вид дружба се завързва с човек, с когото си пропътувал дълъг път, и колкото и различни да бяха като хора Ярви и Бранд, те се прегърнаха като братя. Пасторът потупа широкия гръб на Бранд със сакатата си ръка.

— Как вървят нещата в ковашкия занаят? — обърна се той към Рин.

— Хората винаги се нуждаят от остриета — отвърна му тя. — А как са нещата в занаята с думите?

— Хората се нуждаят също и от добра дума. — Усмивката на пастора изчезна, когато погледът му попадна на Кол и лицето му придоби обичайното сурово изражение. — Нещо ми подсказваше, че ще те открия тук. Минава пладне.

— Вече? — Кол понечи да свали престилката, оплете се в презрамките, но успя бързо да се освободи, захвърли я на тезгяха и изтупа прахта от ръцете си.

— Обикновено чиракът отива при учителя си. — Върхът на пасторския жезъл от елфически метал звънна в пода, когато той пристъпи към Кол. — Ти си мой чирак, прав ли съм?

— Разбира се, отец Ярви — каза Кол и пристъпи виновно настрани, по-далеч от Рин.

Отец Ярви го изгледа изпитателно иззад притворени клепачи, после Рин, после пак него, очевидно на него нищо не му убягваше. Малцина бяха хората в по-малко неведение от него.

— Кажи ми, че не си забравил да нахраниш гълъбите.

— Освен това изчистих клетките, подредих новите билки, прочетох двайсет страници от „История на Гетланд“ от баба Гундринг и научих петдесет нови думи на езика на Калийв. — Някога непрестанните въпроси на Кол бяха на път да докарат майка му до побъркване, а сега, подготвяйки се за изпита на Събора, имаше толкова отговори, че главата му щеше да се пръсне.

— Невежеството е храна за страха, Кол. А познанието е смърт за него. Ами движението на звездите? Прерисува ли диаграмите, които ти дадох?

Кол се хвана за главата:

— Богове, съжалявам, отец Ярви. После ще ги прерисувам.

— Не и днес. Съвещанието започва след час, а преди това те чака малко разтоварване.

Кол извърна обнадежден поглед към Бранд:

— Аз не съм много по носенето на сандъци…

— Делви. И изискват много внимание при пренасянето им. Подарък от императрица Виалайн, пропътували целия път по „Божествена“ и „Непристъпна“.

— Подарък от Сюмаел, имаш предвид — каза Бранд.

— Подарък от Сюмаел. — Името накара отец Ярви да се усмихне замечтано. — Оръжие срещу войските на Върховния крал… — Той пристъпи между Рин и Кол, постави жезъла в сгъвката на ръката си, вдигна ножницата от тезгяха и я вдигна към светлината да огледа изписаните по нея руни.

— Майка Война — промърмори той. — Майка на враните. Тя, чиито пера са мечове. Тя, която прибира мъртъвци. Тя, която свива разтворената ръка в юмрук. Ти ли направи това, Кол?

— Кой друг е достатъчно сръчен? — отвърна вместо него Рин. — Ножницата е толкова важна, колкото и острието. Добрият меч се вади рядко. Ножницата е тази, която хората виждат.

— Когато най-после положиш клетва, светът ще изгуби един талантлив дърводелец. — Той въздъхна тежко. — Но светът с длето не можеш да промениш.

— Може, малко. — Рин скръсти ръце на гърдите си и измери с поглед отец Ярви. — При това към по-добро.

— Майка му поиска от мен да направя от него най-доброто, на което е способен.

Кол въртеше трескаво глава зад гърба на учителя си, но Рин не беше от онези, които се отказват лесно:

— Някои го харесват какъвто си е.

— Това ли искаш ти, Кол? — Отец Ярви хвърли ножницата на тезгяха и постави сакатата си ръка на рамото му. — Или искаш да стоиш до крале и направляваш курса на историята?

Кол замига на парцали, първо към учителя си, после към Рин. Богове, не искаше да разочарова нито единия, нито другия, но какво можеше да направи? Отец Ярви му върна свободата. А и кой робски син не иска да стои до крале, да е в безопасност, да го уважават? Да има власт?

— Историята… — смотолеви той и сведе сконфузено поглед към пода. — Предполагам…

С приятели като тези

Рейт беше отегчен до смърт.

Предполагаше се, че войната се състои предимно от битки. А войната срещу Върховния крал със сигурност трябваше да е най-великата битка, на която може да се надява човек. Но ето как сега осъзнаваше, че колкото по-голяма е войната, толкова повече приказки изискваше тя. Приказки, чакане и седене на едно място.

Големците бяха седнали на три големи маси, подредени под формата на конска подкова, изложили гордо на показ статута им под формата на скъпоценни чаши. Ванстерландци седяха от едната страна, гетландци на срещуположната, а средата — дузина столове — беше отредена на Тровенланд. Дузина празни столове, защото тровенландци не присъстваха на съвещанието и на Рейт му се искаше да можеше да е като тях.

— Преди седем дни се срещнах с представител на баба Вексен — нареждаше монотонно отец Ярви.

— Трябваше да присъствам на срещата! — отсече майка Скаер.

— Ще ми се да беше, но нямаше време за това. — Отец Ярви разпери насреща ѝ дланта на здравата си ръка сякаш на света нямаше по-честен човек от него. — Но не пропусна много. Майка Адуин се опита да ме убие.

— Не съм я срещал, но ето, че вече я харесвам — прошепна Рейт на брат си и Ракки се разхили.

Рейт по-скоро би легнал със скорпион, отколкото да размени десет думи с това едноръко копеле. Ракки го наричаше Паякът и определено той отговаряше на името — слаб, потаен и отровен. Но освен ако не си муха, паяците не те закачат. А мрежите, които плетеше отец Ярви, бяха предназначени за хора и никой не знаеше кой ще е следващият, хванал се в тях.

Чиракът му не падаше по-долу. Кльощаво хлапе с чорлава глава като тази на плашило, направена от слама. С набола на петна брада без определен цвят, мигащ на парцали нервак, който не стоеше на едно място и не спираше да чопли нещо. И нахилен до уши, вечно нахилен, все едно ти е най-добрият приятел, но Рейт не се връзваше на такива. Изпълнен с ярост поглед, пълен с болка или омраза, на такива можеш да имаш вяра. Усмивката крие кой знае какво.

Рейт отпусна назад глава и пропусна покрай ушите си нестихващото плямпане в Залата на боговете. Загледа се в купола на тавана. Забележителна сграда, но освен от паленето им, Рейт не се интересуваше много от постройки. Статуите на върховните богове гледаха укорително от високо и той им се ухили подигравателно. От време на време казваше по някоя скалъпена надве-натри молитва към майка Война, иначе боговете не го интересуваха.

— Баба Вексен ни е обявила за предатели и магьосници. Издала е декрет, с който ни прокужда от този свят. — Отец Ярви хвърли на масата пред себе си някакъв свитък и Рейт изпъшка уморено. От свитъци с думи имаше по-малка полза и от постройки и богове. — Зарекла се е да ни унищожи.

— Нямаше предложение за мир, значи? — попита кралица Лейтлин.

Отец Ярви хвърли поглед настрани към чирака си и поклати глава:

— Не.

Кралицата изпусна една пълна с огорчение въздишка:

— Надявах се, че ще ни даде нещо, с което да се пазарим. В кръвопролитията няма почти никаква печалба.

— Зависи чия кръв е пролята и как. — Горм извърна глава и измери с мрачен поглед празните столове. — Кога крал Фин ще сметне за благоразумно да ни удостои с присъствието си?

— Не и след хиляда години — отвърна Ярви. — Фин е мъртъв.

Ехото затихна в купола на Залата на боговете и наоколо се възцари неловка тишина. Дори Рейт наостри уши.

— Майка Кайър предала ключа на Бейлова крепост в замяна на мир, но баба Вексен не удържала на думата си. Изпратила Яркия Йълинг в Йейлтофт да уреди сметките ѝ и той убил крал Фин и изпепелил града.

— Значи не можем да разчитаме на помощ от Тровенланд. — Сестра Ауд, пухкавият, червендалест чирак на майка Скаер, изглеждаше така сякаш ще избухне в сълзи при тази новина, но Рейт се нахили до уши. Може би сега най-после щяха да се заемат с нещо полезно.

— Има оцелял в клането. — Кралица Лейтлин щракна с пръсти и вратите на Залата на боговете се отвориха. — Внучката на крал Фин. Принцеса Скара.

В светлия отвор на вратите се появиха две фигури, чиито сенки се разтеглиха по цялата дължина на излъскания каменен под, когато тръгнаха към масите. Едната се оказа на Синия Дженър, все така опърпан и обрулен от ветровете в морето, както и на доковете. Но другият новодошъл определено бе положил усилия за външния си вид.

Беше облечена в рокля от фино, зелено платно, което сякаш сияеше на светлината на факлите. Вървеше изпънала гордо рамене, а острите ѝ скули хвърляха сенки по бузите ѝ. От едната страна на дългата ѝ шия обеца беше разпиляла ситни скъпоценни камъни. Носеше гривна над лакътя на тънката си ръка — кървавочервен камък в средата на дебел златен обръч. Къдравата ѝ тъмна коса, която на доковете наподобяваше буреносен облак, сега бе намазана с масло, сплетена на плитка и навита на висок, лъскав кок.

Богове, беше така променена, но Рейт я позна на мига.

— Това е тя — прошепна на Ракки. — Момичето, което видях на доковете.

Брат му се наведе и прошепна в ухото му:

— Обичам те братко, но този път май се целиш прекалено нависоко.

— Благодарна съм — заговори тя. Беше бледа и крехка като черупката на яйце, но гласът ѝ полетя силен и звънлив, когато извърна огромните си, зелени очи към купола на тавана, откъдето гледаха статуите на върховните богове. — На боговете, че ме избавиха от ръцете на Яркия Йълинг. На домакините ми, които ми дадоха убежище, когато останах сама. На братовчедка ми, кралица Лейтлин, чийто остър ум е добре известен на всеки, но чиято състрадателност, която съвсем наскоро открих, го превъзхожда. На Железния крал Удил, за чиито желязна решимост и желязно правосъдие се шепне със страхопочитание навред из земите около Разбито море.

Крал Удил повдигна едва една посивяла вежда. Подобаващ израз на признателност за комплимента от това подобно на мечи капан лице:

— Тук си добре дошла, принцесо.

Скара се извърна към ванстерландци и ги дари с грациозен и дълбок поклон.

— Гром-гил-Горм, крал на Ванстерланд, Трошача на мечове. За мен е чест да застана в дългата ти сянка. Бих ти разказала една от многото истории, които се разказват в Йейлтофт за ненадминатите ти сила и слава в битките, но веригата на гърдите ти говори много по-изразително от мен.

— И аз я намирах за красноречива. — Горм докосна с върха на пръстите си една от топките на преметната четири пъти около дебелия му като дънер врат верига, направена от топките, откъснати от дръжките на мечовете на победени врагове. — Докато не те чух да говориш, принцесо. Сега започвам да се съмнявам.

Всичко беше просто на думи, естествено. Но дори Рейт, чиито ласкателни умения бяха колкото тези на куче, видя колко добре подбрани бяха комплиментите и как добре насочени бяха към суетата на получателя, че да паснат като ключ в ключалка. Изведнъж настроението в Залата на боговете стана по-ведро. Доста оцет бе изсипан в този съюз. И сега Скара отвори делвата с мед и те бяха готови да лапат с охота.

— Велики крале — продължи Скара. — Мъдри кралици, прославени воини и изкусни пастори са се събрали тук днес. — Тя притисна една крехка длан към стомаха си и на Рейт му се стори, че трепереше, но тя бързо постави другата върху нея и продължи. — Аз съм млада и нямам правото да седя сред вас, но няма кой друг да говори от името на Тровенланд. Не заради себе си, а от името на моя народ, който е безпомощен пред мощта на Върховния крал, аз ви умолявам да ми позволите да заема мястото на дядо ми.

Може би защото не стоеше на ничия страна. Може би защото беше млада, смирена и останала без приятели. Или просто заради музиката, която струеше от гласа ѝ, думите ѝ имаха ефекта на магия. Допреди малко и с върха на копие не можеше да вземеш думата, а сега всичките наперени герои в залата мълчаха умислени.

Когато крал Удил заговори след нея, все едно гарван прекъсна славейска песен:

— Би било невъзпитано да откажа така изящно отправена молба.

Двамата крале явно най-после бяха открили нещо, за което да са на едно мнение:

— Ние трябва да молим за позволение да седим в присъствието ти, принцесо Скара — каза Горм.

Тя се отправи към стола, полагащ се на крал Фин. Вървеше така плавно сякаш се носеше във въздуха, можеше да поставиш кана с ейл на главата ѝ и нито капка нямаше да се разлее. Синия Дженър успя да развали грациозната ѝ поява на масата като се стовари на стола до нея все едно сядаше на сандъка с вещите си зад греблото на кораб.

Горм изгледа възрастния моряк, свъсил вежди:

— Не е редно принцесата да не разполага с подобаваща свита.

— Не споря — отвърна Дженър и го дари с широка, оредяла откъм зъби усмивка. — Вярвайте ми, нищо от това не е моя идея.

— Всеки владетел трябва да има пастор до себе си — каза майка Скаер. — Пастор, който да му помага в избора на по-малкото зло.

— И всеобщото благо — изгледа я сурово от отсрещната страна отец Ярви.

— Естествено. Чиракът ми, сестра Ауд, е опитна в областта на езиците и законите на земите около Разбито море. Освен това е умел лечител.

Рейт почти избухна в смях. Седналата до нея сестра Ауд мигаше глуповато и неразбиращо и изглеждаше не по-умела в каквото и да било от ряпа.

— Това е така — намеси се Горм. — Но освен добре съветвана, принцесата трябва да бъде и добре пазена.

— Братовчедка ми разполага с всички воини на Гетланд, които ще я пазят. — Тонът на Лейтлин беше студен като лед.

— А кой ще я пази от тях? Аз ѝ предлагам личния си оръженосец. — Ръката на Горм се стовари тежко на рамото на Рейт и ефектът ѝ беше като този на гръм от ясно небе, а напушилият го смях умря скоропостижно. — Прислужникът, който пълни чашата ми. Доверявам му живота си всеки път, когато пия, а аз пия често. Рейт ще спи пред вратата ти, принцесо, и ще те пази като вярна хрътка.

— Аз по-скоро бих оставила змийско гнездо пред вратата ѝ — кресна свирепо Трън Бату и Рейт се съгласи напълно с нея. Нямаше проблем да зяпа Скара по цял ден, но не беше готов да загуби мястото, за което се беше бил със зъби и нокти, за да се превърне в неин роб.

— Кралю мой… — изсъска той. В залата се надигна ропот. От години с брат му служеха при Горм. Мисълта, че кралят му е готов да го захвърли с лека ръка, му подейства като нож в корема. Пък и кой ще се грижи за Ракки? От двама им Рейт беше силният, всички го знаеха.

Ръката на Горм стисна рамото му:

— Тя е братовчедка на Лейтлин — промърмори под нос Горм. — Почти гетландка. Стой близо до нея.

— Мястото ми е да се бия до теб, не да съм бавачка на някаква си…

Огромните пръсти стиснаха рамото му така, че гласът му секна в гърлото.

— Никога не ме карай да повтарям.

— Приятели! Моля! — провикна се Скара. — Имаме предостатъчно врагове, за да се караме помежду си! С огромна благодарност ще приема съветите ти, сестра Ауд. И закрилата ти, Рейт.

Рейт се огледа, всички в залата бяха насочили хладни погледи в него. Но неговият крал беше казал думата си, а той имаше право на глас толкова, колкото кучето, изведено на лов от господаря си.

Краката на стола му изскърцаха по пода, когато се изправи и ловко свали колана с меча на Горм от рамото си. Мечът, който точи, лъска, пази на топло в постелята си нощем и носи навсякъде в продължение на три години. Толкова дълго, че сега без тежестта му имаше чувството, че едното му рамо е по-високо от другото. Искаше му се да го захвърли демонстративно на пода, но не намери сили да го направи. Вместо това кротко го облегна на стола, потупа рамото на смаяния си брат и за миг се превърна от кралски оръженосец в галено кутре на принцеса. Ехото от стъпките му заглъхна насред всеобщото мълчаливо неодобрение и той се свлече безчувствено на стола до новата си господарка. Беше разгромен без дори да има шанса да отвърне на удара.

— А сега да се върнем на войната — обяви дрезгаво крал Удил и съвещанието поде отново.

Скара дори не си направи труда да извърне очи към новото си кутре. Че защо ѝ е? Двамата с Рейт все едно идваха от два различни свята. В неговите очи тя беше изящна и съвършена като сътворена от елфически ръце реликва. Спокойна и уравновесена въпреки кралското присъствие в залата, величествена като планина под звездите.

Момиче — или по-скоро жена — без капка страх в душата.

Кръвта на Бейл

Скара не бе изпитала такъв страх дори когато застана лице в лице с Яркия Йълинг.

Не беше мигнала от тревоги и притеснения за това какво да каже и как да го каже, от прехвърляне наум на всички уроци на майка Кайър и съветите на дядо си, от шептене на молитви към Тя-която-изговаря-първата-дума.

Не беше хапнала и троха заради непрестанното бунтуване на стомаха ѝ и въпреки това имаше чувството, че задникът ѝ е на път да се стовари на пода. Зачуди се какво ли щеше да стане, ако изпуснеше една гръмка пръдня в тази високопоставена компания.

Стискаше до побеляване на кокалчетата подлакътниците на стола все едно се носеше по вълните на бурно море. Цялата Зала на боговете сякаш бе забулена в мъгла и тук-там изникваше по някое гневно лице, но Скара се затрудняваше да чете по него, както я беше учила майка Кайър. Не успяваше да разкрие скритите зад тях несигурност, надежди и тайни, за да ги използва в своя полза.

Тя затвори очи и заповтаря наум думите на дядо си: „Ти си смела, Скара. Винаги си била. Смела си. Смела си.“

Младият ванстерландец до нея, Рейт, определено не ѝ вдъхваше увереност с присъствието си. Беше поразително красив, хубаво. Но красотата му беше като тази на острието на секирата, опряно в гърлото ти. Лицето му беше бледо, с остри черти, сякаш изсечено с длето от сребърен блок. Имаше дълбока цепка на едното ухо, а челото му беше вечно сбърчено и гневно. Късо остриганата му коса, веждите, че дори и миглите му бяха бели като сняг, сякаш всякакво чувство и емоция бяха изстискани от тях и в него не беше останало друго освен хладно презрение.

Двамата с него все едно идваха от два различни свята. В нейните очи той беше див и зъл като обучено за битки куче, спокоен и уравновесен, надменен в тази компания от убийци и главорези, като водач на глутница вълк. Щеше да изглежда съвсем на място сред нахилените Спътници на Яркия Йълинг. При тази мисъл устата на Скара се напълни с горчива слюнка и тя я преглътна тежко и се опита да се престори, че не беше до нея.

— Смърт чака всички ни — долетя сякаш отдалеч дрезгавият глас на крал Удил. Все едно той стоеше високо горе над отвора на кладенец, в който тя се давеше. — Мъдрият воин избира меча. Той удря право в сърцето, обърква и изненадва врага. Стоманата е отговорът, винаги. Трябва да нападнем.

Думите му бяха посрещнати с очакваните шумно одобрение откъм неговата страна в залата и също толкова шумно възмущение откъм страната на Горм.

— Мъдрият воин не се хвърля слепешката в ръцете на Смърт. Той избира щита. — Горм постави нежно длан върху огромния, черен щит, който братът близнак на Рейт носеше. — Той подмамва врага на свой терен и там, когато настъпи верният момент, го смазва.

Крал Удил прихна подигравателно:

— На теб какво ти донесе предпочитанието към щита? В тази зала аз те предизвиках на двубой и в същата тази зала ти подви опашка и избяга като ритнато куче.

Сестра Ауд се наведе напред. Лицето ѝ напомняше на Скара за прасковите, които някога береше от дърветата в подножието на стените на Бейлова крепост — меко, кръгло, на розови и червени петна и покрито с мек мъх.

— Крале мои, това не е от помощ никому… — поде тя.

— Последният път, когато ванстерландци и гетландци се изправихме едни срещу други, за да решим съдбата на битката с дуел, твоят меч не се появи в квадрата, Железни кралю. — Гласът на Горм прогърмя като гръмотевица и заглуши сестра Ауд. — Тогава ти изпрати жена да се бие вместо теб и аз я победих, но въпреки това избрах да я оставя жива…

— Можем да повторим, когато си готов, огромно говно такова — кресна в лицето му Трън Бату.

Скара видя ръката на Рейт да стиска подлакътника на стола. Беше голяма, бяла, нашарена от белези по масивните кокалчета ръка. Ръка, чиято естествена форма беше юмрук. И тя я сграбчи за китката и скочи на крака преди Рейт да успее да се изправи.

— Трябва да намерим компромис! — извика Скара. По-скоро отчаян писък, отколкото вик, в интерес на истината. Тя преглътна тежко, когато всички очи се насочиха към нея като гора от вражески копия. — Със сигурност истински мъдрият воин използва както щит, така и меч. Във верния момент.

Не беше лесно да намериш кусур на подобен аргумент, но събралото се множество успя да го постигне.

— Онзи, който води кораби и воини има право на глас в определянето на стратегии — отсече крал Удил, безцеремонно като удар с тояга в лицето.

— Ти водиш само един екипаж в съюза, принцесо — каза крал Горм, въртейки една от топките на веригата си.

— Добър екипаж — намеси се Дженър. — Но не мога да споря, само един е.

Сестра Ауд направи втори опит:

— Правилата на всяко военно съвещание, ясно изложени от Ашенлир, от най-древни времена гласят, че всяка страна от съюза има равен глас, независимо от… независимо… — Тя забеляза погледа на доскорошната си учителка, майка Скаер, най-смразяващият поглед на света, думите ѝ угаснаха бавно и в залата се възцари тишина.

Скара успя да успокои треперещия си глас:

— Ако дядо ми беше още жив, щях да доведа повече кораби.

— Но той е мъртъв — заяви невъзмутимо крал Удил, без да си прави труда да щади чувствата ѝ.

Горм изгледа сърдито противника си от срещуположната страна на масата:

— Освен това ни предаде на баба Вексен.

— А вие какъв избор му оставихте? — изкрещя Скара. Гневът ѝ свари всички неподготвени, най-вече нея самата. — Съюзниците му вместо да се притекат на помощ, се караха кой къде да седне, докато той умираше, сам, изоставен!

Ако думите бяха оръжия, тези се оказаха смъртоносни и попаднаха право в целта. Скара се възползва от настъпилата тишина и колкото и малки и крехки да бяха, постави юмруци на масата, както правеше дядо ѝ, и се наведе напред.

— Яркия Йълинг сее огън и смърт из земите на Тровенланд. Смазва каквато съпротива е останала. Проправя пътя на огромната войска на Върховния крал. Мисли се за недосегаем! — Тя остави надменността на Йълинг да погъделичка крехката, така леко ранима гордост на събралите се в залата, преди да добави — Но е оставил корабите си.

Сивите очи на Удил се присвиха многозначително:

— Корабът на един пълководец е най-сигурното му оръжие, склад и източник на провизии, път за отстъпление.

— Негов дом, сърцето му. — Горм прокара замислено пръсти през брадата си. — И къде са тези кораби на Яркия Йълинг?

Скара прокара език по устните си:

— В пристанището на Бейлова крепост.

— Ха! — Елфическите гривни по татуираните китки на майка Скаер издрънчаха, когато тя махна ядосано с ръце. — На сигурно място зад тежките вериги.

— Крепостта е строена от елфи — каза отец Ярви. — Непробиваема е.

— Не! — Ехото от гласа на Скара отекна в купола на тавана като плесница. — Родена съм и съм израснала там. Познавам слабостите ѝ.

Удил потрепери от възмущение, но преди да отвори уста, Лейтлин постави нежно ръка върху свития му гневно юмрук:

— Изслушай я — прошепна тя в ухото му. Когато кралят извърна глава към кралицата си, Скара видя навъсената му физиономия да омеква за момент и се замисли дали наистина беше изкован от желязо, както говореха хората, или беше от плът и кръв като всички останали, просто затворник в желязната клетка на репутацията си.

— Говори, принцесо — каза той, разтвори юмрук и обърна длан, преплитайки пръсти с тези на Лейтлин.

Скара се надвеси още по-силно напред и заговори, произнасяйки всяка дума гордо, изтиквайки я до всяко ъгълче, изпълвайки тронната зала с надеждите и желанията си, за да бъдат приети и споделени от всеки, който ги чуваше. Точно, както я учеше майка Кайър.

— Елфическите стени са непробиваеми, но една част е била разрушена при Разкъсването на бог и пролуката е запълнена с човешко творение. Майка Море дъвче неуморно основите на тази стена. За да я подсили, дядо ми заповяда да иззидат две огромни подпори при скалите на югозападния край. Толкова масивни, че почти опират една в друга. Умел катерач може да се изкатери в пролуката между тях и да отвори път за другарите си към крепостта.

— Ще трябва да е и луд освен умел, този катерач — промърмори Горм.

— Дори и да успеем да вкараме неколцина в крепостта, Яркия Йълинг е изпитан пълководец. Не е глупак да остави портите на крепостта без охрана…

— Има друг вход към крепостта, таен вход, тясна порта. Широка колкото за един, но въпреки това през нея могат да влязат всичките ви воини. — Гласът на Скара потрепери от вълнение, но Синия Дженър се намеси и се оказа по-добър дипломат отколкото изглеждаше.

— Не съм кой знае какво — поде той, — но познавам Разбито море и знам, че Бейлова крепост е и ключът, и ключалката към него. Крепостта контролира протоците към Скекенхаус. Именно затова баба Вексен е била така нетърпелива да сложи ръка на нея. Докато Яркия Йълинг държи крепостта, може да нападне където си поиска, но отнемем ли я от него… — Той извърна глава към Скара и ѝ смигна.

— Ще извоюваме достойна за песните победа — каза Скара. — Ще поставим под заплаха самия трон на Върховния крал.

Разнесе се мърморене, когато мъжете започнаха да обсъждат шансовете на подобен план. Очевидно Скара беше привлякла вниманието им, но двамата крале бяха като два разярени бивола, не можеш ги впрегна лесно в един хомот.

— Ами ако корабите са били преместени? — изръмжа Удил. — Ами ако не си спомняш добре слабите места на Бейлова крепост? Ами ако и Йълинг ги е открил и ги пази добре?

— Тогава Смърт чака всички ни, кралю Удил. — Скара знаеше, че няма да спечели битки с покорство, не и срещу тези двама противника. — Не те ли чух само преди малко да казваш, че трябва да ударим право в сърцето? Сърцето на Йълинг е гордостта му. Корабите му.

— Поемаме риск — промърмори Горм. — Толкова много неща може да се объркат…

— За да спечелиш срещу силен противник, трябва да рискуваш. — Скара удари с юмрук по масата. — Не чух ли теб да казваш, че трябва да подмамим врага на свой терен? Има ли по-добър терен от най-силната крепост в земите около Разбито море?

— Това не е моят терен — избоботи възмутено Горм.

— Не, това е моята земя! — Гласът на Скара потрепери отново, но тя намери сили да продължи. — Забравяте май! В жилите ми тече кръвта на Бейл!

Скара знаеше, че сега са на ръба. Теглени от взаимната им омраза, от страха от Върховния крал, от нуждата да изглеждат безстрашни и жаждата им за слава. Почти ѝ бяха в ръцете, но също като гълъбите, свикнали да се връщат в добре познатите им клетки, двамата всеки момент можеха да полетят към добре познатата вражда и взаимна омраза и всичко щеше да е загубено.

„Където разумът се проваля“, беше ѝ казала някога майка Кайър, „лудостта успява.“

— Може би трябва да я видите с очите си! — Скара протегна ръка и измъкна кинжала на Рейт от колана му.

Той посегна да го хване, но закъсня. Тя натисна светлия връх на острието в основата на палеца и сряза дланта си до кутрето.

Очакванията ѝ бяха за няколко деликатни пурпурни капчици, но очевидно Рейт държеше ножовете си добре наточени. Кръвта шурна по дланта ѝ. Няколко капки плеснаха на масата. Няколко пръснаха по гърдите на Синия Дженър и кръглото личице на сестра Ауд. Последва всеобщо възклицание на изненада, но най-шокирана от всички беше самата Скара. Сега нямаше връщане назад, оставаше ѝ само да продължи стремглаво напред.

— Е? — Тя стисна юмрук, вдигна ръка към Върховните богове под купола и кръвта ѝ потече по ръката надолу и закапа на едри капки от лакътя. — Ще извадите ли мечове, горди воини, ще пролеете ли кръв заедно с мен? Ще се оставите ли в ръцете на майка Война? Ще изпитате ли късмета си в битката? Или ще се спотайвате тук в сенките и ще се перчите на думи?

Столът на Гром-гил-Горм се катурна назад, когато той се изправи в целия си гигантски ръст. Лицето му се изкриви в гротескна гримаса, мускулите на челюстите му изпъкнаха зловещо и Скара изтръпна в очакване на гнева му. Тогава осъзна, че той просто беше прехапал езика си, защото следващото, което направи, бе да изплюе една кървава струя на масата.

— Мъжете от Ванстерланд ще отплават до пет дни — изръмжа Трошача на мечове и по брадата около устата му потече кръв.

Крал Удил се изправи, мечът му, който винаги носеше притиснат до гърдите си, се плъзна в свивката на лакътя му и върхът му опря в масата. Пръстите му обвиха острието под гарда на дръжката и кокалчетата му побеляха, когато го стисна. Кръвта му потече в жлеба на острието, стигна до върха и се разля в тъмна, лъскава локвичка около сивата стомана.

— Мъжете от Гетланд ще отплават до четири — обяви той.

Мъжете от двете страни на залата заудряха с юмруци по масата, разтресоха оръжия във въздуха и изкрещяха с пълно гърло при вида на най-после пролята кръв, пък било то не в битка и повечето от която, пролята от седемнайсетгодишно момиче.

Скара седна обратно в стола си. Главата ѝ се маеше. Усети някой да измъква кинжала от ръката ѝ. Сестра Ауд сряза шева на ръкава си, отпра парче плат, взе китката на Скара в ръка и се зае да превързва дланта ѝ с бързи, сигурни движения.

— Това ще свърши работа, докато те зашия. — Тя изгледа Скара изпод вежди. — Моля те, принцесо, никога повече не прави това.

— Не се тревожи… ау! — Богове, започваше да боли ужасно. — Мисля, че си научих урока.

— Малко е рано да празнуваме победа! — провикна се отец Ярви и въдвори тишина. — Първо трябва да решим кой ще се катери.

— Що се отнася до сила и умения, знаменосецът ми, Сориорн, е ненадминат. — Горм постави ръка в украсения с гранати робски нашийник на високия шенд до себе си. — По пътя насам от Вулсгард пробяга три пъти по греблата, при това в бурно море.

— Няма да намерите по-бърз и ловък младеж от чирака ми, Кол — каза отец Ярви. — Всеки, който го е виждал да се катери по скалите за яйца, ще потвърди думите ми. — Гетландци закимаха утвърдително, всички до един. Всички, с изключение на самия чирак, чието лице беше пребледняло повече от това на Скара.

— Приятелско съревнование, може би? — предложи кралица Лейтлин. — За да установим кой е най-добър?

Скара се досети какво целеше кралицата с този хитър план. Отвличане на вниманието, опит да предотврати двамата упорити като овни крале да не счупят една в друга главите си преди да са влезли в битка с врага.

Сестра Ауд постави внимателно превързаната ръка на Скара на масата:

— Като равен партньор в съюза — провикна се тя, — съгласно древния закон и вековна практика, Тровенланд също трябва да бъде представлявана в това съревнование. — Този път тя избегна успешно ледения поглед на майка Скаер и седна обратно на стола си с доволно изражение на лицето.

Скара не споделяше задоволството ѝ. Тя нямаше силни или ловки мъже в свитата си, само Синия Дженър.

Той повдигна рунтави вежди, когато погледите им се срещнаха и промърмори:

— За мен и стъпалата са предизвикателство.

— Аз ще се катеря за теб — каза Рейт. До този момент Скара не го беше виждала да се усмивка. Усмивката сякаш разпалваше това негово леденостудено лице. В очите му грееха игриви пламъчета и го правеха още по-красив. — По-добре от това да седим и чешем езици, нали?

Шансове

— Досега нямахме възможността да поговорим — каза Синия Дженър.

— Не съм много по приказките — изръмжа Рейт.

— А, боец, значи?

Рейт не отговори. Ако трябваше да отговаря пред някого, щеше да отговаря с юмруци.

— Работата ми е да се погрижа за безопасността на принцесата.

Рейт кимна към вратата:

— Нали затова съм тук.

— Ъхъ. — Дженър присви очи насреща му. — Но откъде да знам, че е в безопасност от теб?

— И какво, ако не е? — Рейт пристъпи към стария пират и оголил зъби, се вторачи в очите му, аха да го фрасне с глава в лицето. Да им е ясно на всички кой е най-коравото копеле наоколо. Покажеш ли им слабо място, свършено е с теб. — Как ще ме спреш, старче?

Синия Дженър не отстъпи, просто вдигна умирително прорязани от дълбоки линии длани:

— Ще кажа „хей, момче, спокойно, дърт глупак като мен да се бие с млад наперен герой като теб, не мисля!“. После ще се изнижа тихомълком, подвил опашка.

— И добре ще направиш — изръмжа Рейт.

— После ще драсна право при екипажа ми и ще подбера шест едри момчета. Средни гребла, знаеш, свикнали на тежко гребане, но пъргави в краката. И като се стъмни, двама от тях ще те увият хубавичко в одеялото ти. — Той изтръска с опакото на ръката си няколко прашинки от одеялото на рамото на Рейт. — Другите четирима ще донесат няколко яки сопи и ще започнат да тупат одеялото, докато в него не остане твърдо място. После ще изпратя пихтията обратно на Гром-гил-Горм, вероятно с все одеялото, защото не искаме да омърляме пода на принцеса Скара, нали така? И ще кажа на Трошача на мечове, че за беда, момчето, което ни зае, се оказа прекалено докачливо и между нас не се получи. — Дженър се усмихна широко и лицето му се сбръчка като кожата на стар ботуш. — Но предпочитам да не те добавям към поводите си за съжаление. Боговете са ми свидетели, че имам цяла камара от проклетите копелета. По-скоро бих ти дал шанс да се докажеш, да ми покажеш, че мога да ти имам доверие.

Отговорът си го биваше, Рейт трябваше да му го признае. Хитър отговор и с достатъчно желязо в него. Изкара го нескопосан дръвник, а Рейт не искаше да изглежда такъв. Умел дръвник беше за предпочитане. Той се дръпна назад и даде на Дженър малко пространство. И полагащото му се уважение.

— И какво, ако се окаже, че не можеш да ми имаш доверие?

— Дай шанс на човек да се поправи и ще видиш, че повечето хора са готови да го приемат.

Не това беше видял от живота Рейт.

— Сигурен ли си, старче?

— Времето ще покаже, момчето ми. Искаш ли още едно одеяло? Става студено тук нощем.

— Свикнал съм на по-студено. — Рейт на драго сърце би приел още едно одеяло, но просто трябваше да изглежда така сякаш нищо не беше в състояние да го нарани. Затова се зави с одеялото, седна и се заслуша в отдалечаващите се стъпки на стареца. Липсваше му мечът на Горм. Липсваше му и брат му. Иначе леденият камък, студеното течение и потискащата тишина си бяха съвсем същите.

Зачуди се дали и сънищата ще са същите.

Как да победиш

— Когато ударя камбаната, започвате да се катерите.

— Да, кралице моя. — Малцина бяха хората на този свят, които всяваха повече страхопочитание у Кол от кралица Лейтлин и почти всички сега бяха тук, за да гледат. Имаше чувството, че половината народ от земите около Разбито море се беше събрал под сянката на вековния кедър във вътрешния двор на Цитаделата, накацал по прозорците, покривите и бойниците на стената.

Крал Удил стоеше на стълбите на Залата на боговете, до него беше отец Ярви, подпрян на жезъла си, а до него Рълф се почесваше по посивялата коса над ушите си и се усмихваше окуражително на Кол. Отсреща, на платформа, чиято височина беше внимателно преценена, че да отговаря на стълбите на залата, стоеше Гром-гил-Горм и златните нишки в ризницата му блестяха под лъчите на утринното слънце. От едната му страна беше коленичил белокосият му щитоносец, а майка Скаер стоеше от другата, присвила както винаги сини очи.

Както винаги Рин беше успяла да се вмъкне и стоеше на един от високите покриви отляво на Кол. Когато погледна нагоре, тя започна да му маха като луда, въртеше над главата си в кръг широко разперена длан за късмет. Богове, как му се искаше да е на покрива при нея. Или по-добре, в ковачницата ѝ. Или още по-добре, в леглото ѝ. Кол прогони мисълта от главата си. В края на краищата Бранд стоеше до нея на покрива и неведението му със сигурност нямаше да продължи вечно.

Кралица Лейтлин вдигна една дълга бяла ръка и посочи към един от най-високите клони, на който блещукаше нещо златно.

— Победителят е онзи, който върне гривната на принцеса Скара.

Кол потрепери от глава до пети. Опита да се отърси от напрежението, сковало цялото му тяло. Загледа се в корабната мачта, побита в двора на Цитаделата, до която стоеше Трън. Беше покрита с дърворезба от край до край, издялана от собствената му ръка, по дългия път до Първия сред градовете и обратно.

Богове, как се гордееше с тази мачта. От дърворезбата и от ролята, която беше изиграл в историята, която разказваше тя. Беше станал свидетел на много смели постъпки по време на това пътешествие и сега беше негов ред да бъде смел. Беше сигурен, че може да победи в съревнованието. Не беше сигурен обаче дали искаше да победи. За човек, който минаваше за умен, определено се забъркваше в много глупави ситуации.

Изпусна една от типичните за него въздишки, придружени от пръхтене с устни.

— Боговете имат шантаво чувство за хумор.

— Определено имат. — Бившият оръженосец и прислужник на Горм, Рейт, огледа тълпата, свъсил вежди. — Когато се качих на кораба във Вулсгард, не си и представях, че ще трябва да се катеря по дървета. — Той се наведе към него сякаш имаше тайна за споделяне и Кол не се сдържа да не направи същото. — Нито пък, че ще бъда бавачка на някакво кльощаво момиче.

Принцеса Скара стоеше между ококорената сестра Ауд и опърпания Дженър и изглеждаше така съвършена и крехка, като онези статуетки, на които Кол се дивеше в Първия сред градовете, много отдавна, чудейки се как ли са били направени.

— За красавците животът е лесен — отвърна той. — Имат един куп преимущества.

— Уверявам те, и на красавците като мен животът не е лек — каза Рейт.

Кол го изгледа озадачен:

— Да ти призная, ти не си чак такова копеле за каквото те мислех.

— О, още не ме познаваш добре. Тоя се взима на сериозно, а?

Шендът, знаменосец на Гром-гил-Горм, се беше съблякъл до кръста, изложил на показ белезите от изгорено по гърба си, наподобяващи разклонено дърво. Представляваше забележителна гледка — мускулите му изпъкваха при всяко движение, докато се разтягаше, усукваше и навеждаше да докосне пръстите на краката си.

Рейт просто стоеше и чоплеше цепката на ухото си.

— Мислех, че ще се катерим, не че ще танцуваме.

— Аз също — усмихна се Кол. — Май са ни заблудили.

— Казвам се Рейт. — Рейт протегна приятелски ръка.

Хлапето на пастора отвърна на усмивката му.

— Кол.

И той пое протегнатата ръка. Точно както очакваше от него Рейт — слабият винаги търси приятелството на силния. Но когато осъзна, че не може да отскубне ръката си, усмивката му бързо посърна.

— Ей, какво…

Кралица Лейтлин удари камбаната.

Рейт дръпна хлапето за ръката и го фрасна с глава в лицето.

Можеше да се катери, естествено, но не се съмняваше, че другите двама са по-добри от него в това. Ако искаш да победиш, а това важеше за Рейт винаги, просто обръщаш съревнованието в това, в което те бива повече. В смазването на физиономии с глава Рейт беше ненадминат, както Кол тъкмо се убеди от опит.

Удари го с юмрук в корема, после в ребрата и пак в корема и когато той се преви на две, задавен от бликналата от разбитата му уста кръв, го хвана за ризата, преметна го през глава и го стовари по гръб на масата, зад която седяха част от гетландците.

Чу шума зад гърба си, ругатните, които крещеше тълпата по негов адрес, но в този момент кръвта бучеше в ушите му и мислите му бяха насочени другаде — към дървото. Сориорн вече се набираше и премяташе дългото си тяло през един от долните клони и Рейт знаеше, че оставеше ли го да набере преднина, никога нямаше да успее да го настигне.

С няколко дълги скока стигна до дървото, скочи и се хвана за един от долните клони, набра се и се качи на него, скочи оттам на друг, по-висок, сред шибащите иглички и вейки по огъващите се под тежестта му клони. Със следващия си скок, изпънал колкото можеше нагоре ръце, докопа единия глезен на Сориорн и го дръпна надолу с всичка сила, така че един пречупен клон го издра по цялата дължина на белязания гръб.

Сориорн ритна с другия крак и уцели Рейт в устата, но той не беше от хората, които се отказват лесно, пък и беше свикнал с вкуса на собствената си кръв. Изръмжа и продължи нагоре, без да обръща внимание на дерящите го клони и болката в лявата ръка. Докопа отново глезена на Сориорн, после колана му и най-накрая, украсения му с гранати робски нашийник.

— Какви ги вършиш? — кресна знаменосецът на Горм и се опита да го фрасне с лакът в лицето.

— Побеждавам — изсъска Рейт и се набра още малко нагоре.

— Горм иска аз да победя!

— Аз служа при Скара, забрави ли?

Рейт стовари юмрук между краката на Сориорн и той облещи очи. После го фрасна в устата и главата му се лашна назад. Захапа ръката му, с която се държеше за клона и с пресипнал вик Сориорн изпусна клона и полетя надолу. Запремята се през клоните, удари глава в един, друг го преви на две, трети го преметна настрани, после дойде земята.

Жалко, но за да победи един, друг трябва да падне.

Клоните се разредиха и Рейт продължи нагоре, прегърнал ствола на дървото. Оттук виждаше над сетните на крепостта. Блещукащите води на майка Море, гората от мачти в гъмжащото от кораби пристанище на Торлби, усети солената целувка на бриза по потното си чело.

Свали гривната от най-високия клон и понечи да я сложи, но тя беше правена за тънката като съчка ръка на Скара, нямаше начин да успее да я наниже на китката си, затова я пъхна в една от кесиите на колана си и започна да се спуска надолу по ствола.

Вятърът се усили, разклати цялото дърво, клоните заскърцаха, а игличките зашибаха цялото му тяло, но Рейт се държеше здраво. Нещо проблесна за миг в бяло, но когато погледна надолу не видя нищо, само Сориорн, който се опитваше да се покатери отново по ниските клони, но не успяваше. От пасторското хлапе нямаше и следа. Най-вероятно се беше покрил някъде да мрънка заради разбитата си мутра. Може и да беше добър катерач, но не му стискаше, а за да се изкатери човек по стените на Бейлова крепост се иска смелост.

Залюля се на един от долните клони и скочи на земята.

— Малко копеле такова! — озъби му се Сориорн. Явно беше наранил единия си крак при падането, защото се държеше за един от ниските клони и не смееше да стъпи на него.

Рейт се изсмя, докато вървеше към него. После скочи, връхлетя го с рамо в ребрата и го залепи за дънера с такава сила, че чу как дъхът му изсвистя от гърдите.

— Голямо копеле такова — подхвърли през рамо към стенещия на земята Сориорн. Знаменосецът му беше приятел през всичките тези години.

Значи трябваше да внимава повече на кого обръща гръб.

— Принцесо Скара.

Тя дари Рейт с поглед, който се надяваше да мине за укорителен:

— Не бих нарекла това честно съревнование.

Той вдигна рамене и я погледна право в очите.

— Да не мислиш, че Яркия Йълинг сън не го лови от мисли кое е честно и кое не?

Скара усети, че се изчервява. Той имаше маниерите на пън и се обръщаше към нея без следа от почит и уважение. Майка Кайър щеше да е възмутена от подобно поведение. Може би затова Скара не изпитваше и следа от възмущение. Не беше свикнала с такава невъзмутима прямота и я намираше за интригуваща. За привлекателна дори.

— Значи за да хвана куче, ми трябва куче, така ли?

Рейт се изкиска:

— За куче не знам, но ако ще убиваш убиец, ти трябва убиец. — Той посегна към кесията на колана си и усмивката му повехна.

В този момент Кол се появи с небрежна походка иззад ствола на кедровото дърво и спря, за да помогне на Сориорн да стане от земята. Устните му бяха сцепени, носът подут и окървавен, но на лицето му грееше усмивка.

— Да не си загубил нещо, приятелю? — попита той озадачения Рейт, който тупаше кесията на колана си. После тънките му и чевръсти, като крака на паяк, пръсти извадиха сякаш от нищото гривната, носена някога от Бейл Строителя в битка. Поклони се подобаващо. — Мисля, че това ти принадлежи, принцесо.

— Ах ти крадливо… — зяпна неразбиращо Рейт.

Сцепените устни на Кол се разтеглиха в още по-широка усмивка, разкриваща окървавените му зъби:

— Да не мислиш, че Яркия Йълинг сън не го лови от мисли, че някой си откраднал нещо?

Рейт стрелна ръка да сграбчи гривната, но Кол се оказа много по-бърз, подхвърли я високо нагоре и тя се запремята във въздуха.

— Изгуби играта. — Той я грабна току над протегнатата отново ръка на Рейт, после я подхвърли наляво, надясно и пак наляво, докато Рейт драпаше безуспешно във въздуха. — Недей сега да губиш и чувство за хумор!

Скара видя Рейт да стиска юмруци при поредното подхвърляне на гривната.

— Стига! — Тя застана между двама им преди да е станало по-лошо и улови гривната във въздуха. — Победител е Гетланд! — провикна се, докато я нахлузваше над лакътя си.

Гетландци избухнаха в овации. Ванстерландци приеха доста по-сдържано думите ѝ, докато гледаха как Сориорн се отдалечаваше, подкрепян от едната страна от майка Скаер. Колкото до скромния антураж на Скара, Рейт изглеждаше така, сякаш беше глътнал секира, а лицето на Синия Дженър беше плувнало в сълзи. Беше на път да се пръсне от смях.

Трън Бату събра шепи пред устата си и надвика шума на тълпата:

— Май всичкото време на върха на мачтата не е отишло напразно!

— На върха на мачта можеш да научиш повече, отколкото от пасторски уроци! — отвърна ѝ Кол. Беше видимо доволен от овациите на тълпата, обръщаше се насам-натам и раздаваше въздушни целувки на познати и приятели.

Скара се доближи до него и прошепна в ухото му:

— Осъзнаваш, че току-що спечели възможността да се покатериш по стената на непристъпна крепост, пълна с врагове?

Видя усмивката на лицето му да повяхва, когато го хвана за китката и вдигна високо ръката му.

Пръв през стената

Поредната светкавица освети Бейлова крепост и бойниците на стената ѝ застинаха за миг като черни зъби на фона на светлото небе. Богове, толкова са високо.

— Прекалено късно ли е да кажа, че този план не ми харесва — изкрещя Кол, за да надвика воя на вятъра, съскането на дъжда и трясъците на майка Море по бордовете на малката лодка.

— Казвай го колкото си искаш — извика насреща му Рълф. Голото му теме лъщеше мокро. — Стига после да се изкатериш по стената!

Вятърът се обърна и запрати пръски морска вода в лицата на борещия се с греблата екипаж. Изтрещя гръмотевица, така близо, че почти разтресе лодката, но Кол и без друго се тресеше от страх при вида на приближаващите бързо скали.

— Това небе не е добра поличба! — викна той.

— Нито това море! — изрева Досдувой. Бореше се с греблото така сякаш беше необязден кон. — Лош късмет накъдето погледнеш!

— Всеки има и добър, и лош късмет! — Трън претегли в ръка тежката стоманена кука. — Важно е само как посрещаш каквото се изпречи на пътя ти.

— Права е — обади се Фрор и като извърна глава, съсипаното му око се бялна ококорено на почерненото му лице. — Той-който-изговаря-гръмотевицата е на наша страна. Дъждът му ще ги държи вътре, на сухо. Грохотът му пък ще заглуши шума от краката ни.

— Дано само светкавиците му не те направят на въглен.

Трън шляпна дружески Кол по рамото и почти го събори през борда.

Основата на стената беше от древен елфически камък, но прекършен на места, с подаващи се в пукнатините ръждясали железни пръти, обрасли с водорасли и покрити с миди и полипи. Рълф се наведе ниско и оголил от напрежение зъби, натисна здраво руля и ги обърна с борда към стената.

— Бавно! Бавно! — Една вълна ги подхвана, вдигна лодката и Кол усети стомаха си в гърлото, после ги плесна в стената. Чу се стържене и пукане на дърво. Кол се вкопчи в борда, убеден, че лодката ще пречупи гръбнак и майка Море ще нахлуе вътре — жадна за топли човешки тела, които да отнесе в ледените си прегръдки — но калените в плаване греди и дъски устояха и той отправи наум благодарностите си към дървото, от което бяха излезли.

Трън хвърли куката и тя захапа древните железни пръти в елфическия камък от първия път. Тя запъна крака в едно от напречните на кила ребра и зъбите ѝ заскърцаха, докато теглеше лодката към стената.

Кол видя двете подпори, за които им каза принцеса Скара. Бяха иззидани от грубо издялани каменни блокове, а хоросанът им се беше изронил, изяден с годините от майка Море. Между тях имаше дълбока ниша и камъкът лъщеше от вода.

— Просто си представи, че е мачта! — изрева Рълф.

— Под мачтите обикновено има гневно море — каза Трън, докато се бореше с въжето.

— Но рядко гневни врагове на върха — промърмори Кол, вторачен в бойниците на стената.

— Сигурен ли си, че не искаш да се намажеш? — Фрор му подаде буркана с катран. — Ако те забележат да се катериш…

— Не съм боец. Хванат ли ме там горе, имам повече шансове да се измъкна с приказки, отколкото с бой.

— Готов ли си? — викна Рълф.

— Не!

— Тръгвай без да си готов тогава, че вълните ще направят лодката на трески!

Кол се покатери на борда, хвана се с една ръка за носа, а с другата отмота малко повече въжето, което беше вързано през гърдите му и лежеше намотано между сандъците на палубата. Беше подгизнало от дъжда и тежеше порядъчно, а колкото по-нагоре се катереше, толкова повече щеше да тежи. Лодката се отклони, остърга в основите на подпорите. Разпенената вода между борд и камък плесна здраво и се вдигна право нагоре като фонтан. Ако Кол не беше вече вир-вода от дъжда и пръските на вълните, сега определено щеше да е мокър до кости.

— Дръж я здраво! — викна Рълф.

— На драго сърце — отвърна Досдувой — ама майка Море не е съгласна!

„Мъдрият не бърза, изчаква подходящия момент“, казваше отец Ярви, „но никога не го пропуска.“

Поредната вълна повдигна лодката, Кол помоли шепнешком баща Мир да го пощади, за да може да види Рин отново и скочи.

Беше убеден, че ще свърши пищящ и драпащ по скалите, докато пада през Последната врата, но нишата между подпорите се оказа по-дълбока от човешки бой и точно толкова широка, колкото му трябваше. Хвана се с такава лекота, че почти се разочарова.

— Ха! — извика през рамо Кол, на върха на щастието, че беше отървал кожата.

— Спри да се хилиш! — кресна му Трън, която продължаваше да се бори с въжето. — И почвай да се катериш!

Изроненият хоросан беше отворил дълбоки и предостатъчно пролуки за ръцете и краката му, така че напредна бързо. Дори си тананикаше под носа, представяйки си как щяха да пеят странстващите певци за тази нощ, песента за Кол Умника, който изкатерил непробиваемите стени на Бейлова крепост, по-ловко и от катерица. Приветствията на тълпата в двора на Цитаделата само изостриха апетита му за още. Да бъде обичан, обект на възхищение и почит, не беше никак зле. Никак даже.

Само дето боговете обичат да се присмиват на щастливия. Също като добра мачта, подпорите изтъняваха към върха. Нишата между тях вече не беше така дълбока, вятърът и дъждът нахлуха вътре и хвърлиха такъв леден пердах на Кол, че той вече не чуваше тананикането си. За още по-голямо нещастие, стените на нишата се раздалечаваха все повече и той трябваше да се пресяга все по-нагоре в търсене на добра пролука за ръка или крак. Накрая се отдалечиха толкова, че трябваше да избере едната подпора и да продължи нагоре по ъгъла между нея и стената. Камъкът беше леденостуден и обрасъл с мъх, трябваше да спира често, за да отлепя мократа коса от лицето си, да трие изранените си длани и да духа в шепи, с надеждата, че ще вдъхне малко живот в безчувствените си пръсти.

Последните няколко крачки от стената отнеха повече време, отколкото цялото катерене до тях. Сега от рамото му висеше огромна дължина подгизнало от вода въже, което го теглеше надолу, тежеше повече от броня, мяташе се насам-натам, пляскаше в камъка при всеки порив на вятъра. На по-тежко изпитание не се беше подлагал, ръцете и краката му трепереха, мускулите се схващаха, болката стана непоносима. Чак зъбите го заболяха от стискане, но да се върне сега, щеше да е по-опасно, отколкото да продължи нагоре.

Кол подбираше къде да се хване или стъпи по-внимателно от корабостроителя — дърво за кил. Най-малката грешка и щеше да се размаже на пихтия в скалите отдолу. Мижеше нагоре към бялата лунна светлина, мижеше при всяка светкавица, триеше мъха и ронещия се като изсъхнало сирене хоросан в пролуките между каменните блокове преди да се хване. Опита да не мисли за зеещата под краката му бездна, нито за мъжете, които можеше да го чакат горе, нито за…

Изведнъж камъкът се пръсна под изтръпналите му пръсти и той изгуби опора. Изскимтя от болка, когато сухожилията на другата му ръка се опънаха до скъсване и задрапа отчаяно по зида, докато най-после не успя да се хване.

Притисна се към стената и погледна надолу, където парчетата камък се премятаха покрай въжето, падаха по острите канари от елфически камък в основата на стената и подмятаната в разпененото море лодка.

Кол усети теглилките, висящи на шията си, да се притискат в гърдите му. Спомни си как сърдито го гледаше майка му, когато се катереше по мачтата, как клатеше заканително пръст: „Кол, слизай веднага оттам, преди да паднеш и си разбиеш главата!“

— Не мога цял живот да седя увит на топло в одеялото, нали? — прошепна той, почти оглушал от ударите на сърцето си.

Облекчението му нямаше граници, когато най-после надникна над ръба на стената в една от бойниците и видя, че на широката като път, бичувана от дъжда пътека нямаше жива душа. Изкатери се с пъшкане от другата страна, изтегли въжето след себе си, претърколи се по гръб и остана да лежи запъхтян на земята, разкършвайки вкочанени пръсти.

— Това беше интересно преживяване — прошепна, докато се надигаше на четири крака. Извърна глава към вътрешността на крепостта. — Богове…

Трябваше му един поглед, за да повярва, че това място бе най-непристъпната крепост в целия свят, ключът към Разбито море.

Имаше седем могъщи кули с високи, масивни стени между тях. Елфическият камък на шест от тях, гладък и съвършен, блестеше мокър от дъжда. Седмата, човешко творение, запълващо пролуката, оставена от Разкъсването на бог, беше схлупена и грозна. Пет от кулите издигаха могъщи снаги от баща Земя отляво на Кол. Отдясно, отвъд скалистия нос, две кули бяха нагазили в майка Море. Между тях бяха опънати тежки, масивни вериги, които спираха вълните и преграждаха пристанището на крепостта.

— Богове — прошепна отново Кол.

Пристанището гъмжеше от кораби, точно както каза принцеса Скара. Най-малко петдесет, някои малки, други огромни. Флотът на Яркия Йълинг, на сигурно място, в пълна безопасност в майчината прегръдка на могъщите елфически стени. Мачтите им едва се поклащаха, въпреки бесовете на майка Море отвъд скалния нос. От кейовете тръгваше дълга рампа, водеща нагоре по скалите към вътрешния двор на крепостта. А там, струпани нагъсто една до друга, десетки постройки, разнообразни по вид и възраст, и мешавица от покриви — обрасла с мъх слама, лъснал камък и пробити улуци, леещи вода по огромните каменни плочи, с които беше застлан дворът. Цял град, сгушен между стените на крепостта. От пролуките на капаците на стотиците прозорци струеше светлина.

Проклинайки наум скованите си от студа пръсти, Кол се измъкна от омотаното през гърдите му въже, преметна го през една от бойниците и дръпна, за да се увери, че мокрият възел е добре стегнат и едва тогава си позволи, пък макар и унила, усмивка:

— Това ще свърши работа.

Но боговете обичат да се присмиват на щастливия. Усмивката му посърна на мига, когато се обърна.

По пътеката на стената пристъпяше бавно воин с плющящо под напорите на вятъра и подгизнало от дъжда наметало. Вървеше право към него, с копие в една ръка и примигащ газен фенер.

Инстинктът подсказваше на Кол да хукне през глава, но той го овладя и вместо това се обърна спокойно към стената, постави небрежно крак в една от бойниците, облегна лакът на коляно и се загледа замислено в далечината, все едно си беше у дома. Отправи молитва към Тя-която-плете-лъжите и зачака. От всички богове тя май най-често се радваше на вниманието на Кол.

Когато чу скърцащите стъпки да спират зад гърба му, се обърна с дружелюбна усмивка на уста:

— Хей-хей! Прекрасна вечер за разходка по стената.

— Как не. — Мъжът вдигна фенера и напрегна очи в мрака. — Познавам ли те?

По говора му Кол предположи, че беше от Ютмарк, затова реши да рискува.

— О, не, не, аз съм от инглингците.

Подхвърли на човек една добра лъжа и той сам ще ти сервира цялата истина на тепсия.

— От момчетата на Луфта?

— Точно така. Луфта ме изпрати да нагледам стените.

— Така ли?

А когато добрата лъжа ти убягва, истината също върши работа.

— Ъхъ, заради тия две подпори тук, виждаш ли ги, тревожи се, че някой може да се изкатери в нишата между тях.

— В тъмното, в това време?

Кол се разсмя:

— Знам, знам, шантава работа, ама знаеш го Луфта какъв е, като си науми нещо…

— Какво е това тука? — Мъжът свъси вежди, присвил очи към въжето.

— Кое какво е? — Кол пристъпи и застана пред него, прикривайки въжето зад гърба си. Дотук с лъжите, че и с истините. — Какво?

— Абе това… — Очите му се облещиха, когато една черна длан му запуши устата. В следващия миг черното острие на нож потъна във врата му. Отстрани, просто сянка в тъмнината, изплува намазаното с катран лице на Трън.

Тя подпря внимателно омекналото тяло на мъжа на парапета от бойници.

— Какво ще правим с тялото? — промърмори Кол, измъквайки халката на фенера от пръстите на мъжа, преди да са го изпуснали. — Не можем просто да…

Трън се наведе, хвана ботушите му и го преметна заднешком през стената. Кол надникна над парапета с отворена от изненада уста. Тялото се стовари върху скалите в основата на стената, преметна се и изчезна в разпенените вълни.

— Ето това — отвърна вместо Трън Фрор, прехвърляйки се през стената зад нея, свали от гърба си секира и отмота навитото около намазаното с катран острие парче плат. Беше го омотал, за да заглуши допира на стомана в камъка при катеренето — Да вървим.

Кол преглътна тежко и ги последва по пътеката. Обичаше Трън, но се ужасяваше от това с каква лекота убиваше човек.

Стъпалата към вътрешния двор бяха точно там, където каза принцеса Скара. Бяха издълбани от годините в средата и сега вдлъбнатините бяха пълни с вода локвички. Кол тъкмо се впускаше в мечти за славата, която го чакаше, ако отчаяният им план проработеше, когато ехото от нечии гласове в подножието на стената не го накара да се закове на място и се залепи за камъка.

— Да се прибираме вече, Луфта. Гледай какъв вятър е навън!

Един по-плътен глас отговори:

— Дунверк каза да пазим вратата. Това правим, спри вече с това твое мрънкане.

— Тази тайна врата май не е толкова тайна, колкото си мислехме — прошепна в ухото на Кол Трън.

— Също като червеят в ябълката, тайните намират начин да изпълзят навън.

— Да ги нападнем? — прошепна Трън. Естествено, първата ѝ мисъл бе за бой.

Като добър пастор, Кол реши да опита да проправи пътя на баща Мир:

— Може да вдигнем на крак цялата крепост.

— Аз не слизам обратно в проклетата ниша на стената — каза Фрор. — Имай ми доверие.

— Дай ми наметалото си — каза му Кол. — Имам идея.

— Сигурен ли си, че сега му е времето за идеите ти? — изсъска Трън.

Кол сви рамене, вдигна качулката и разтърси все още скованите си от катеренето ръце и крака:

— Идеи, идват когато си поискат.

Обърна се и заслиза небрежно по стъпалата, покрай една порутена конюшня с протекъл, изгнил сламен покрив.

Когато стигна долу, видя мъжете. Бяха седем, скупчени около запален огън под един брезентов навес до стената. Вятърът брулеше заслона и дърпаше пламъците на огъня. При един от поривите му, пламъците осветиха врата в ниша на стената зад тях. Беше масивна, залостена с дебела греда, в която беше издялано дълбоко името на Тя-която-пази-ключалките. Кол въздъхна дълбоко, събра кураж и тръгна към заслона. Когато наближи, махна дружески на мъжете:

— Ама какво проклето време, а! — Мушна се под капчуците от ръба на брезента, свали качулка и зарови пръсти в мократа си коса. — Да бях скочил в морето, нямаше да съм толкова мокър!

Мъжете го изгледаха изпод вежди и той се усмихна.

— От друга страна, нищо по-различно от лятото в Ингълфолд, прав ли съм, а? — Той шляпна един от мъжете по рамото и си проправи път към вътрешността на нишата и вратата. Неколцина от насядалите се подсмихнаха.

— Познавам ли те? — попита един здравеняк, седнал до огъня. По сребърните гривни на ръцете му и наперено поведение, Кол разбра, че беше водачът на групата.

— Не, не, аз съм от ютмарките. Дунверк ме праща. Имам съобщение за теб, Луфта.

Здравенякът се изплю настрани и Кол изпита задоволство от правилната си преценка.

— Казвай, тогава, преди да съм оглушал от старост. Глухотата се предава в семейството ми.

Време бе за хвърляне на залозите.

— Дунверк чул, че се готви нападение. Гетландци и ванстерландци, заедно. Ще се опитат да превземат крепостта и изгорят корабите ни.

— Ще нападнат това място? — прихна един от мъжете. — Тия са пълни глупаци.

Кол закима отегчено:

— И аз това си казах първо, като чух, и продължавам да го мисля.

— Откъде го е чул, от шпионина ли? — попита Луфта.

Кол замига на парцали. Това не беше очаквал.

— Ъхъ, от шпионина. Как му беше името…

— Само Яркия Йълинг знае това. Що не идеш да го питаш как му е името?

— Изпитвам такова огромно уважение към човека, не бих си и помислил да го занимавам с такива глупости. Ще нападнат крепостните порти.

— Глупаци ли? Луди са! — Луфта прокара език по зъбите си, очевидно ядосан. — Вие четиримата, идвате с мен, ще проверим портите. Вие двамата оставате тук.

Четиримата и Луфта излязоха изпод заслона. Един от мъжете вдигна щита си над глава, да го пази от дъжда.

— Аз ще остана да пазя тук, не се тревожете! — провикна се след тях Кол. — Гетландец покрай мен няма да мине!

Двамата останали пред вратата бяха жалка гледка. Единият беше млад, но вече оплешивял на места. Другият имаше голямо, червено като разлято вино, петно на лицето. Имаше хубав кинжал обаче. Сребърният гард на дръжката блестеше ярко, беше го изложил гордо на показ в колана си сякаш е голяма работа с кинжал като този, но Кол се досещаше, че най-вероятно го бе откраднал от трупа на някой злощастен тровенландец.

В момента, в който се увери, че Луфта е достатъчно далеч, за да го чуе, този същият взе да се оплаква:

— Повечето от хората на Йълинг сега плячкосват из Тровенланд, а ние висим тук.

— Така е, голяма несправедливост. От друга страна — Кол свали наметалото на Фрор и взе да го тръска отривисто от водата. — Няма по-сигурно място от тази крепост из всички земи около Разбито море.

— Внимавай, бе! — изръмжа Петното. Беше прекалено зает да се пази от пръските вода и плющящото наметало, за да усети как Кол измъкна с лекота кинжала от колана му. Невероятно, какво пропуска човек, когато го разсееш.

— Оу, ще прощаваш, кралю мой! — Кол се дръпна назад и смушка с лакът Плешивия в ребрата. — На сериозно се взима дружката ти, а? — Изтръска още веднъж наметалото и мушна незабелязано кинжала в колана му. — Гледай сега какво ще ти покажа! — Вдигна ръка и преди някой от двамата да успее да каже и дума, запремята през кокалчетата на пръстите си една голяма, медна монета. Мърдаше чевръсто пръсти, монетата се премяташе от кокалче на кокалче, а очите на мъжете се приковаха опулени в нея.

— Мед, мед, мед — промърмори Кол — и, опа… сребро!

Метна рязко ръка на една страна и изведнъж на мястото на медната монета, между палец и показалец, заблещука изсеченото в сребро лице на кралица Лейтлин.

Плешивият сбърчи чело и се наведе напред:

— Как го направи?

— Ха, нищо работа. Сега ще ти покажа. Ще ми заемеш ли кинжала си за момент?

— Какъв кинжал?

— Твоят кинжал. — Кол посочи към колана му. — Ей този.

Петното скочи на крака като ужилен:

— Какви ги вършиш с проклетия ми нож?

— Какво? — Плешивия зяпна към колана си. — Как…

— Единствен бог не гледа с добро око на кражбата. — Кол вдигна ръце, самото олицетворение на смиреност и богоязливост. — Всеизвестна истина е.

Черната длан на Трън запуши устата на Петното, а ножът ѝ се заби във врата му. Почти в същия момент главата на Плешивия трепна рязко. Острието на секирата на Фрор стърчеше забито в тила му. Плешивия кръстоса очи, смотолеви нещо и падна настрани.

— Да тръгваме — изсъска Трън, полагайки внимателно тялото на Петното на земята. — Преди останалите да се върнат и също като мен да видят каква подла невестулка с двоен език си.

— Разбира се, о, мой Избран щите — отвърна Кол, повдигна изписаната с руни греда и отвори рязко вратата.

Убиец

Едва дочакал бледото просветляване на хоризонта, Рейт полетя напред като скъсала въжето кръвожадна хрътка. Препускаше през мократа трева с щит в едната ръка, стиснал дръжката на секирата под острието с такава сила, че пръстите го заболяха.

Безсъмнено мечовете са по-красиви, но красивите оръжия, също като красивите хора, са склонни на своенравност. Мечовете изискват точна ръка, а обхванеше ли го Рейт опиянението от битката, ставаше меко казано нехаен. Веднъж блъска главата на един с плоската страна на острието, докато и главата и стоманата не ставаха за нищо. Секирата не е толкова чувствителна душа.

Поредната светкавица разтвори небето, открои мрачния, надвиснал над морето, черен масив на Бейлова крепост, сякаш закова във въздуха падащите косо под напора на вятър дъждовни капки и миг по-късно нощта се спусна отново. Той-който-изговаря-гръмотевицата изрева гръмогласното си възмущение от света така близо, че Рейт подскочи от изненада.

Още долавяше соления вкус на последния комат в устата си — отхапа голяма хапка от омесения с кръв хляб. Ванстерландци вярваха, че това е на добър късмет в битката, но според Рейт ярост и бяс вършеха повече работа, отколкото добрият късмет. Захапа здраво старото дървено трупче в устата си. Веднъж така си прехапа езика, че почти го прекъсна на две и оттогава не влизаше в битка без дърво между зъбите.

Няма друго такова усещане като това от влизането в битка. Заложил всичко на находчивост, воля и сила. Танц на прага на Последната врата. Плюнка в лицето на Смърт.

Беше така надъхан, че успя да остави назад Гром-гил-Горм, Сориорн, дори брат си, Ракки. Лъсналият от дъжда елфически камък на стената и малката светлинка в основата ѝ се тресяха пред очите му, все по-близо, все по-близо.

— Насам!

Момчето на отец Ярви държеше газения фенер над главата си и сочеше към скритата в чупка между стената и кулата врата. Лицето му беше изпънато от напрежение.

Рейт влетя в тесния коридор, блъска се в стените, взимаше стъпалата по три наведнъж, дъхът му излизаше с гърлено ръмжене. Краката му горяха, гърдите му изгаряха, мислите му бяха погълнати от пламъци, от звън на метал и ругатни, главата му щеше да се пръсне, когато най-накрая изскочи във вътрешния двор на крепостта.

Зърна за миг биещи се човешки фигури. Блясък на оръжия, пръски слюнка и летящи във въздуха трески, озъбената физиономия на Трън Бату и Рейт профуча покрай нея и се вряза в мелето от тела.

Щитът му се вряза в нечие лице и човекът се просна по гръб и изпусна меча си. Този до него залитна заднешком и насочи копието си към Трън. Рейт посече някого със секирата и го чу да крещи — животински, пресипнал врясък, стържещ писък на метал. Натисна напред с щита си и той застърга в нечий друг. Продължи да натиска, да съска, лигите му потекоха покрай дървеното трупче между зъбите. Беше обезумял, диво животно, звяр. Изтика човека от другата страна на щита, усети кървавите пръски слюнка от устата му по лицето си, беше толкова близо, че можеше да го целуне. Продължи да го изтиква назад, заби коляно в чатала му и онзи залитна назад. Глух тътен и мечът на Трън потъна дълбоко във врата му. Мъжът падна, острието остана заклещено в тялото му и Трън го пусна и ритна мъжа настрани.

Някой се търкаляше, омотан в брезентово платнище. Някой изкрещя в ухото на Рейт. Нещо звънна в шлема му и изведнъж всичко стана ярко и светло, толкова светло, че не виждаше нищо. Той изръмжа и замахна слепешката над щита си.

Нечия ръка се вкопчи в него и Рейт стовари тъпия край на секирата си в главата на човека. Удари го отново, докато падаше, стовари ботуш върху протегнатата му ръка, подхлъзна се и насмалко не падна — паветата в двора бяха хлъзгави от вода и кръв.

Изведнъж нямаше представа накъде е обърнат. Целият двор се клатеше и подскачаше пред очите му като палубата на кораб в бурно море. Видя Ракки, бялата му коса беше омазана с кръв, ръгаше с меча си. Гневът избухна с пълна сила в гърдите му и Рейт се вклини до брат си. Скопча щит с неговия и започна да блъска напред, да тика, да сече със секирата. Нещо го фрасна здраво в ребрата и той полетя настрани, прегази някакъв огън, пръснаха искри.

Проблесна стомана и Рейт дръпна рязко глава назад. Лицето му пламна от болка, нещо изстърга в шлема му и го килна на една страна. Успя да се промуши покрай копие, опита да фрасне с ръба на щита си нечия озъбена физиономия, но щитът се закачи в нещо. Погледна го и видя, че е напълно потрошен, две от дъските висяха от огънатия метален обръч.

— Мри, копеле! — изрева Рейт, но вместо думи, чу просто завалено мучене покрай дървеното трупче в устата си. Замахна широко и стовари секирата си в нечий шлем и той се вдлъбна. Продължи да млати. Изведнъж осъзна, че удряше стена, браздеше дълбоки, сиви резки в камъка, а ръката му беше напълно изтръпнала.

Някой го теглеше назад. Почерненото лице на Трън изникна отстрани, беше опръскано с вода и кръв. Сочеше нанякъде с почервеняло острие на нож, окървавената ѝ уста се отваряше, но Рейт не чуваше нищо.

Острието на огромен меч разсече въздуха, разцепи на две щит и запрати мъжа от другата му страна към стената в облак от пръски кръв. Рейт познаваше този меч. Беше го носил в продължение на три години. Беше го държал нощем в обятията си като любовница. Познаваше гласа му, песента, която пееше под ласките на камъка за точене.

Гром-гил-Горм пристъпи напред, огромен като планина, с блеснали на гърдите му дузини позлатени, посребрени и украсени със скъпоценни камъни топки от дръжките на мечове, с щит, черен като нощта, и ярка като баща Луна стомана в ръка.

— Смъртта ви идва! — изрева той с такава сила, че почти разтърси основите на Бейлова крепост.

Куражът е крехко създание. Сграбчи ли паниката в ноктите си един, плъзва навред като чума, поглъща всичко като пожар. Хората на Върховния крал се бяха радвали на топлина и подслон в Бейлова крепост, неочаквали нещо по-страшно от нощта, освен остър вятър. А сега, в целия си воински блясък, пред тях се беше изправил Трошача на мечове. Побягнаха като един.

Трън посече един със секирата си. Горм сграбчи втори за яката и заби физиономията му в стената. Рейт извади ножа си, скочи на гърба на първия, изпречил се на пътя му бягащ, и започна да ръга. Когато онзи падна, скочи върху втори, но стъпи накриво, залитна, опита да го догони, но се блъсна в стената и падна.

Всичко беше размазано пред очите му. Опита да стане, но коленете му бяха омекнали и той просто се стовари по задник на земята. Трупчето беше изпаднало от зъбите му и устата го болеше, имаше вкус на дърво и метал. Видя притичващи покрай него крака. Някой лежеше на земята и се хилеше насреща му. Нечий ботуш профуча, фрасна го в главата и го преобърна на другата страна. Мъртвец, хилещ се в нищото. Хилещ се на целия свят.

Рейт стисна очи и ги отвори отново.

Сориорн вървеше и довършваше ранените с копието си, крачеше и ръгаше, спокойно и невъзмутимо, сякаш сееше на нивата. През малката врата продължаваха да влизат хора, вадеха оръжия, прескачаха труповете на земята.

— Просто трябва да си винаги пръв в битката, а братко? — Ракки. Той разкопча катарамата и свали шлема от главата на Рейт. Обърна главата му на една страна, за да огледа прясната рана на бузата му. — Правиш всичко възможно аз да остана красивият от двама ни, нали?

Думите се изтърколиха тромаво по изранения език на Рейт:

— Имаш нужда от всичката помощ на света. — Избута ръката на Ракки настрани, изправи се с мъка на крака, опита да изтръска от ръката си потрошения щит, да се отърси от замайването.

Бейлова крепост представляваше какофония от сламени и каменни покриви, изникнали като гъби между елфическите стени. Отвсякъде се чуваха трясъци и викове — гетландци и ванстерландци върлуваха из крепостта като белки в зайчарник, измъкваха от скривалищата им изпокрили се воини на Върховния крал, стичаха се по дългата рампа към пристанището, събираха се в полукръг около масивни, украсени с дърворезба порти зад застаналите пред тях крал Горм и крал Удил.

— Ако трябва, ще ви изкараме навън с дим и огън! — викаше към вратите отец Ярви. Също като враните, пасторите бяха първи след края на битката, настървени да забият клюнове в резултата. — Пропуснахте си шанса, битката свърши!

От другата страна на портите долетя приглушен отговор:

— Забавих се с бронята. Проклети катарами.

— Малки са за големите пръсти — призна Горм.

— Но сега съм готов! — чу се отново гласът зад портите. — Има ли прославени воини измежду вас?

Отец Ярви въздъхна отегчено:

— Трън Бату е тук, а също Железния крал, Удил и крал Горм, Трошача на мечове.

Мъжът от другата страна на портите изръмжа одобрително:

— Става ми по-леко да понеса загубата, чувайки тези славни имена. Някой от тях склони ли да излезе на двубой срещу мен?

Трън седна на стълбите отстрани и изкриви от болка лице, когато майка Скаер стисна раната на рамото ѝ, преди да започне да я шие:

— Толкова бой ми е достатъчно за една вечер — каза тя.

— На мен също. — Горм подаде черния щит на Ракки. — Нека огънят се погрижи за туткавия глупак и бронята му с малки катарами.

Рейт усети как краката му пристъпят напред от само себе си. Ръката му се вдигна. Устата му заговори:

— Аз ще се бия…

Ракки свали ръката му:

— Не, не мисля, братко.

— Смъртта е единственото сигурно нещо на този свят. — Крал Удил сви рамене. — Аз ще се бия с теб!

Отец Ярви изглеждаше ужасѐн:

— Но, кралю мой…

Удил го сряза с един-единствен поглед на святкащите си очи.

— По-бързите в краката обраха цялата слава в битката, настоявам да получа своя дял.

— Добре — каза онзи от другата страна на портите. — Излизам!

Чу се тропане, портите се отвориха широко и воините скопчаха щитове, готови да посрещнат нападението, но в двора на крепостта излезе един-единствен мъж.

Беше огромен, с татуирана от едната страна на шията си спирала. Имаше тежка броня, гравирана по раменете и множество златни гривни по мускулестите предмишници. Рейт изръмжа одобрително при вида му — достоен противник. Онзи пъхна палци от двете страни на позлатената катарама на колана си и огледа присмехулно кръга от воини насреща му, с подобаващото за всеки герой презрение.

— Ти си крал Удил? — Той изсумтя през масивния си, сплескан нос. — По-стар си, отколкото те изкарват песните.

— Съчинявани са отдавна — изграчи Удил. — Тогава бях по-млад.

Думите предизвикаха смях, но не и у мъж като този.

— Аз съм Дунверк — избоботи той. — Онзи, когото наричат Бика, отдаден на Единствен бог, предан на Върховния крал, Спътник на Яркия Йълинг.

— Това доказва единствено, че не те бива в избора както на приятели, така и на богове и крале — каза отец Ярви.

Този път смехът беше по-силен и Рейт нямаше как да отрече, че закачката си я биваше.

Но както можеше да се очаква, поражението попарва всяко чувство за хумор и изражението на Дунверк остана каменно.

— Ще видим, когато Йълинг се върне и доведе Смърт със себе си, клетвоотстъпници.

— Ние ще видим — подхвърли Трън, нахилена до уши въпреки иглата забита в рамото ѝ. — Ти ще си мъртъв и няма да видиш нищо.

Дунверк извади бавно меча си — жлебът на острието беше изписан с руни, а гардът на дръжката му бе позлатен и изработен под формата на глава на елен с могъщи, разклонени рога.

— Ако победя, ще пощадите ли останалите от хората ми?

Удил приличаше на проскубано пиле пред могъщата му осанка, но в очите му нямаше и следа от страх:

— Няма да победиш.

— Прекалено самоуверен си.

— Ако можеха да говорят, стотиците ми мъртви противници щяха да ти кажат, че съм самоуверен точно толкова, колкото заслужавам.

— Длъжен съм да те предупредя, старче, бил съм се навред из Ниските земи и там нямаше никой, който да устои насреща ми.

По белязаното лице на Удил пробяга бегла усмивка:

— Трябваше да си останеш в Ниските земи.

Дунверк нападна. Замахна здраво отгоре, но Удил избегна ловко меча му, без дори да свали своя от прегръдките си. Дунверк последва с могъщ пронизващ удар, но кралят на Гетланд просто отстъпи встрани с презрително изражение на лицето и едва сега разтвори ръце и остави меча си да се свлече бавно покрай крака му.

— Бика? — прихна развеселено Трън. — По-скоро тромава крава.

Дунверк изрева и нанесе два последователни посичащи удара, отдясно и отляво. На челото му изби пот — острието му явно тежеше. Воините пристъпиха назад и се снишиха зад щитовете си, явно не искаха да минат през Последната врата заради отплеснало се острие. Но Железния крал отново не бе впечатлен, просто пропусна първия замах покрай себе си и приклекна под свистящата стомана на втория, после пристъпи назад и зачака.

— Бий се! — изрева Дунверк.

— Правя го — отвърна спокойно Удил, хвана края на наметалото си, изтри ръба на острието на меча си и отново го прегърна до гърдите си.

Дунверк оголи зъби и тръгна напред, но кракът му поддаде и той се стовари на едно коляно. Над ръба на ботуша му бликна кръв и потече по каменните плочи около него. Едва в този момент Рейт осъзна, че Удил беше прерязал вената от вътрешната страна на бедрото на Дунверк.

— Славата на Железния крал е напълно заслужена — промърмори Ракки.

— Надявам се уменията на Яркия Йълинг да надминават твоите, Дунверк Бика — каза Удил. — Не можа да накараш един старец да се изпоти дори.

Дунверк се усмихна и зарея изцъклени очи в нищото:

— Ще видите на какво е способен Яркия Йълинг — прошепна той. Лицето му пребледня. — Всички ще видите. — Той падна настрани в огромната вече локва кръв около краката му.

Преобладаващото мнение бе, че това бе повече от подобаваща смърт.

Моята земя

Майка Слънце излезе като бледо петно на източния хоризонт и скри децата си, звездите, зад стоманеносивата завеса на зората. Крепостта се издигаше отпред, тъмна и помрачена като погребална могила на фона на безцветното небе в което кръжаха врани.

— Поне дъждът спря — промърмори Скара и избута назад качулката на наметалото си.

— Той-който-изговаря-гръмотевицата отнесе гневните си изблици навътре в земята — отвърна кралица Лейтлин. — Като всички момчета, вдига много шум, но бързо му минава. — Тя протегна ръка и вирна леко брадичката на принц Друин. — Да го поема ли?

— Не. — Скара го стисна в прегръдките си. — Мога да го нося. — Малките ръчички около врата ѝ ѝ даваха сила. Боговете ѝ бяха свидетели, в момента се нуждаеше от всичката сила на света.

Бейлова крепост, гордостта на Тровенланд, не беше както я помнеше. Селото, сгушено в сянката на крепостта, където онова лято танцува по време на летния фестивал, сега лежеше в руини, къщите му изгорени или изоставени. Овощната градина по протежението на строената от неловка, човешка ръка стена, беше удавена в бурени. Необраната реколта гниеше на земята между плевелите. Над огромните порти на крепостта, между две от гигантските елфически кули, някога се вееха разноцветни знамена. Сега над тях висеше тялото на обесен, а въжето му поскърцваше тихо, краката му се полюшваха вяло.

Златните гривни бяха свалени от ръцете му, лъскавата броня и оръжия също, но Скара го позна веднага.

— От Спътниците е. — Потрепери въпреки тежката кожена наметка на раменете си. — Един от онези, които запалиха Йейлтофт.

— И ето го сега, виси обесен над портите — каза Лейтлин. — Очевидно молитвите към Смърт не отлагат срещата с нея.

— Нищо не отлага тази среща — прошепна Скара. Предполагаше, че трябва да се радва при вида на тази гледка, да заплюе трупа му и отправи благодарствена молитва към майка Война, благодарение на нея тази земя, пък макар и частичка от Тровенланд, е отново свободна. Вместо радост обаче изпита само ехото от страха, който я обзе при първата ѝ среща с този човек, а също спомена за ужаса при мисълта, че никога няма да се освободи от този страх.

Бяха отсекли вековния бук, който растеше във вътрешния двор на крепостта и сега скупчените между хилядолетните елфически стени постройки изглеждаха голи и грозни без сянката му. По облите павета около пъна му бяха налягали воини, повечето пияни, но продължаващи да пият, хвалеха се с новопридобити рани и плячка, чистеха оръжията си, разказваха истории.

Някакъв набеден бард съчиняваше куплет — крещеше една и съща фраза, отново и отново, а мъжете се надпреварваха да му подхвърлят идеи за следващата рима и се заливаха в гръмогласен смях. Молитвоплетец нареждаше монотонно благодарствия към боговете, донесли победата. Някъде някой виеше от болка.

Скара сбърчи нос:

— Каква е тази миризма?

— Всичкото съдържание на човешкото тяло — промърмори сестра Ауд и изпроводи с поглед двама роби, които влачеха нещо тежко.

Скара с ужас осъзна, че беше труп, а после с още по-голям ужас, че го мъкнеха към цяла камара от мъртви тела. Плетеница от бледи ръце и крака, омърляни, опръскани с нещо, зяпнали усти и изцъклени очи. Купчина месо, която допреди вчера е била хора. Мъже, родени, отгледани от майки, научени да ходят, да говорят, да се бият — години труд. Тя притисна Друин към гърдите си и извърна главата му настрана.

— Трябва ли да вижда това? — промърмори и ѝ се прииска тя самата да не го бе видяла.

— Той ще бъде крал на Гетланд. Това е съдбата му. — Лейтлин хвърли безразличен поглед на купчината трупове и Скара се зачуди дали някога бе виждала друга, по-всяваща страхопочитание жена. — Трябва да се научи да ликува от гледки като тази. Ти също. Все пак, това е твоята победа.

Скара преглътна тежко:

— Моя?

— Мъжете ще се препират кой има по-космати гърди и реве по-гръмогласно. Странстващите певци ще пеят за святкаща стомана и пролята кръв. Но това беше твоят план. И волята за изпълнението му беше твоя. Твоите думи дадоха на мъжете цел и посока.

„Думите са оръжия“, беше казала майка Кайър. Скара се вторачи в мъртвите тела в двора на Бейлова крепост, спомни си и тези в тронната зала на дядо ѝ и вместо една отмъстена злина видя просто две отделни злини, чиято тежест легна на раменете ѝ.

— Това тук не ми изглежда като победа — прошепна тя.

— Видяла си поражение. Кое от двете предпочиташ?

Скара си спомни гледката от палубата на „Черно куче“, как изящният фронтон над вратите на тронната зала на дядо ѝ изчезна в пламъци и не намери сили да спори.

— Бях силно впечатлена от поведението ти по време на съвещанието — продължи Лейтлин.

— Нима? Мислех… мислех, че ще си ми ядосана.

— Затова че устоя позицията си, че се застъпи за народа си? Все едно да се ядосваш на снега, че пада. На осемнайсет зими си, нали така?

— Ще стана, тази година…

Лейтлин поклати бавно глава:

— Седемнайсет. Имаш дарба.

— Майка Кайър и дядо ми… през целия ми живот се опитваха да ме научат как да водя хората. Как да говоря и какво да казвам. Как да излагам доводите си, да чета по лицата, да печеля сърца… винаги съм мислила, че не бях добра ученичка.

— Много се съмнявам в това, но дори и така да е, войната успява да извади на показ сила, която дори не сме подозирали, че притежаваме. Крал Фин и пасторът му са те подготвили добре, но това, което притежаваш ти, не се учи. Докосната си от Тя-която-изговорила-първата-дума. От теб струи светлина, която кара останалите да те слушат. — Кралицата извърна мрачен поглед към Друин, който наблюдаваше опустошението в двора на крепостта с ококорени очи. — Боя се, че бъдещето на сина ми може да зависи от тази ти дарба.

Скара замига на парцали:

— Но, каквато и дарба да имам аз, тя е като свещ пред майка Слънце. Ти си Златната кралица…

— На Гетланд. — Ярките, проницателни очи на Лейтлин се стрелнаха към Скара. — Боговете са ми свидетели, опитах всичко, за да направлявам този съюз в правилната посока. Първо, към търсенето на мир, после към предприемане на действия, но за крал Удил аз съм съпруга, а за крал Горм — враг. — Тя се пресегна и отстрани един паднал на челото на Скара кичур коса. — Ти не си нито едното, нито другото. Съдбата те постави между двама им. Ти си иглата, на чийто връх балансират двете блюда на везните и се крепи целият съюз.

Скара я зяпна озадачено:

— Нямам силата за това.

— Трябва да я намериш тогава. — Кралицата се доближи и пое принц Друин от ръцете ѝ. — Властта е тежест. Млада си, братовчедке, знам това, но трябва да се научиш да я носиш, иначе тя ще те смаже.

Сестра Ауд изду бузи и изпъшка и без друго кръглото ѝ лице стана още по-кръгло:

— Кралица Лейтлин е същински извор на шеги и добро настроение — каза тя, изпровождайки с поглед отдалечаващата се кралица и свитата ѝ от роби, слуги и стражи.

— Липсата на шеги и добро настроение мога да преживея, сестра Ауд. Това, без което не мога в момента, е добрият съвет.

Скара се изненада колко се зарадва да види, че Рейт е жив и здрав. От друга страна, той представляваше една трета от домакинството ѝ и при всички положения — най-добре изглеждащата трета. Двамата с брат му се смееха край огъня и Скара изпита неочакван пристъп на завист. Изглеждаха така непринудени в компанията един на друг. За двама души, излезли едновременно от една и съща утроба, не беше никак трудно да ги различиш. Рейт беше този със закачливата усмивка на уста и прясна рана на лицето. Този, с предизвикателство в погледа дори когато очите му срещаха тези на Скара, този, от когото Скара просто не можеше да откъсне очи. Ракки беше онзи, който дори не смееше да срещне погледа ѝ и който скочи на крака и сведе подобаващо глава, когато тя приближи.

— Заслужили сте почивка — каза Скара и му махна с ръка да седне отново. — Аз не заслужавам да застана в присъствието на воини, пролели кръв в такава битка.

— Ти също проля малко по време на съвета — каза Рейт и стрелна с поглед превързаната ѝ ръка.

Скара я покри смутено с другата:

— Моята собствена.

— Точно проливането на собствена кръв иска най-много кураж. — Рейт примижа и изкриви лице от болка, докосвайки прясната, дълга резка през наболата му с бяла брада челюст. Белегът не го загрозяваше. Напротив, изглеждаше още по-добре с него.

— Чух, че си се бил добре.

— Винаги го прави, принцесо. — Ракки се усмихна широко и удари леко с юмрук брат си по рамото. — Пръв през портата! Без него сигурно щяхме да сме още отвън.

Рейт сви рамене:

— Боят не е проблем, ако обичаш да се биеш.

— Независимо от това, дядо ми казваше, че този, който се бие добре, заслужава награда от онзи, за когото се бие. — Скара свали от ръката си една от сребърните гривни, подарена ѝ от Лейтлин, и му я подаде.

Ракки и Рейт се вторачиха в нея. Гривната носеше множество следи от човъркане с нож, неведнъж проверявана, че е от чисто сребро, но Скара беше научена да познава истинската стойност на нещата. Освен това виждаше, че никой от братята не носеше гривни и знаеше какво означава за тях подобна награда. Рейт посегна и я хвана, но Скара не разтвори пръсти:

— Биеш се за мен, нали?

Скара усети приятното гъделичкане в стомаха си, когато очите им се срещнаха. Пръстите им почти се докосваха. Тогава той кимна:

— Бия се за теб.

Беше груб, недодялан, но тя се улови, че мисли какво ли ще е усещането, ако го целуне. Тогава чу сестра Ауд да се покашля, усети как бузите ѝ пламват и дръпна рязко ръка.

Рейт сложи гривната на китката си и я стегна, но тя беше толкова дебела, че двата края на гривната не се допряха. Награда за добра служба. Но и нещо повече, знак, че служи някому и знак за това на кого точно служи.

— Трябваше да дойда да те потърся след битката, но…

— Нужен си ми да се биеш. — Скара прогони мислите за целувки от главата си и наля желязо в тона си. — Но сега си ми нужен за друго, ела с мен.

Рейт прегърна брат си за довиждане и тръгна след нея, изложил гордо на показ лъскавото сребро на китката си. Може и да не беше наистина неин човек, но сега Скара разбираше защо кралиците имаха избран щит. Нищо не вдъхва повече увереност от доказан убиец зад гърба ти.

Когато като дете играеше в тронната зала на Бейлова крепост, тя ѝ се струваше величествена и необятна. Сега беше тясна, мрачна и миришеше на гнило. Покривът ѝ течеше, а по стените имаше следи от влага. От гледащите към майка Море прозорци падаха на пода три пълни с танцуващи прашинки снопа светлина. Огромната картина на Ашенлир, кралицата воин, която заемаше цяла стена, се белеше на места, на други боята ѝ се беше надигнала на пъпки. По бронята на Ашенлир беше избила на петна плесен, а лицата на стотиците прекланящи се пред нея поданици и стражи бяха избелели до светли петна. Подобаваща метафора за окаяното състояние на Тровенланд.

Но ако не друго, тронът на Бейл все още стоеше на подиума в единия край на залата. Беше направен от бледо буково дърво, отрязано от корабен кил, чиито усукани жили бяха изгладени и лъщяха от годините. На този трон бяха седели крале. До момента, в който прадядото на дядото на Скара не решил, че е прекалено малък за огромния му задник, а залата прекалено тясна за славата му и не поръчал да му направят нов в Йейлтофт, около който да съгради нова тронна зала, на която да се диви цял свят. Но построяването на Гората отнело двайсет и осем години, през което време той умрял, а синът му остарял.

После Яркия Йълинг я изпепели за една нощ.

— Явно битката не е приключила — изръмжа Рейт.

Горм и Удил, придружени от пасторите си и заобиколени от воините си, се гледаха гневно от двете страни на трона. Явно братската дружба помежду им, зародила се в битката за крепостта, беше умряла с последния паднал враг.

— Можем да теглим чоп… — изграчи крал Удил.

— На теб се падна честта да убиеш Дунверк — каза Горм. — На мен се полага тронът.

Отец Ярви разтри с кокалчетата на сакатата си ръка слепоочието си:

— В името на боговете, та това е просто стол. Чиракът ми може да издяла по един на всеки…

— Това не е просто стол. — Скара преглътна нервите си и стъпи уверено на подиума. — На този трон е седял някога Бейл Строителя. — Крал Удил и пасторът му я изгледаха навъсено от ляво. Горм и неговият — отдясно. На нея се крепеше балансът между двамата крале. Трябваше да го запази. — Колко кораба пленихме?

— Шейсет и шест — отвърна майка Скаер. — Измежду които позлатен звяр с трийсет гребла на всеки борд, за когото се говори, че е личният кораб на Яркия Йълинг.

Отец Ярви кимна одобрително на Скара:

— Това беше един много хитро замислен план, принцесо.

— Аз просто посях семената — отвърна Скара и се поклони дълбоко на двамата крале. — Вашата смелост ожъна реколтата.

— Майка Война беше на наша страна и късметът ни в битката удържа. — Горм въртеше замислен една от топките във веригата си. — Но крепостта далеч не е в безопасност. Баба Вексен знае стойността ѝ, както като стратегическа позиция, така и като символ.

— Тази крепост е треска в петата ѝ — добави крал Удил. — И тя няма да се забави да опита да я измъкне. Трябва да се върнеш в Торлби с жена ми, принцесо. Там ще си далеч от опасността.

— Уважавам дързостта ти, кралю, но се боя, че бъркаш. Баща ми също знаеше добре важността на тази крепост. Дотолкова, че даде живота си за нея. Погребан е отвъд стените ѝ, до майка ми. — Скара седна бавно на трона, на който бяха седели прадедите ѝ, и изпъна до болка гръб, точно както я беше учила майка Кайър. Стомахът ѝ се беше свил на топка, но сега трябваше да покаже сила. Сега трябваше да води народа си. Нямаше кой друг да го стори. — Това е Тровенланд. Това е моята земя. Мястото ми е тук.

Отец Ярви се усмихна уморено:

— Принцесо…

— Всъщност, сега съм кралица.

Настъпи тишина. Сестра Ауд изкачи бавно подиума.

— Кралица Скара е права. Тя седи на трона на Бейл като единствения жив наследник на крал Фин. Не за пръв път в историята неомъжена жена заема престола. — Убийственият поглед на майка Скаер накара гласът ѝ да потрепери, но тя продължи и кимна към картината на стената. — Все пак самата кралица Ашенлир е била неомъжена, когато извоювала славната си победа над инглингците.

— Да не би днес между нас да стои втора Ашенлир? — усмихна се подигравателно майка Скаер.

Сестра Ауд застана отляво на Скара, както подобава на един добър пастор и скръсти решително ръце на гърдите си:

— Тепърва предстои да видим това.

— Принцеса или кралица, това няма да е от никакво значение за Яркия Йълинг — избоботи Горм и Скара усети познатия пристъп на ужас при споменаването на името. — Единствената жена, пред която коленичи той, е Смърт.

— Вече се е запътил насам — додаде Удил, — надъхан за мъст.

„Ще покориш страховете си само ако ги посрещнеш лице в лице. Криеш ли се от тях, те ще покорят теб.“ Скара замълча, накара ги да чакат, успокои напиращото да изскочи от гърдите ѝ сърце и чак тогава отговори:

— О, точно на това разчитам.

Част II

Ние сме мечът

Млади и влюбени

Тя зарови пръсти в косата му, придърпа главата му надолу и опря чело в неговото. Учестеният ѝ дъх пареше по лицето му. Лежаха, оплели крака и ръце, притиснали тела, с оплетени около глезените им кожени завивки и мълчаха.

Мълчаха. Нито дума откакто Кол се сбогува с Трън на доковете и се промъкна, като крадец, привлечен от пълна кесия, през притъмнелия град. В пълно мълчание Рин му отвори вратата, в пълно мълчание го прие в обятията си, в къщата си, в постелята си.

Кол обичаше думите, но като чирак на пастор се давеше в тях. Истински думи, фалшиви думи, думи на много езици. Верните думи, грешните думи, писани, изречени и неизказани думи. Затова тишината го устройваше напълно. Позволяваше му да забрави поне за момент, че е длъжник на отец Ярви, на Рин, но най-вече това, че не можеше да изпълни дълга си и към двама им. Каквито и думи да кажеше, винаги щеше да звучи като лъжец.

Рин постави груба длан на бузата му, целуна го и се измъкна изпод него. Обичаше да я гледа как се движи, така силна, така уверена. Сенките заиграха по ребрата ѝ, когато вдигна ризата му от пода и я навлече. Харесваше му да я вижда облечена в дрехите му, без да пита може ли. Нямаше нужда да пита. Това някак ги сближаваше. Харесваше му и това как ръбът на ризата стигаше едва до средата на голия ѝ задник. Тя клекна и ключът на врата ѝ се изплъзна от пазвата на ризата. Хвърли парче дърво в огнището и искрите полетяха нагоре и по лицето ѝ затанцуваха отблясъците на жарта. И през цялото това време — нито дума. Но като всичко хубаво на този свят, тишина не трая вечно.

— Върна се, значи — каза тя.

— Само за тази вечер. — Кол опипа внимателно носа си, още не се беше оправил напълно от внезапната си среща с челото на Рейт. — Принцът на Калийв пристигна в Ройсток. Кралица Лейтлин потегля натам за аудиенция и ще има нужда от пастор до себе си. Отец Ярви е зает да спасява загиващия съюз с ванстерландци, така че…

— Тя призовава великия Кол! Ще променяш света, както винаги си искал. — Рин се уви в ризата му и цветовете на пламъците огряха крайчетата на очите ѝ, когато се извърна към него. — Пастор на Златната кралица, а дори не си издържал още изпита си.

— Не, но… ще трябва да го направя. Ще положа и пасторска клетва.

Тишината се стовари между двама им като паднала много отвисоко курешка на гларус. Но ако Рин бе наранена от думите му, не го показа. Не ѝ би било присъщо. Кол я обичаше заради това.

— Как беше Бейлова крепост?

— Прилича много на огромна елфическа крепост край морето.

— Толкова си забавен, почти колкото си мислиш. Имах предвид, как мина катеренето?

— Истинският герой не се замисля над опасностите.

Рин се засмя.

— Напика се от страх, значи?

— Щях, но мехурът ми така се беше свил, по-здраво от юмрука на крал Удил. Дни след това не можех да пусна и капка.

— Кол воинът, а?

— Реших, че ще е по-добре да оставя боя на другите. — Кол почука с показалец главата си. — Както казва кралица Скара, половината война се води тук.

— Кралица Скара, значи. — Рин изсумтя пренебрежително. — Още не съм срещала мъж, който да не е запленен от дълбоката „мъдрост“ на това момиче.

— Предполагам ще да е предимно заради, знаеш… — Кол махна вяло с ръка. — Красиви дрехи, изящни бижута и така нататък.

— Ще ти се, а? — Повдигна многозначително вежда Рин.

— Безсъмнено, изглежда като излязла от песните. — Кол скръсти ръце на тила си и се протегна. — Но предполагам, че един по-силен повей на вятъра ще я прекърши. Аз харесвам жени, стъпили здраво с два крака върху баща Земя.

— Това ли ти е представата за комплимент? Вкоренила крака в земята? — Тя изплези език и се изплю в огъня. — Ама че сладък пасторски език имаш.

Кол се претърколи и облегна на лакът и чу теглилките на майка му да потракват на връвчицата около врата му.

— Това, което прави една жена красива според мен не е благородната ѝ кръв, нито дрехите ѝ, а това, на което е способна. Харесвам жени със силни ръце, които не се страхуват от малко пот, от тежка работа или от каквото и да е друго. Харесвам горди жени, амбициозни, с остър ум и изкусни умения. — Може и да бяха просто думи, но Кол наистина го вярваше. Добре де, поне на половина го вярваше. — Ето защо не съм срещал и наполовина така красива жена като теб, Рин. И това преди да стигна до задника ти, за който съм убеден, че няма равен из всички земи около Разбито море.

Тя извърна отново лице към огъня и ъгълчетата на устните ѝ се повдигнаха в половинчата усмивка.

— Така е по-добре, признавам ти го. Пък макар и да е просто торба с пръдни.

Кол остана доволен от себе си. Харесваше му да я разсмива.

— Ароматни, надявам се?

— Малко над обичайните ти. С такива ласкателства ли ще гъделичкаш носа на принц Варослаф?

Тези ѝ думи попариха самодоволството му. Вкусовете на принца на Калийв определено клоняха към одрания, не към забавния събеседник.

— Силно се съмнявам, че ще коментирам задника му. Вероятно ще си държа езика зад зъбите и ще оставя говоренето на кралица Лейтлин. Мълчаливият рядко причинява обида.

— Ти сигурно ще намериш начин въпреки това. Какво иска Варослаф?

— Каквото искат всички властимащи. Повече власт. Така поне казва Трън. И на нея това пътуване не ѝ е по вкуса. Искаше да остане да се бие.

Рин се изправи:

— Както обикновено.

— В последно време е в ужасно настроение. Не ми се ще да съм на мястото на Бранд тази вечер.

— Той ще се оправи. — Рин легна обратно в леглото до него и се подпря на лакът. — Двамата се обичат.

Очите ѝ се приковаха в неговите, беше толкова близо, че го накара да изпита неудобство. Чувстваше се приклещен в ъгъла на това тясно легло. Хванат в капана на топлината на тялото ѝ.

— Може би. — Кол се просна по гръб и заби поглед в тавана. Чакаха го велики дела. Да стои до крале и така нататък. Как ще промени света, задушен от Рин? — Любовта не е отговорът на всеки въпрос в края на краищата нали?

Рин се обърна на другата страна и придърпа кожената завивка до кръста си:

— Очевидно не е.

С толкова много мъже, тръгнали на битка, на доковете на Торлби работеха предимно жени — разплитаха мрежи и вадеха още живия улов. Стражите бяха по-малко от обикновено — предимно старци, момчета на възрастта на Кол, току-що издържали воинското си изпитание, а също няколко от момичетата, обучени от Трън. Но като изключим това, човек нямаше да се досети, че Гетланд беше във война.

Шест стари, очукани кораба, бяха пристигнали миналата нощ от дълго пътуване по „Божествена“ и загорелият им от слънцето екипаж стоварваше на брега копирна, вино и какви ли още не изтънчени чудатости от далечния юг. Хората на кралица Лейтлин товареха четири кораба за пътуването до Калийв. Въздухът ехтеше от виковете на мъжете, от лая на уличните кучета, прогонени от утринния улов, от смеха на притичващи между каруците деца и крясъците на реещите се лениво в небето гларуси, следящи зорко за разпиляно зърно.

Майка Слънце грееше ярко на източния хоризонт и Кол засенчи с ръка очи и се загледа в далечината в посока към Ройсток. Пое дълбоко дъх и соленият въздух изпълни ноздрите му.

— Мирише на добър късмет.

— А също на риба. — Рин сбърчи нос. — Четири кораба да носят една кралица?

— И пастора ѝ! — Кол изпъчи гърди и ги ръгна с палец. — Мъж от такава величина заслужава подобаваща свита.

— А, значи ще привържат два кораба един за друг, за да успеят да натоварят дебелата му глава?

— И мрачното настроение на избрания щит на кралицата — промърмори той, когато гневните викове на Трън се извисиха над шумотевицата на доковете. — Ще познаеш величината на една жена по това какви дарове поднася и какви хора държи около себе си. Кралица Лейтлин възнамерява да впечатли Варослаф и с двете.

Рин извърна поглед настрани:

— Какво ще рече това за мен, тогава?

Кол плъзна ръка, обви талията ѝ и остана доволен от това колко на място беше там:

— Ще рече, че си жена с изтънчен вкус, с отличен късмет и… о, богове! — Кол зърна в тълпата Бранд, понесъл огромен сандък, все едно тежеше колкото перце. Вмъкна се бързо зад една дървена стойка, на която висяха големи, колкото дете, риби. Една, в която явно бе останал малко повече живот, потрепна с опашка и го дари с неодобрителен поглед.

Същото направи и Рин, поставила юмруци на хълбоците си:

— Покорителят на Бейлова крепост. — Тя изплези език и отправи една звучна пръдня с устни към лицето му.

— Силни мъже има много, мъдрите са малко. Той не ни видя, нали?

— Само ако се вмъкнеш в една от тези риби ще си сигурен.

— Толкова си забавна, почти колкото си мислиш. — Кол побутна настрани с показалец една от рибите и надникна. — Май по-добре да тръгваш вече.

— Винаги намираш причина да претупаш раздялата, нали? Млади и влюбени. Нищо общо с това как го изкарват песните. — Тя го сграбчи за яката, придърпа го към себе си, лепна една бърза целувка на устата му и го остави замръзнал на място, с притворени очи и изпъчил устни. Когато отвори очи, Кол с разочарование видя, че тя се отдалечава. Изненада се от жегналата го гузна съвест и копнеж да протака още малко раздялата.

— До след седмица-две, тогава!

— Ако си по-голям късметлия, отколкото заслужаваш! — подвикна тя през рамо, без да извърне поглед назад.

Кол пъхна небрежно палци в колана си и закрачи през тълпата. Мина покрай една каруца, натоварена с агнешки кожи. Отнякъде се чуваше монотонното бръщолевене на стария Бриньолф Молитвоплетеца, който благославяше пътуването.

Една тежка ръка се отпусна на рамото му и той закова на място.

— Да поговорим за малко?

За такъв едър мъж, Бранд се промъкваше доста незабелязано зад гърба ти. Кол отправи бърза молитва за милост към Тя-която-съди, знаейки добре, че не я заслужава.

— С мен ли? За какво?

— Принцът на Калийв.

— А! — Това, че предпочете човек, известен с увлечението си по дране на живи хора, за тема на разговор, говореше само по себе си. — За него!

— Варослаф е човек, с когото по-добре да не се заяждаш — каза Бранд, — а Трън има навика да се заяжда именно с такива хора.

— Вярно, но от друга страна, тя също не е жена, с която е препоръчително да се заяждаш.

Бранд прикова очи в тези на Кол:

— И ето ти рецептата за подобаващо кръвопролитие.

Кол се покашля.

— Разбирам накъде биеш.

— Дръж я настрани от неприятности.

— Тя не е от хората, които можеш лесно да държиш настрани от каквото и да било, особено неприятностите.

— Вярвай ми, не ми казваш нищо ново. Тогава просто я направлявай встрани от тях.

Направляването на кораб в бурно море изглеждаше по-лека работа, но Кол нямаше друг избор освен да въздъхне тежко:

— Ще направя всичко възможно.

— Ти също стой настрана от неприятности.

Кол се нахили до уши:

— В това ме бива. — Той погледна обнадежден към ръката на Бранд на рамото си, тежка и мускулеста, белязана ръка. Но тя не помръдна.

— Не съм най-умният човек в Торлби, Кол, знам това. Но за колко тъп всъщност ме мислиш?

Кол изкриви като от болка лице, така силно, че едното му око се затвори. Погледна Бранд едва-едва през другото.

— Само не по носа, още не се е оправил от срещата с челото на беловласото копеле.

— Няма да те удрям, Кол. Рин сама прави изборите в живота си. И с теб, мисля, направи добър избор.

— Така ли мислиш?

Бранд го изгледа спокойно:

— Само дето ще трябва да дадеш пасторска клетва и да се откажеш от семейство.

— А. Клетвата. — Как небрежно го каза, все едно не му беше минало през ум дори за клетвата. Все едно не прекарваше часове в повтаряне наум, в репетиране на това как точно ще каже думите, в мечти за това какво ще прави след това, за височайшите особи, които ще посрещат с одобрително кимане мъдрите му слова, за решенията, които ще взима за всеобщото благо и по-малко зло…

— Да, клетвата — каза Бранд. — Струва ми се, Кол, че си объркан между отец Ярви и Рин.

— Вярвай ми, не ми казваш нищо ново — смотолеви Кол. — Молех се на Той-който-направлява-стрелата да ми покаже верния път.

— Но от него няма отговор, а?

— Отец Ярви казва, че боговете помагат на онзи, който сам решава проблемите си. — Кол са оживи. — Маже би ти имаш отговор за мен, а?

— Само този, до който сам си стигнал.

— Аа.

— Избери, него или нея.

— Аа. Този не ми допада много.

— Да, но вече си мъж, Кол. Не можеш да чакаш от друг да сложи в ред нещата.

— Мъж съм. — Кол увеси рамене. — Кога точно стана това?

— Просто става.

— Ще ми се да знаех какво означава това да си мъж.

— Предполагам, различно нещо за всеки. Боговете са ми свидетели, не съм мъдрец, но знам едно, и то е, че в живота не всичко е съвършено. — Той погледна към Трън, която тъкмо бе завряла заплашително юмрук в лицето на един от воините на кралицата. — Смърт чака всички ни. Нищо не е вечно. Тайната е да постигаш най-доброто с това, което животът изпречва на пътя ти. А човек, който не е доволен от това, което има, е, най-вероятно няма да е доволен и от това, което няма.

Кол примига озадачен:

— Сигурен ли си, че не си мъдрец?

— Просто бъди откровен с нея. Тя заслужава най-малкото това.

— Знам — промърмори Кол и заби виновно поглед в дъските на кея.

— Знам, че ще постъпиш както е редно. Ако ли пък не… — Бранд го прегърна силно. — Тогава ще те ударя.

— Хубаво е да има какво да чакаш с нетърпение — въздъхна Кол.

— Ще се видим като се върнеш. — Бранд го изпроводи с дружеско плясване по рамото. — А дотогава стой в светлината, Кол.

— Ти също, Бранд.

Когато скочи на палубата на кораба, Кол се замисли, и не за пръв път, че май не беше толкова умен, за колкото се смяташе. Отрезвяваща мисъл за следващия път, когато си кажеше, че е голям умник.

Мисълта го накара да се усмихне. Точно каквото би казала майка му, ако беше жива, така типично за нея, че мисълта прозвуча в главата му с нейния глас. Стисна в юмрук старите теглилки на врата си и вдигна поглед към върха на мачтата. Спомни си я как крещеше по него, увиснал там горе. Някога мразеше грижите и суетенето ѝ около него. Сега би дал всичко на света отново да е обект на майчини грижи.

Обърна поглед към кралица Лейтлин, която в този момент правеше именно това. Синът ѝ, наследникът на трона, изглеждаше така малък, заобиколен от всичките прислужници и роби, с двамата огромни инглингци със сребърни нашийници зад гърба му.

Тя оправи мъничката катарама на наметало му, приглади русите му коси и го целуна по челото. Обърна се, тръгна към кораба, а един от робите коленичи до борда, за да стъпи тя на гърба му преди да го прекрачи.

— Тук всичко ще е наред, кралице моя — провикна се молитвоплетецът Бриньолф, поставил длан на рамото на Друин, а другата вдигнал високо за благословия. — Нека Тя-която-избира-курса ви върне живи и здрави у дома!

Принцът извика за сбогом и преди майка му да успее да вдигне ръка да му помаха, той се измъкна с кикот изпод ръката на Бриньолф и хукна обратно към града, а свитата от роби, стражи и прислужници хукна да го догони.

Кралицата свали ръка и стисна здраво борда.

— Ще ми се да можех да го взема с мен, но имам по-малко доверие на Варослаф, отколкото на змия. Един син изгубих, покосен от меч, втори ми бе отнет от Събора. Не мога да изгубя трети.

— Принц Друин ще е в пълна безопасност, кралице моя — каза Кол, всячески стараейки се да звучи точно като отец Ярви. — Торлби е далеч от битките, добре пазен е, никога не е бил покоряван, а стените на Цитаделата са непробиваеми.

— Бейлова крепост е непробиваема. Ти се изкатери по стените ѝ.

Кол си позволи да се усмихне:

— За късмет, хората с моите умения са рядкост.

Лейтлин изсумтя присмехулно:

— Виждам, че вече си се научил на пасторска скромност.

Трън беше останала последна на пристана.

— Да се пазиш — каза ѝ Бранд, докато крачеше с тежки стъпки покрай него.

— Ъхъ — изръмжа намусена тя и прехвърли един крак през борда, но закова на място, когато сянката на кралица Лейтлин падна отгоре ѝ.

— Любовта на младите е съкровище, пропиляно по неразумните млади — каза замислено кралицата, скръсти ръце на гърба си и зарея поглед към града. — Работа ми е да знам истинската стойност на нещата, затова приеми думите ми, не притежаваш и никога няма да притежаваш нищо по-ценно от любовта му. Скоро зелените листа ще покафенеят. — Тя изгледа сурово избрания си щит. — Мисля, че можеш да се справиш по-добре.

Трън направи кисела физиономия:

— Мислиш или ми заповядваш, кралице моя?

— За избрания щит всеки каприз на кралицата е кралски декрет.

Трън въздъхна дълбоко, прехвърли обратно крак на пристана и тръгна към Бранд.

— Както заповяда кралицата — промърмори тя под нос и опита да приглади назад падналата по лицето ѝ, сплетена на масури и плитки, коса. Постави длан на врата на Бранд, придърпа го към себе си и го целуна, жадно, настървено, сграбчи го в прегръдките си и почти го вдигна във въздуха. Откъм палубата се надигнаха бурните възгласи, смях и тупане по греблата.

— Не знаех, че си толкова романтична, кралице моя — прошепна Кол.

— Явно успях да изненадам и двама ни, значи.

Трън пусна Бранд, изтри уста с опакото на ръката си и елфическата ѝ гривна заблестя в златисто.

— Обичам те — чу я Кол да казва. — Съжалявам. Че съм такава.

Бранд се нахили до уши и потърка леко с палец звездовидния белег на бузата ѝ:

— Такава те обичам. Да се пазиш.

— Ъхъ. — Трън го тупна с юмрук по рамото, обърна се, тръгна обратно по пристана и се прехвърли през борда. — По-добре ли е? — попита тя кралицата.

— Сърцето ми се топи — отвърна Лейтлин с едва доловима усмивка. Хвърли последен поглед към Цитаделата и кимна на кормчията — Потегляме.

Кралица на нищото

Влязоха в залата, около три дузини, изпосталели и мърляви като просяци и опърпани като крадци. Неколцина имаха мечове. Неколцина дърводелски брадви, ловни лъкове и касапски ножове. Едно момиче с чорлава, наподобяваща храсталак, коса стискаше копие, направено от дръжка на мотика, към която беше вързано острието на коса.

Рейт изду бузи и пресният белег започна да щипе ужасно:

— Ето ги и героите — каза той.

— Някои бойци се раждат, когато сложиш меч в ръката им и ги вкараш в тренировъчния квадрат — прошепна в ухото му Синия Дженър. — Други, когато майка Война разпери криле и от тях в ръцете им изпадне брадва. — Окаяната дружина коленичи неловко в полукръг около подиума на трона. — Иска се много кураж да се биеш без да си търсил битка, без да си обучен за битка, без да си готов за нея.

— Никой не е слагал меч в ръката ми, старче. Измъкнах го със сила от пръстите на стотици други, като го държах за острието. И не липсата на кураж ме притеснява, а липсата на умения.

— Аа, хубаво тогава, че имаш хиляда воини, строени отвън. Повикай ги.

Рейт се намуси и извърна глава, но не намери какво да каже. Ракки го биваше в приказките.

— Не куражлията или умелия възнаграждава майка Война. — Синия Дженър кимна към просяците около подиума. — А онези, които постигат най-доброто с това, което им попадне в ръцете.

Очевидно това се отнасяше и за Скара. Тя се усмихна на опърпаната сбирщина с такава благодарност, все едно бяха принца на Калийв, императрицата на Юга и една дузина дукове от Каталия, дошли да ѝ се закълнат във вярност.

— Благодаря ви, че сте тук, приятели мои. — Тя се наведе от трона на Бейл. Колкото и малко да бе тялото ѝ, успяваше да го изпълни с присъствието си. — Сънародници мои.

И те на свой ред изглеждаха така доволни, все едно коленичеха пред самата Ашенлир. Водачът им, възрастен воин с накълцано като касапски дръвник лице, се покашля:

— Принцесо Скара…

— Кралице Скара — поправи го сестра Ауд и нацупи устни. Явно се наслаждаваше на това, че се бе измъкнала от сянката на майка Скаер. Рейт извъртя с досада очи, но не можеше да я вини. Сянката на майка Скаер беше мрачно и мразовито място.

— Съжалявам, кралице моя — смотолеви воинът.

Но Скара дори не хвърляше сянка.

— Не, аз съм тази, която трябва да се извини. За това, че бяхте оставени да се биете сами. И аз съм тази, която трябва да благодари. За това, че идвате да се биете за мен.

— Бих се за баща ти — поде възрастният мъж с треперещ от вълнение глас. — Бих се за дядо ти. Ще се бия до смърт и за теб. — Останалите около него закимаха одобрително.

Едно е да си готов да умреш, но съвсем друго да се хвърлиш през глава върху наточена стомана, особено ако единственият метал, с който са привикнали ръцете ти, е тенекията на ведрото за мляко. Съвсем доскоро Рейт щеше да се хили до припадък заедно с Ракки над подобна глупашка проява на лоялност. Но сега Ракки не беше наоколо, а и в момента на Рейт не му беше до смях.

Някога беше убеден в това какво трябва да се направи и обикновено решението на проблема завършваше с острието на секира. Така ставаха нещата във Ванстерланд. Но Скара имаше свой подход, различен подход и Рейт установи, че му харесваше да я гледа как работи. Всъщност харесваше му да я гледа като цяло, много при това.

— Откъде идвате? — попита ги тя.

— Повечето сме от Окенби, кралице моя, или от околните му ферми.

— О, знам го! Там растат великолепни букови гори…

— Докато Яркия Йълинг не ги изгори — кресна една жена, чието лице споделяше остротата на малката брадвичка, препасана в колана ѝ. — Всичко изгори.

— Така е, но и ние му показахме какво можем с огън. — Възрастният воин постави мръсна длан на рамото на младежа до себе си. — Изгорихме част от плячката и провизиите му. И една шатра с все хората му в нея.

— Трябваше да ги видиш как танцуваха — изръмжа жената.

— Аз спипах един от тях, когато отиде да пикае! — извиси фалцет едно момче, после лицето му пламна и то закова очи в земята. — Кралице моя… да кажа…

— Свършили сте чудесна работа. — Рейт видя сухожилията на ръцете на Скара да се опъват, когато тя стисна подлакътниците на трона на Бейл. — Къде е в момента Йълинг?

— Няма го — отвърна момчето. — Лагеруваха на плажа при Харентофт, ама събраха лагера посред нощ и си тръгнаха.

— Кога? — попита Дженър.

— Преди дванайсет дни.

Старият моряк, видимо недоволен, подръпна рехавата си брада:

— Това ме тревожи.

— Пленихме корабите му — каза Рейт.

— Върховния крал има други кораби. За това време Яркия Йълинг може да безчинства на който се сетиш бряг на Разбито море.

— Изтъкан си от тревоги, старче — изръмжа Рейт. — Предпочиташ да е още тук и да пали ферми ли?

— Не, тогава пак щях да се тревожа. Това е да си стар.

Скара вдигна ръка и въдвори тишина:

— Нуждаете се от храна и подслон. Ако все още сте готови да се биете, имаме достатъчно пленени оръжия. Кораби също.

— Ще се бием, кралице моя — каза възрастният воин и тровенландците около него, колкото и окаяни да бяха, придадоха на лицата си възможно най-войнствени изражения. Разбира се, че бяха куражлии, но докато сестра Ауд ги изпровождаше навън от тронната зала, за да бъдат нахранени, Рейт си представи как се изправят срещу многобройните воини на Върховния крал. Следващото, което си представи, не бе красива гледка.

В момента, в който вратите на залата се затвориха, Скара се свлече на трона със стон и притисна ръка в стомаха си. Очевидно всичкото това усмихване идваше на висока цена.

— Шест екипажа ли станаха с този?

— И всичките готови да умрат за теб, кралице моя — отвърна Дженър.

Рейт въздъхна дълбоко:

— Ако войските на Върховния крал дойдат, ще направят точно това, ще умрат.

Дженър понечи да заговори, но Скара вдигна ръка и го възпря:

— Той е прав. Може и да седя на трон, но без лагеруващите отвън воини на Горм и Удил съм кралица на нищото. — Тя се изправи и висящите на обецата ѝ скъпоценни камъни заблещукаха. — А Горм и Удил, да не споменавам бездействащите им воини, се хванаха отново за гушите. Ще отида да видя дали напредват с приготовленията.

Рейт не таеше надежди за голям напредък. По съвет на Дженър Скара най-после бе склонила двамата крале да се заемат с работа по отбраната на крепостта: имаше израсли прекалено близо до стените дървета за сечене, строената от човешка ръка част от стените се нуждаеше от стягане, трябваше да изкопаят ровове. Да се съгласят просто да започнат отне цял ден препирни между пасторите им. Скара събра полите на роклята си с една ръка и с вяло махване на другата даде на Рейт да разбере, че очаква да я последва.

Това да му заповядва някакво си момиче още го ядеше отвътре и явно го показваше, или поне за Дженър бе очевидно. Възрастният моряк го хвана за ръката:

— Чуй ме, момче. Ти си боец и боговете са ми свидетели, имаме нужда от такива като теб. Но човек, който търси боя навсякъде… е, рано или късно ще си навлече един бой повече, отколкото може да понесе.

Рейт изкриви презрително устни:

— Всичко, което имам на този свят, съм си го извоювал с юмруци.

— Ъхъ. И какво толкова имаш?

Старецът май имаше известно право.

— Просто я пази, а?

Рейт отскубна ръката си.

— А ти продължавай да се тревожиш, старче.

Когато излезе навън, Скара стоеше и клатеше глава пред масивния пън на отсечения бук.

— Помня Крепостния бук. Сестра Ауд казва, че е лоша поличба, че са го отсекли.

— Някои хора виждат поличби навсякъде. — Досещаше се, че сигурно трябва да добавя „кралице моя“ всеки път, когато говореше с нея, но думите просто не звучаха нормално в устата му. Рейт не беше ласкател.

— Ами ти?

— Според мен боговете изпращат късмет на онзи с най-много стръв и най-малко милост. С това съм израснал.

— Къде си раснал? Във вълча глутница?

Рейт повдигна замислено една вежда:

— Горе-долу, да.

— На колко си години?

— Не съм сигурен. — Скара го изгледа учудено и той сви рамене. — Вълците не ги бива в броенето.

Тя тръгна към портите и робинята ѝ я последва, навела смирено глава.

— Как стана оръженосец на крал?

— Майка Скаер ни избра. Мен и брат ми.

— Значи си ѝ длъжник.

Рейт се замисли за суровите очи на майка Скаер и още по-суровите ѝ уроци и прегърби рамене при спомена за не един бой с камшик.

— Предполагам.

— И се възхищаваш от Трошача на мечове.

Рейт се замисли за отнесените шамари, заповедите, кървавата работа по границата.

— Той е най-великият воин в земите около Разбито море.

Проницателните очи на Скара се извърнаха настрани към Рейт:

— И за какво те изпрати при мен, да ме пазиш, или да ме шпионираш?

Думите ѝ го свариха неподготвен. Всъщност откакто премина на служба при нея, май не беше подготвен за нищо.

— Честно, сигурно за по малко и от двете. Но ме бива много повече в пазенето, отколкото в шпионирането.

— И в лъгането, очевидно.

— Брат ми е умният.

— Значи Трошача на мечове ми няма доверие?

— Майка Скаер казва, че само врагът ти няма да те предаде.

Скара изсумтя присмехулно, докато влизаха в тъмния тунел на портите на елфическите стени:

— Пастори.

— Ъхъ, пастори. Но ето как ги виждам аз нещата. Колкото до пазенето ти, ще умра за теб, ако трябва.

Тя примига озадачено, изящната ѝ шия потрепери, докато преглъщаше, и Рейт намери това за доста приятна гледка.

— Колкото до шпионирането, прекалено тъп съм, че да се задълбавам в работите ти.

— Аа. — Погледът ѝ се стрелна отново настрани към лицето му. — Значи си просто красив, но безполезен инструмент.

Рейт не се изчервяваше лесно, но сега усети бузите му да пламтят. Нямаше проблем да се хвърли с главата напред в стена от щитове и наточена стомана, но един поглед от това кльощаво момиче и коленете му се подкосяваха.

— Ъъ… красотата оставям на теб, предполагам. Че съм глупак, не отричам.

— Майка Кайър казваше, че само глупакът се хвали, че е голям умник.

Сега бе ред на Рейт да изсумти:

— Пастори.

Смехът на Скара отекна в тъмния тунел. За такава дребна жена имаше силен смях, див, необуздан, като този на старите воини, разказвайки си истории над чаша ейл в тронната зала и Рейт установи, че и това му харесва у нея.

— Ъхъ, пастори — отвърна тя. — И защо тогава Трошача на мечове избра теб?

— Ъ? — Рейт се чувстваше като лош плувец, примамен в дълбоки води.

— Защо ще изпраща честен глупак да върши работата на умен лъжец?

Рейт сбърчи чело и се замисли, но когато излязоха отново на светло от другата страна на тунела, за късмет не се наложи да отговаря на въпроса.

Пред портите се беше събрала тълпа, но работа не се вършеше. Освен ако не броиш за работа перченето, гледането на кръв и крещенето на обиди. Всъщност доскоро точно това бе представата на Рейт за работа. Ванстерландци, наежени срещу гетландци, естествено, тази така банална напоследък гледка, че дори Рейт започваше да се отегчава от нея. В средата Ракки и онзи стар гетландец с лице като опердашен задник, Хъннан, се гледаха на кръв, настръхнали като котараци. Ракки държеше кирка в ръце, Хъннан — лопата и по всичко личеше, че всеки момент щяха да започнат да ги употребяват, но не по предназначение.

— Хей! — изрева Рейт, хукна към тях и те извърнаха стреснато глави. Той се вклини между двамата, а Хъннан стисна здраво лопатата и ръцете му затрепериха от напрежение. Богове, такава изгаряща нужда да го фрасне с глава в лицето, да го млати с юмруци, да го сграбчи и му отхапе носа. Рейт осъзна, че неволно бе оголил зъби, готов да направи точно това. Против всички инстинкти, той стрелна ръка и сграбчи лопатата от ръцете му. После, преди старият гетландец да се е опомнил, скочи в рова.

— Мислех, че сме съюзници. — И той започна да копае и хвърля пръстта зад гърба си по Ракки и Хъннан и те отстъпиха заднешком. — Аз ли съм единственият тук, който не се бои от работа? — Може и да не беше умник, но Рейт знаеше пред какво е изправен и ако бе научил едно от Скара, то бе, че от воините можеш да изкопчиш повече, ако ги жегнеш по гордостта, отколкото ако ги захапеш за лицето.

И се оказа прав. Първо Ракки скочи до него в рова. После неколцина ванстерландци. Накрая Хъннан, да не остане по-назад, си плю на ръцете, взе лопата от човека до себе си, слезе тромаво в рова и на свой ред се впусна в бясно копане. Не след дълго цялата дължина на рова беше пълна с воини, които се надпреварваха кой ще удари по-як пердах на баща Земя.

— Кога за последно разтървава бой? — промърмори Ракки.

Рейт се усмихна:

— Обикновено ги приключвам с юмрук в лицето.

— Не забравяй кой си, братко.

— Не забравям нищо — изръмжа през зъби Рейт, отстъпи назад и остави Ракки да разбие с кирката едно упорито коренище. Хвърли поглед към портата, видя Скара да се усмихва и не се сдържа да не отвърне не усмивката ѝ. — Но всеки ден се събуждаш нов човек, нали така?

Ракки поклати глава.

— Хванала те е на къс повод това момиче.

— Може би — отвърна Рейт. — Но се сещам за къде по-лоши поводи, за които да си вързан.

Власт

Сестра Ауд изгледа нощното гърне и сбърчи чело:

— Добра поличба.

— С какво едно лайно е по-добра поличба от друго? — попита Скара.

— Късметлиите, намиращи в нощното си гърне вещаещо добра поличба лайно, винаги питат това, кралице моя. Месечната ти кръв редовно ли идва?

— Доколкото ми е известно, веднъж месечно се счита за традиционно.

— И възнамерява ли утробата ти да се придържа към традициите?

Скара я стрелна с най-смразяващия поглед, на който бе способна:

— Утробата ми винаги се е държала подобаващо благоприлично. Можеш да си напълно спокойна по този въпрос. Дори не съм целувала мъж. Майка Кайър се погрижи за това.

Сестра Ауд се покашля деликатно:

— Извини любопитството ми, но сега благосъстоянието ти е моя грижа. Кръвта ти е по-скъпа за Тровенланд от злато.

— Ликувай, Тровенланд! — провикна се Скара, излизайки от ваната. — Кървя редовно!

Робинята на кралица Лейтлин я подсуши внимателно, после взе едно снопче от вейки, потопи го в благословената в името на Той-който-посява-семето ароматна вода и напръска Скара. Може и да бе един от малките богове, но сред момичетата с благородна кръв се радваше на особена почит.

Пасторът я изгледа, свъсила вежди. Нейният пастор, надяваше се Скара. Слуга, въпреки че ѝ бе трудно да не мисли за нея като за недоволна господарка.

— Храниш ли се, кралице моя?

— Че какво друго да правя на масата? — Скара ѝ спести факта, че малкото, което успяваше да погълне насила, едва успяваше да задържи в стомаха си. — Винаги съм била слаба. — Щракна с пръсти и робинята дотича с халата ѝ. — Освен това, не ми е приятно да бъда оглеждана като роб за продан.

— Че на кого му е приятно, кралице моя? — Сестра Ауд извърна очи от нея. — Но усамотение и интимност са лукс, които управниците не могат да си позволят. — Незнайно защо, вежливостта на сестра Ауд я вбесяваше повече от непрестанния тормоз на майка Кайър.

— Виждам, че ти ядеш и за двете ни — отвърна троснато Скара.

Сестра Ауд просто се усмихна миловидно и на меките ѝ бузи се очертаха две трапчинки:

— Винаги съм била пълна, но на моето здраве не се уповава бъдещето на цяла страна. За късмет на всички. Донеси нещо за ядене на кралицата! — кимна тя на робинята и момичето преметна дългата си плитка през рамо и взе подноса със закуската.

— Не! — кресна Скара и посегна назад с ръка, сякаш щеше да помете подноса и събори храната на пода. Само при миризмата на храна ѝ се повдигаше. — Махни го оттук!

Момичето трепна така, сякаш гневът на Скара бе вдигнат над главата ѝ бич и Скара моментално съжали. После си спомни думите на майка Кайър, когато дядо ѝ продаде дойката на Скара и тя плака в продължение на дни. „Чувствата към роб са пропилени на вятъра чувства.“ Затова просто махна припряно с ръка и отпрати момичето, точно както предполагаше, че прави кралица Лейтлин. Все пак сега е кралица.

Богове. Тя е кралица. Стомахът я преряза отново, надигна се и гърлото ѝ запари от горчилката, но тя успя да я потисне. Задави се, разкашля се, почти се оригна и изръмжа от яд. Стисна юмрук сякаш да удари непокорния си корем. Как да подчини на волята си крале, когато собственият ѝ стомах отказва да ѝ се подчини?

— Е, чака ме много работа преди днешното съвещание — каза сестра Ауд и тръгна към вратата. — Мога ли сега да те оставя, кралице моя?

— Нямам търпение да го направиш.

Пасторът спря пред вратата и Скара видя раменете ѝ да се повдигат, когато пое дълбоко дъх. После тя се обърна и скръсти ръце на гърдите си.

— Тук говори с мен както пожелаеш. — Сестра Ауд изглеждаше мека като праскова на пръв поглед, но Скара изведнъж си спомни, че прасковите имат корава костилка, в която, ако не внимаваш, като нищо можеш да си счупиш зъбите. — Но това държание не подобава на една кралица. Направиш ли това пред Горм и Удил, ще развалиш за миг всичко, които си постигнала досега. Не си в такава силна позиция, че да си позволиш подобна слабост.

Скара усети всяко мускулче по тялото ѝ да се напряга до скъсване, всеки момент щеше да избухне от ярост, когато осъзна, че сестра Ауд беше права. Държеше се точно както преди с майка Кайър. Държеше се като сприхаво хлапе. Дядо ѝ, въпреки присъщата му щедрост, нямаше да остане впечатлен, ако я видеше такава.

Скара стисна очи, усети сълзите да избиват под клепачите, пое дълбоко дъх, въздъхна и потрепери.

— Права си. Такова поведение не подобава и на просяк, да не говорим за кралица. Съжалявам.

— Една кралица не трябва да се извинява. — Сестра Ауд свали бавно ръце от гърдите си. — Особено на пастора си.

— Нека поне ти благодаря тогава. Знам, че не си тук по собствено желание, но до момента ми оказваш огромна подкрепа. Предполагам винаги съм знаела, че един ден ще бъда кралица, че ще седя в тронна зала и ще говоря с великите, ще сключвам сделки и съюзи от името на народа си… не съм и мечтала дори, че ще бъде толкова скоро, че залозите ще са така високи и че дядо ми няма да е до мен, за да ме напътства. — Тя изтри очи с опакото на ръката си. — Майка Кайър се опита да ме подготви за тежестта на властта… но сега виждам, че това е товар, за който никога не си готов.

Пасторът примига озадачено:

— Предвид обстоятелствата, мисля, че се справяш блестящо.

— Ще опитам занапред да нося товара още по-подобаващо. — Скара успя да се усмихне. — Ако обещаеш да ме поправяш всеки път, когато сбъркам.

Сестра Ауд отвърна на усмивката ѝ:

— За мен ще е чест, кралице моя. Истинска чест. — Тя се поклони сковано, излезе и затвори вратата след себе си. Скара погледна към робинята и се замисли, че дори не знаеше името на момичето.

— И на теб се извинявам — прошепна неволно тя.

На лицето на робинята се изписа същински ужас и Скара се досети защо. Ако робинята е просто необходима вещ за господарката си, всичко е наред, тя е в безопасност. Докато не се превърне в човек за нея. Човекът може да стане любим човек. Нещо повече, може да бъде обичан, точно като дойката на Скара, която тя някога обикна от сърце. Човекът можеш да виниш, да му завиждаш, да намразиш.

Да си вещ е по-безопасно.

Скара щракна с пръсти:

— Донеси гребена.

Чу се силно чукане по вратата, последвано от дрезгавия глас на Рейт:

— Отец Ярви е тук. Иска да говори с теб.

— Спешно, кралице Скара — добави пасторът от другата страна на вратата. — По работа, по много важен и за двама ни въпрос.

Скара постави ръка на стомаха си в напразен опит да потуши бушуващите си черва. Отец Ярви винаги се държеше мило с нея, но нещо в погледа му я изнервяше, гледаше така сякаш винаги знаеше какво точно ще му каже тя и беше готов с отговора.

— Кръвта на Бейл тече в жилите ми — промърмори Скара. — Кръвта на Бейл, кръвта на Бейл. — Стисна с всичка сила в юмрук превързаната си ръка и усети парещата болка на раната. — Покани го да влезе!

Дори майка Кайър нямаше да намери за какво да се хване, държанието на отец Ярви бе просто безупречно, когато влезе в покоите на Скара. Беше склонил почтително глава, държеше пасторския жезъл от прорязан и усукан елфически метал в здравата си ръка, а сакатата бе поставил зад гърба си, за да не я притеснява с вида си. Рейт пристъпи зад него, сбърчил както винаги чело и свъсил вежди. Бялата му коса беше залепнала за главата от едната страна, едната му белязана ръка беше отпусната на дръжката на секирата в колана му.

Скара беше спряла да мисли за това какво би било усещането, ако го целунеше. В последно време мислеше предимно за това какво щяха да правят след целувката… Тя извърна рязко поглед, но очите ѝ бавно се плъзнаха отново натам. Всъщност нищо лошо в това само да си мислиш, нали така?

Пасторът на Гетланд се поклони тържествено:

— Кралице Скара, за мен е чест да бъда в присъствието ти.

— Предстои да се видим на съвещанието по-късно. Не може ли да говорим тогава, когато ще съм облечена? — Тя придърпа и се уви в халата си.

Едва сега пасторът вдигна очи от пода. Студени като есенен дъжд, сиво-сини очи.

— Нека това не те притеснява. Дал съм пасторска клетва. Аз не съм мъж, в това отношение. — Погледът му се извърна настрани към Рейт.

Беше очевидно какво имаше предвид с този поглед. Рейт беше мъж във всяко едно отношение. Скара почти усещаше очите му върху себе си изпод бледите мигли, нехаещи за благоприличие. Вероятно той дори не знаеше значението на думата. В такъв момент благоприличието повеляваше тя незабавно да го отпрати.

— Останете и двамата. — Секирата на Рейт зад гърба на отец Ярви ѝ вдъхваше усещането за сигурност и власт. Благоприличието е важно за една принцеса, но за кралицата властта е по-важна. Освен това, част от нея, пък макар и много малка и скрита много надълбоко част, се наслаждаваше на това как я гледа Рейт. Харесваше ѝ именно заради това, че беше неприлично. — Да чуем това важно нещо, което не търпи отлагане.

Ако пасторът на Гетланд беше изненадан от поведението ѝ, усмихнатата маска на лицето му не го показа по никакъв начин.

— Битката обикновено се печели от онзи, пристигнал пръв на бойното поле, кралице моя — каза той.

Скара махна с ръка на робинята и тя притича до нея с гребен и масло за коса в ръце — нека му е ясно, че посещението му не е от такава важност, че да прекъсне утринните ѝ приготовления.

— Аз ли съм бойното поле?

— Ти си ценен и жизненоважен съюзник на бойното поле. Съюзник, от чиято подкрепа отчаяно се нуждая.

— По-отчаяно от тази на убития ми дядо? — сряза го Скара. Остро, прекалено остро, не биваше да показва слабост. Тя смекчи тона и продължи. — Майка Кайър смяташе, че ти подлъга крал Фин да сключи този съюз.

— Аз бих казал, че по-скоро го убедих да го направи, кралице моя.

Скара повдигна многозначително вежда в огледалото:

— Убеди и мен тогава, ако можеш.

Върхът на жезъла му тупна приглушено в пода, когато той пристъпи напред, така леко и внимателно, едва забележимо, сякаш се носеше по въздуха.

— Скоро войските на Върховния крал ще бъдат тук.

— Това не изисква особено проницателен ум, отец Ярви.

— Така е, но аз знам къде и кога ще пристигнат.

Скара хвана китката на робинята и гребенът застина над главата ѝ, после се обърна и присви очи.

— След шест нощи той ще опита да прекара войските си от Ютмарк през протоците, в най-тясната им част, западно от Йейлтофт… от руините на Йейлтофт, имам предвид.

Думите накараха дъха ѝ да секне. В мислите ѝ изплуваха спомените за горящия град. Осветеното от пламъците нощно небе. Миризмата на дима от пожара, погълнал живота ѝ. Естествено, каза го нарочно, за да разпали жаравата на страха и раздуха пламъците на гнева ѝ. И успя.

Гласът ѝ изтъня до скъсване:

— Откъде знаеш това?

— Работата на пастора е да знае. По суша съюзът ни е превъзхождан по сила и численост, но не и по вода. Имаме добри екипажи и кораби, а най-добрите от тези на Върховния крал са пленени в пристанището на тази крепост. Имаме предимство в морето. Трябва да нападнем, докато прекосяват протока.

— С моите шест кораба? — Скара се извърна обратно към огледалото и подкани робинята да продължи. Тя преметна тънката сребърна верижка на нашийника си през рамо и пристъпи безшумно напред с гребен в ръка.

— С твоите шест кораба, кралице моя… — Отец Ярви пристъпи крачка напред. — И с твоя глас в съвещанието.

— Разбирам. — Всъщност беше се досетила, че предстои нещо такова още в момента, в който чу гласа му от другата страна на вратата. Властта ѝ беше просто дим и пушек, войската ѝ, мижави шест екипажа от просяци, а земята, която владееше, се побираше на практика между стените на Бейлова крепост. Всичко, което притежаваше, бе взето назаем — робинята ѝ, телохранителя ѝ, пастора, огледалото, дори дрехите на гърба ѝ. Всичко, с изключение на гласа ѝ в съвещанието, той беше неин.

Отец Ярви сниши глас, почти до шепот, онзи настоятелен шепот, който приканваше слушателя да доближи глава и бъде посветен в тайната. Но Скара не се поддаде, не помръдна от място, събра мислите си и зачака той да направи първата крачка.

— Майка Скаер се противопоставя на всичко, което кажа, просто защото го казвам аз. Боя се, че Гром-гил-Горм ще е прекалено предпазлив и ще пропуснем възможността, възможност, която може да не ни се предостави отново. Но ако ти предложиш нападението…

— Хм — изсумтя Скара. „Не прибързвай“, казваше ѝ навремето майка Кайър. „Дори и да си готова с отговора си, изчакай, забавянето придава тежест на решението ти.“ И Скара изчака взетата назаем от кралица Лейтлин робиня да се покачи на ниско трикрако столче, да събере с добре отработени движения на сръчните ѝ пръсти коси и ги навие и стегне в кок.

— Обстоятелствата поставиха власт в ръцете ти, кралице моя. — Отец Ярви направи нова крачка напред, наведе се леко и под разтворилата се яка Скара забеляза тънки белези на шията му. — И тя ти подхожда така, както полетът на ястреба. Мога ли да разчитам на подкрепата ти?

Скара погледна отражението си в огледалото. Баща Мир, коя е жената, която я гледаше оттам? С такъв остър поглед, изпито лице, коя е тази горда и корава като камък жена? Същински ястреб. Възможно ли бе да е момичето, чийто стомах беше свит на топка от тревоги и притеснения?

„Изглеждай силна и властна и ще те приемат като силна и властна“, казваше майка Кайър.

Скара изпъна гордо гръб и изчака робинята да нагласи обецата на ухото ѝ. Пое дълбоко дъх:

— Този път, да.

Ярви се поклони с усмивка на уста:

— Мъдростта ти може да се мери само с красотата ти, кралице моя.

Рейт се обърна към нея след като затвори вратата зад гърба на пастора.

— Нямам доверие на това копеле.

Такава дързост и липса на благоприличие, Скара се сдържа да не избухне в смях. Не познаваше друг, който да издава по-малко от мислите си от отец Ярви и друг, който криеше по-малко от своите от Рейт. Всичко, ставащо в главата му, беше изписано от ясно по-ясно на това каменно, белязано и красиво лице.

— Защо? — попита тя. — Защото ме намира мъдра и красива ли?

Рейт продължаваше да не откъсва очи от нея.

— Само защото някой е казал две истини не означава, че не е пълен с лъжи.

Аха, значи и Рейт я намираше мъдра и красива. Това ѝ достави огромно удоволствие, но не беше редно да го показва.

— Отец Ярви ни предоставя шанса да ударим здраво Върховния крал — каза тя. — И аз не искам да изпускам подобна възможност.

— Значи му имаш доверие, така ли?

— Не е нужно да се доверяваш на човек, за да се възползваш от него. В края на краищата телохранителят, който спи пред вратата ми, някога пълнеше чашата на Гром-гил-Горм.

Лицето на Рейт се свъси още повече, а пръстите му зачовъркаха цепката на едното му ухо:

— Май по-добре да нямаш вяра на никого.

— Добър съвет. — Скара срещна погледа му в огледалото. — Можеш да си вървиш вече. — Щракна с пръсти на робинята да донесе дрехите ѝ.

Мнението на свинете

Бяха минали две години от последното посещение на Кол в Ройсток и през това време пръкналият се от блатистия остров град се беше раздул като тумор и настрани, и нагоре.

Дървените му пипала бяха плъзнали в реката, стъпили на паянтови подпори във водата. По кривите пристани бяха изникнали дървени къщи, вкопчили се в тях като упорити полипи, по тях, под всякакви ъгли, но не и прави, бяха накацали бараки, а по бараките — навеси. Над тях стотиците комини бълваха кълба дим, а отдолу, същинска гора от криви колове и гниещи дървени подпори. Около широкото устие на „Божествена“, като пръски от изплютия като храчка Ройсток, върху всяко парче достатъчно суха, за да удържи подпора, земя, се бяха скупчили една в друга колиби.

През целия си живот Кол не беше виждал толкова противно на вид и нескопосано дърводелство на едно място.

— Пораснал е — сбърчи нос той. — Явно на това му казват напредък.

Трън направо запуши с пръсти нос:

— Миризмата, ако не друго, определено е напреднала. — Представляваше главозамайваща, спираща дъха смесица от престаряла тор, морска сол и гнилоч, с фин оттенък на пушена риба и щавени кожи.

Кралица Лейтлин обаче не беше от жените, които оставяха малко миризма да я откаже от печалбата.

— Старейшините на Ройсток са се охранили от търговията по реката — каза тя. — И Ройсток също като тях се е ошишкал.

— А Варослаф е дошъл да отхапе своя дял от сочната мръвка — каза Кол, загледан в приближаващите отпред пристани. — И е докарал кораби.

Очите на Трън бяха станали на цепки, докато тя оглеждаше дългите, кльощави корпуси на бързоходните плавателни съдове:

— Преброих тринайсет.

— Не просто демонстрация на сила — промърмори Лейтлин. — Принцът на Калийв явно възнамерява да поостане.

Майка Слънце печеше отвън, но в залата беше мразовито.

Принц Варослаф седеше начело на дълга маса, толкова излъскана, че отдолу го гледаше леко размазаното отражение на втори принц Варослаф. За Кол и един беше достатъчна причина за притеснение.

Не беше огромен и не носеше оръжие. Нямаше един косъм по главата, лицето, по веждите дори. Голобрадото му лице не беше изкривено в страховита гримаса или от гняв, просто излъчваше каменно безразличие, но то го правеше по-заплашителен, отколкото ако се бе разгневил. Зад гърба му стояха в полукръг страховити на вид воини, а пред тях бяха коленичили прислужници с тежки робски нашийници и вериги на тях. До принца стоеше висока и тънка като върлина прислужница с фин шал на главата, от чиито кантове на челото ѝ се поклащаха и проблясваха монети.

Деветимата старейшини на Ройсток седяха от едната страна на масата, между Варослаф и застаналата на прага на залата Лейтлин. Бяха изложили гордо на показ най-изящна коприна и бляскави бижута, но също така видна бе изписаната по лицата им тревога. Приличаха на екипажа на кораб, останал без рул и гребла, носеха се неуправляемо в ледените води на северното море, оставаше им само да се надяват, че няма да бъдат смазани между тези два огромни ледени къса. Нещо подсказваше на Кол, че от надежди в подобна компания нямаше никаква полза.

— Кралица Лейтлин, Бижуто на Севера. — Гласът на Варослаф прошумоля като понесени от вятъра сухи листа. — Благословен съм от боговете, отново потопен в лъчите на сияйното ти присъствие.

— Велики принце — отвърна Лейтлин. Антуражът ѝ се подреди зад нея и сведе почтително глави. — Цяло Разбито море трепне при появата ти. Приеми поздравленията ми за бляскавата ти победа над хората коне.

— Ако разлетелите се под размаханата опашка на коня рояци се броят за победа над мухите. Мухите винаги се връщат.

— Нося дарове за теб. — Две от робините на кралицата, близначки с толкова дълги коси, че носеха плитките си преметнати през ръцете, заситниха напред с кутии от инкрустирано дърво, донесено на огромна цена от далечна Каталия.

Принцът вдигна ръка и Кол видя дълбоките резки по пръстите му, оставени от дългите упражнения с лъка:

— Както и аз за теб. Но за това ще има време после. Да поговорим първо за причината за посещението ти.

Златната кралица повдигна една златна вежда:

— Която е?

— Великата „Божествена река“, парите, които текат по нея и това как ще ги поделим.

Лейтлин повдигна едва пръст и двете робини заситниха заднешком с кутиите в ръце.

— Нима нямаме вече сключени споразумения за взаимна печалба?

— Съвсем разбираемо, аз бих предпочел да печеля повече — отвърна Варослаф. — И пасторът ми има множество идеи как да стане това.

— Имаш пастор, велики принце? — попита Кол, когато се опомни след първоначалното си стъписване.

Варослаф извърна ледения си поглед към Кол и той усети как топките му почти се качиха обратно в корема.

— Владетелите на земите около Разбито море ги намират за незаменими. Затова реших и аз да си купя пастор.

Той кимна едва забележимо, един от прислужниците се изправи, свали качулката си и Кол чу тихото ръмжене, откъснало се от гърлото на Трън.

Освен тънката плитка, спускаща се над едното ѝ ухо, главата на жената беше остригана до кожа, от която бе набол русоляв мъх. Имаше робски нашийник, оплетен от сребърна тел, на дългата ѝ тънка шия, подобна на него гривна на едната китка, а между тях достатъчно къса, че да ѝ причинява неудобство — тънка, сребърна верига. Едната ѝ буза беше татуирана със знака за собственост на принца на Калийв, препускащ кон, но ако се съдеше по изписаната на лицето ѝ омраза, макар и собственост на Варослаф, тя все още бе господар на чувствата си. Зачервените ѝ очи бяха хлътнали дълбоко в покритото ѝ със синини лице и святкаха гневно насреща им.

— Богове — промърмори под нос Кол, — лош късмет извадихме. — Познаваше това лице. Изриун, дъщерята на Одем, подмолния брат на крал Удил, някога годеница на отец Ярви, после пастор на Ванстерланд, позволила си да се налага на Трошача на мечове и накрая продадена в робство.

— Кутрето на Одем за пореден път се меси в делата ми — изсъска кралица Лейтлин.

Един от старейшините, възрастен търговец с проницателни очи и сребърни вериги около шията, си позволи да се покашля:

— Страхопочитаеми велики принце… — гласът му потрепери, когато Варослаф извърна поглед към него. — Най-почитана кралице Лейтлин. Тези въпроси касаят всички ни. Ако позволите…

— Традиционно фермерът и касапинът договарят подялбата на месото без да искат мнението на свинете.

За момент настъпи пълна тишина. После високата кльощава прислужница на принц Варослаф се наведе леко напред и изгрухтя гръмогласно в лицата на старейшините. Седящият най-близо до нея подскочи от изненада и се дръпна назад. Останалите примижаха боязливо. До един пребледняха. Явно бяха сключили не една добра сделка около тази лъскава маса, но сега на всички им стана ясно, че днес нямаше да има печалби за тях.

— Какво очакваш, велики принце? — попита Лейтлин.

Изриун се наведе и зашепна в ухото на Варослаф. Тънката ѝ плитка се поклащаше леко, почти докосваше рамото му, очите ѝ прескачаха към Лейтлин и обратно към принца.

Лицето на господаря ѝ остана непроменено — каменна маска.

— Само каквото е справедливо.

— Винаги има начин да се споразумеем — отвърна сухо Лейтлин, — можем например да ти предложим допълнителна десета от всяка десета част от всеки товар…

Изриун се наведе отново и зашепна. Шепна ли шепна, гриза нокти, човърка татуировката на бузата си.

— Четири десети от десетата — каза монотонно Варослаф.

— Четири десети от десетата е толкова далеч от честно и справедливо, колкото Ройсток от Калийв.

Този път Изриун не си направи труда да шепне в ухото на господаря си, а извърна глава и избълва отговора право в лицето на Лейтлин:

— На бойното поле няма място за честно и справедливо.

Лейтлин присви очи:

— Значи сте дошли за битка?

— Готови сме за такава — натърти Изриун и устните ѝ се изкривиха от омраза.

Докато тя продължаваше да пълни с отрова ушите на Варослаф, щяха да удрят само на камък. Кол си припомни поклащащите се, одрани трупове на пристанището в Калийв и преглътна тежко. Варослаф не беше от хората, които се поддаваха на заплахи, не можеше просто да го вбесиш, нито размекнеш с ласкателства, или заблудиш с хвалби и шеги. Това беше човек, когото никой не смееше да предизвика. Човек, чиято власт се крепеше на страха от него.

Лейтлин и Изриун се впуснаха в яростен дуел, свиреп като всеки друг в тренировъчния квадрат. Сечаха безмилостно една друга с цени и отстъпки, пронизваха се с десети, парираха с отчисления, а през всичкото това време Варослаф седеше невъзмутим на стола си с каменно изражение на лицето.

Кол знаеше, че няма друг начин. Докосна с върха на пръстите си майчините теглилки през ризата му. Спомни си я как крещеше по него да слезе от мачтата. Естествено, че ще си в по-голяма безопасност на палубата, но искаш ли да промениш света, трябва да се научиш от време на време да поемаш рискове.

— О, велики принце! — Изненада се от това колко звънлив бе гласът му, от непринудеността си, все едно беше в ковачницата на Рин. — Може би е време да се оттеглиш. Защо не идеш да си легнеш и не оставиш пастора ти да се пазари от твое име?

Вероятно страхливецът понасяше по-леко ужаса, все пак изправя се лице в лице със страха по няколко пъти на ден. Кол събра кураж и пристъпи напред, размаха ръце, все едно нямаше представа каква проява на неуважение беше това.

— Очевидно племенницата на крал Удил взима решенията вместо теб. Змия, обърнала се срещу собственото си семейство. Змия, която макар и окована във верига, продължава да плюе отрова. Трябва ли да си губим времето като се преструваме, че не е така? Пък и в края на краищата, както сам каза… — Кол постави длан на гърдите си, — фермерът, — протегна ръка към Изриун — и касапинът… се договарят за подялбата на месото без да искат мнението… — Той протегна една ръка към кралица Лейтлин, а другата към принц Варослаф — … на свинете.

Настъпи гробна тишина. Воините на Варослаф се наежиха. Един изруга под нос на езика на хората коне. Друг пристъпи напред и посегна към извития меч на кръста си. Трън зашлеви с опакото на ръката си Кол през лицето.

Щеше му се да си мисли, че беше очаквал това и сам се просна на земята, но ако трябваше да бъде честен — имаше чувството, че го удариха с чук в лицето. Главата му се маеше, надигна се с мъка, подпря се на лакът и извърна нагоре пламнало от болка лице. Кралица Лейтлин го гледаше свирепо отгоре:

— Ще бъдеш бичуван за това.

Грубата десница на Варослаф беше вдигната да възпре напиращите напред воини. От очите му струеше такъв студ, че Кол усети пикнята да замръзва в мехура му. Само преди няколко дни си повтаряше, че е време да спре да се мисли за много умен. Явно някои хора никога няма да се научат.

Изриун се надвеси над рамото на Варослаф:

— Трябва да го одереш жив за тази наглост…

Тя изпищя, когато принцът я дръпна пред себе си за веригата на шията ѝ.

— Не смей да ми казваш какво трябва да правя. — Той я запрати препъваща се към вратата. Трън на свой ред сграбчи Кол под мишницата, вдигна го като перце от пода и го повлече също натам.

— Добре изиграно — прошепна му тя. — Не те заболя, нали?

— Удряш като момиче — успя да изписка той, докато Трън го изхвърляше в преддверието на залата.

— Доволен ли си? — кресна в лицето му Изриун след като Трън затвори вратите.

Кол се надигна и седна на пода. Докосна внимателно устните си и видя, че пръстите му са почервенели.

— Обикновено съм по-доволен, когато не ми е разбита устата.

— Хайде, смей се! — озъби се насреща му Изриун. Това не беше подигравателна усмивка, по-скоро агония. — Боговете са ми свидетели, на твое място щях да се пръсна от смях. Бях дъщеря на крал! Пастор, стоях до баба Вексен! А сега… — Тя вдигна рязко ръка, веригата ѝ се изопна и нашийникът се впи във врата ѝ, но колкото ѝ да се стараеше, ръката ѝ не можеше да се изпъне докрай. — Ако можех, сама щях да се смея на себе си!

Кол поклати глава и се надигна тромаво от пода.

— Не и аз. Аз помня какво е да си роб. — Спомни си килера, в който ги държаха, него, майка му и останалите роби. Помнеше тъмнината. Миризмата. Помнеше допира на нашийника. Помнеше също какво изпита, когато отец Ярви заповяда да го свалят от врата му. Това не бяха лесни за забравяне неща. — Съжалявам. Знам, че нямаш полза от съчувствието ми, но аз наистина съжалявам.

Татуираният на бузата ѝ кон помръдна, когато тя изскърца със зъби:

— Просто направих каквото трябваше да се направи. Стоях до онези, които стояха до мен. Опитах да изпълня дълга си. Да удържа на думата си.

— Знам. — Кол сведе изкривено от болка лице към пода. Нямаше усещането, че това е най-доброто, на което е способен. — Но аз трябва да направя същото.

Мина време преди вратите да се отворят и кралица Лейтлин да излезе в преддверието.

— Успяхте ли да се споразумеете, кралице моя? — попита Кол.

— Едва след като отровата изтече от раната. Справи се много изкусно със ситуацията. Мисля, че от теб ще излезе прекрасен пастор.

Кол усети да го облива топла вълна и не успя да сдържи усмивката си. Похвалата на великия е опияняваща напитка, спор нямаше. Той се поклони дълбоко:

— Ласкаеш ме, кралице моя.

— Само за едно не успяхме да се договорим с принца.

Трън се усмихна широко на Изриун:

— Цената ти.

— Моята цена… — смотолеви тя и очите ѝ се ококориха.

— Предложих му червен скъпоценен камък и момичето, което сресва косата ми. — Кралица Лейтлин сви рамене. — Но Варослаф поиска сто сребърни къса отгоре.

Лицето на Изриун потрепери и застина в нещо средно между непокорство и уплаха:

— Прие ли?

— За толкова пари можеш да купиш кораб, с платна и всичко останало. Струва ли си да плащаш такава цена, за да видиш как някакъв роб се дави в канавката? А сега влизай обратно вътре, господарят ти чака. И не е в добро настроение.

— Ще си отмъстя! — озъби се насреща ѝ Изриун. — На теб и сакатия ти син! Кълна се!

Лейтлин се усмихна. Усмивката ѝ бе по-хладна от водите на морето в далечния север, където снегът никога не се топеше и накара Кол да се замисли кой от двама им с Варослаф бе по-безмилостен.

— Враговете са цената на успеха, робе. Чула съм стотици подобни напразни клетви, но ето, че продължавам да спя спокойно нощем. — Тя щракна с пръсти. — Тръгвай, Кол.

Кол хвърли последен поглед към застаналата пред отворените врати Изриун. Беше намотала веригата около дланта си и теглеше свирепо, с такава ярост, че пръстите ѝ бяха побелели. Спомни си какво казваше отец Ярви, че добрият пастор посреща реалността такава каквато е и спасява каквото може. Затова обърна гръб и забърза след кралицата.

— Какво му даде, кралице моя? — попита, докато вървяха по облия коридор с блестящата през тесните прозорци майка Слънце.

— Варослаф не е глупак, а и тази змия Изриун го беше подготвила добре. Знае, че в момента сме слаби. И вижда в това възможност да увеличи властта си на север, чак до устието на „Божествена“ и бреговете на Разбито море. — Тя сниши глас. — Наложи се да му дам Ройсток.

Кол преглътна мъчително. Нищо от това не се вписваше в идеята на Бранд за стоене в светлината.

— Кралски дар. Но наш ли е, че да го поднасяме?

— Няма значение, щом Варослаф може да го вземе — отвърна Лейтлин. — Нито ние, нито Върховния крал можем да го спрем, ако реши да го направи.

— Ние и Върховния крал в момента сме прекалено заети един с друг — изръмжа Трън.

— Ако може, мъдрият въобще не влиза във война, а само глупакът води две наведнъж.

Трън кимна на двамата воини, стоящи на пост пред предоставените на кралицата покои, и отвори вратите:

— Нещо ми подсказва, че Варослаф няма да се задоволи само с Ройсток.

Докато прекрачваше прага, Кол си припомни ледения поглед на принца и потрепери.

— Имам чувството, че Варослаф няма да спре и на края на света.

— Назад! — Трън изтика кралицата към стената и измъкна секирата си с такава светкавична бързина, че почти отнесе една от веждите на Кол.

В дъното на стаята, в сянката имаше някой. Имаше човек, седеше с кръстосани крака върху масата, увит в старо, парцаливо наметало и с качулка на главата. Кол насмалко да изпусне кинжала си върху собствения си крак, така трепереха ръцете му. Чевръсти или не, пръстите са склонни да те предадат, когато Смърт издиша хладен дъх в тила ти.

За късмет Трън не беше от онези, които се подаваха лесно на страха.

— Говори — кресна тя, заела стойка за бой между кралицата и тайнствения посетител. — Преди да съм те убила.

— Със собствената ми секира ли ще го направиш, Трън Бату? — Качулката се повдигна и в нея проблесна око. — Пораснал си, Кол. Помня как висеше от мачтата на „Южен вятър“, а майка ти викаше по теб да слизаш. Помня и как ме молеше да ти покажа магия.

Секирата увисна в ръката на Трън.

— Скифър?

— Можеше просто да почукаш на вратата. — Кралица Лейтлин отмести Трън настрани и оправи роклята си.

— Чукането по врати не гарантира аудиенция, Златна кралице. Изминах дълъг път дотук от земите на Алиюкс. Пропътувах цялото разстояние по „Непристъпна“ и „Божествена“ в компанията на принц Варослаф. Не че той знаеше за присъствието ми. — Скифър свали бавно качулката си и Кол ахна сподавено при вида ѝ. Въпреки тъмнината видя, че цялата лява половина на лицето ѝ бе обезобразена от множество белези от изгорено. Половината ѝ вежда я нямаше, а остриганата ѝ до кожа глава бе осеяна с оплешивели петна.

— Какво е станало с теб? — попита Трън.

Скифър се усмихна. Или поне половината от лицето ѝ го направи. Другата половина просто се смачка като стара кожа.

— Баба Вексен изпрати хората си на юг, гълъбчето ми. Да ме накажат за откраднатите от руините на Строком елфически реликви. — Погледът ѝ се стрелна към греещата в бледосиньо гривна на ръката ѝ. — Запалиха къщата ми. Убиха сина ми и жена му. Убиха синовете на сина ми. Но откриха, че аз не съм така лесна за убиване като тях.

— Баба Вексен има дълга памет за стари сметки — промърмори кралица Лейтлин.

— И сега ще открие, че не само тя. — Скифър отметна назад глава и белезите ѝ лъснаха. — Баба Вексен доведе Смърт на прага ми. Благоприличието повелява да ѝ върна услугата. Прочетох поличбите. Гледах птиците в небето. Разгадах вълничките по повърхността на водата и вече знам всичко. Вие ще ме отведе с вас през Разбито море в Торлби. Още ли искаш да видиш магия, Кол?

— Не — отвърна Кол, но както започваше да подозира, хората често задаваха въпроси без да се интересуват от отговорите им.

— Трябва да говоря с отец Ярви. — Скифър изви устни, оголи зъби и избълва — после тръгвам на война!

Пепел

Флотът на крал Удил се подготвяше да се изплюе в лицето на Върховния крал.

Един червенокос тровенландец се беше изправил в цял ръст на една канара и ревеше с пълно гърло куплетите от „Балада за Ашенлир“. Липсата на слух не го притесняваше, компенсираше я с ентусиазъм. Пееше любимата на воините песен за това как приближените от свитата на кралицата се готвят да срещнат смъртта си в славна битка. Мъжете около него мълвяха под нос добре познатите думи, прокарваха за последен път камъка за точене по остриетата, потягаха тетивите на лъковете, закопчаваха катарами на ризниците.

Човек ще си каже, че бойците ще предпочетат да пеят преди сражение песни за воини, които преживяват битката и умират от старост, сити, доволни и богати в собствения си дом. От друга страна, замислиш ли се, виждаш, че в повечето от това, което правеха, нямаше смисъл. Само една от причините, според Рейт, да не се замисляш много.

Бяха свалили всичкия ненужен товар от корабите, за да направят място за повече воини на палубите, а всичките провизии лежаха на купчини по плажа. Някои от мъжете бяха решили да носят ризниците си, от страх от острие на меч или стрела. Други ги бяха оставили на брега от страх, да не ги завлекат в ледената прегръдка на майка Море. Тежък избор, пълна лудост, да се налага да избираш между двете. Но войната се състоеше предимно от подобни залози.

Всеки от мъжете намираше куража си посвоему. Подхвърляха един на друг недотам забавни шеги, смееха се пресилено, обзалагаха се кой ще натрупа по-висока камара от вражески трупове или просто обясняваха как да се подели собствеността им, ако минеха през Последната врата преди зазоряване. Някои стискаха в шепи свещени талисмани или нещо, подарено за късмет от жените им у дома, други се прегръщаха един друг, трети шляпаха другарите си по раменете, крещяха надъхани за битка един друг в лицата си. Имаше и такива, които мълчаха и се взираха във водите на майка Море, където щеше да се решава съдбата им.

Рейт беше готов. Беше готов от часове. От дни. От момента, в който Скара даде гласа си в полза на крал Удил. Обърна гръб на останалите и свъсил вежди, се загледа в овъглените останки от града над плажа. Напълни гърди с миризмата на сол и дим. Странно, човек дори не се замисля за дишането си до момента, в който не осъзнае, че може би това е последният му дъх.

— Казваше се Валсо.

— Ъ? — обърна се озадачен Рейт.

— Градът. — Синия Дженър зарови пръсти в брадата си, среса я наляво, после надясно и накрая отново надолу. — Имаше добър пазар. Агнета напролет. Роби през есента. Заспало градче през повечето време, но върнеха ли се мъжете от поход, падаха шумни веселби. Прекарал съм няколко бурни нощи в тронната зала тук. — Той кимна към един стърчащ от камарата овъглени дървени греди каменен комин. — Мисля, че беше ей там. Пях песни с мъже, повечето от които вече ги няма.

— Имаш глас, а?

Дженър прихна развеселен:

— Когато съм пиян, си мисля, че имам.

— Е, там май повече няма да се пее. — Рейт се замисли над това колко ли семейства бяха загубили домовете си в този изгорял град. А също в останалите, покрай брега, на които се натъкнаха през целия път на запад дотук. Ферма подир ферма, село подир село, град подир град — само въглен и пепел.

Размърда пръстите на лявата си ръка и усети добре познатата стара болка в кокалчетата. Боговете му бяха свидетели, той самият бе палил неведнъж. Гледа смаяно как пламъците поглъщат дървото и осветяват нощта и после се чувстваше могъщ като бог. И се беше хвалил с това, пръскаше се от гордост от похвалите на Горм. Пепелта бе едно от многото неща, за които избягваше да мисли. За пепелта и хората, изгубили всичко. За мъртвите. За изгорените. Но мисленето е едно, а сънищата съвсем друга работа, тях човек не избира. Казваха, че боговете ти изпращат такива, каквито си заслужил.

— Яркия Йълинг определено обича да пали — каза Дженър.

— Какво да очакваш от него — изръмжа Рейт. — Нали почита Смърт?

— Би било хубаво да го изпратим в ръцете ѝ.

— Война е. Остави хубавото настрана.

— На теб обикновено не ти е проблем. — Гласът го накара да се усмихне, беше така подобен на собствения му глас. Обърна се и видя брат си да крачи наперено между екипажа на „Черно куче“.

— И това ако не е Ракки, щитоносецът на Гром-гил-Горм. Кого хвана кралят да носи меча му?

Ракки се усмихваше с онази закачлива усмивка, която, колкото и еднакви да бяха лицата им, Рейт така и не успяваше да докара.

— Най-после намери някой, който не се препъва в собствените си крака.

— А, не си ти, значи?

Ракки прихна:

— Остави шегите на по-забавните от теб, братко.

— А ти остави боя на по-коравите от теб. — Рейт го сграбчи в грубовата прегръдка и почти го отлепи от земята. Винаги бе по-силният от двама им. — Гледай Горм да не те стъпче като започне битката, а, братко? Всичките ми мечти за бъдещето се въртят около теб.

— Гледай Удил да не те удави — отвърна Ракки и се освободи от прегръдката му. — Нося ти нещо. — Той му подаде комат червеникав хляб. — Нали тези безбожници, тровенландците, не ядат последния комат.

— Знаеш, че не вярвам много в късмета. — Рейт отхапа от комата и вкуси кръвта в хляба.

— Аз обаче вярвам — отвърна Ракки и се вгледа в очите му. — Ще те потърся след битката и ще има да се дивиш на плячката ми!

— Ще се дивя, ако въобще имаш такава, както обикновено се влачиш най-отзад! — Рейт хвърли по него комата и събралите се в ръката му трохи.

— Онези, които се влачат най-отзад, се справят най-добре, братко! — викна Ракки, избягвайки летящия към него хляб. — Хората обичат да пеят за герои, но не обичат да стоят до тях в битка! — При тези думи той изчезна в тълпата, потегли на битка, в която щеше да стои рамо до рамо с Трошача на мечове. Щеше да се бие заедно със Сориорн и останалите от приближените на Горм, мъжете, на които Рейт се бе възхищавал през половината си живот, по-добрата половина. Стисна юмруци, така му се искаше да може да тръгне след брат си. Да е до него, за да го пази. В края на краищата той бе силният от двама им.

— Липсва ли ти?

Предполагаше, че след толкова време прекарано в присъствието ѝ ще става по-лесно, при все това, само появата на острите черти на лицето на Скара бяха достатъчни да избият всякаква мисъл от главата му. Тя изпроводи с поглед отдалечаващия се в тълпата от воини Ракки.

— Прекарал си целия си живот с него.

— Ъхъ. До гуша ми е дошло от него.

Скара не остана убедена. Явно ѝ се отдаваше отгатването на това, което ставаше в главата му. Или може би просто главата му не беше кой знае каква трудна загадка.

— Ако победим днес, може би утре ще настъпи времето на баща Мир.

— Ъхъ — отвърна Рейт. Само дето обикновено майка Война има други идеи.

— Тогава ще можеш да се върнеш при брат си и отново ще пълниш чашата на Горм.

— Ъхъ — съгласи се отново Рейт. Само дето подобна перспектива не го радваше като преди. Ролята на придворно кутре на кралица Скара не носеше много слава, но от друга страна тя представляваше къде по-приятна за окото гледка от Трошача на мечове. Нещо повече, с нея нямаше нужда да се доказва ежедневно като най-коравото копеле на света. Нямаше ги и шамарите зад врата, когато се провалеше в тези си опити.

Скъпоценните камъни в обецата на Скара заблещукаха с цветовете на залязващото слънце, когато тя извърна глава към Синия Дженър:

— Колко още остава?

— Още малко, кралице моя. Върховния крал има прекалено много воини и твърде малко кораби. — Той кимна към тъмните очертания на носа, окръжени от сребристите води на майка Море — Стоварват хората на части на плажа зад онези скали. Когато Горм прецени, че е настъпил моментът, ще надуе рога и ще смаже акостиралите на брега. През това време ние ще сме вече в морето и ще гребем с всички сили да пресрещнем пълните с войска кораби в протока. Това поне е планът на крал Удил.

— Планът на отец Ярви, имаш предвид — промърмори Скара и зарея поглед в морето. — Изглежда достатъчно просто.

— За беда, на думи винаги е по-просто, отколкото на дела.

— Отец Ярви има ново оръжие — намеси се сестра Ауд. — Подарък от императрицата на Юга.

— Отец Ярви винаги крие по нещо… — Скара трепна, докосна с върховете на пръстите бузата си и по тях остана нещо червено.

Един молитвоплетец крачеше сред воините, виеше протяжно благословии, топеше почервеняла до китката ръка в купа с кръвта от приношенията за майка Война и пръскаше мъжете за късмет в битката.

— Това е, за да ти върви в боя — каза Рейт.

— Аз няма да съм там. — Скара извърна глава към руините на Валсо и стисна гневно устни. — Ще ми се да можех да държа меч.

— Аз ще държа меч от твое име. — И преди да осъзнае какво правеше, Рейт коленичи на скалите, вдигна над глава секирата си и ѝ поднесе острието, точно като Хордру, избраният щит, в песента.

Скара погледна надолу и повдигна вежда:

— Това е секира.

— Мечовете са за красивите и умните.

— И само едно от двете не е зле. — Днес носеше косата си спусната над едното рамо на дебела плитка. Отметна рязко глава и я прехвърли на гърба си. После, точно като Ашенлир в песента, се наведе и целуна острието на секирата. Рейт се осъмни, че би изпитал такава тръпка, ако го беше целунала по устните. Естествено, това бяха пълни глупости, но когато Последната врата се разтваря широко отпред, на всеки му е позволено малко глупост.

— Ако видиш Смърт в морето — каза му Скара, — стой настрана от нея.

— Мястото на един воин е до Смърт — отвърна Рейт изправяйки се. — Само така може да я насочва към враговете си.

И той се обърна и тръгна надолу към майка Море, с облени в светлината на залеза искрящи води. Надолу към стотиците поклащащи се в прибоя кораби и озъбените им, свирепи статуи на носовете. Надолу, сред гъстата тълпа от братя по оръжие, готови да застанат пред Последната врата, да изпитат куража и уменията си — напираща срещу прибоя човешка вълна.

Рейт усети приятното замайване от смесицата на страх и вълнение, докато заемаше мястото си на носа на кораба. Беше винаги пръв в битката, винаги, вече усещаше приятното гъделичкане на опиянението от нея в гърлото си.

— Иска ти се да си до Трошача на мечове, нали? — попита Дженър.

— Не — отвърна Рейт и беше напълно откровен, казвайки го. — Един мъдър мъж веднъж ми каза, че най-важното във войната е да постигнеш каквото можеш с каквото ти се изпречи на пътя. Стъпил здраво с два крака върху баща Земя, от Трошача на мечове няма по-страховит воин. — Той се усмихна на Дженър. — Но нещо ми подсказва, че ти си дърто копеле, което си знае работата на палубата на кораб.

— Правя разлика между носа и кърмата. — Дженър го плесна дружески по рамото. — Радвам се, че си в екипажа ми, момче.

— Ще гледам да не те разочаровам, старче. — Искаше му се думите да прозвучат пълни с презрение и подигравка, точно както се заяждаха обикновено с Ракки, но вместо това те прозвучаха простосърдечно, чак гласът му потрепери, казвайки ги.

Дженър се усмихна и обветреното му лице се надипли от ситни бръчици:

— Знам, че няма да ме разочароваш. Кралят говори.

Удил стоеше на рулевата платформа на кораба си, стъпил с един крак върху борда, с една ръка прегърнал меч до гърдите си, с другата стиснал кърмата, завършваща със статуя на озъбена вълча глава. Не носеше ризница, нито щит, ни шлем на главата. Обикновеният метален обръч, който представляваше короната му, блестеше в сивите му коси. Беше мъж, уверен в уменията и късмета си в битка. Презрението, с което гледаше Смърт, караше враговете му да треперят от страх, а воините му да се пръскат от гордост. Такъв мъж не се нуждаеше от друга броня.

— Приятели мои! — провикна се той и дрезгавият му глас сложи край на нервното мърморене по палубите. — Братя! Воини от Гетланд и Тровенланд! Чакахте достатъчно дълго. Но днес най-после ще отдадем дължимото на майка Война. Днес ще е червен ден, кървав ден, ден на враните. Днес ще се бием!

Рейт изръмжа и чу мъжете около него да правят същото.

— За този ден пасторите ще пишат в дебелите си книги — продължи Удил. — А странстващите певци ще пеят край огнищата. За тази битка ще разказвате на правнуците си и ще се пръскате от гордост, че сте се били в нея. Ние сме мечът, който ще изреже от лицето самодоволната усмивка на Яркия Йълинг, ние сме ръката, която ще зашлеви баба Вексен. Гром-гил-Горм и ванстерландците му ще стъпчат хората на Върховния крал върху неподатливата гръд на баща Земя. Ние ще ги изпратим в ледената прегръдка на майка Море.

Кралят се изправи в цял ръст. Сивата му коса се развя покрай белязаното му лице. Очите му засвяткаха трескаво.

— Смърт чака всички ни, братя мои. Ще се промъкнете ли покрай нея към Последната врата с подвити опашки? Или ще я посрещнете с гордо вдигнати глави и меч в ръка?

— С меч в ръка! С меч в ръка! — разнесоха се от всички палуби викове и мечовете напуснаха със съскане ножниците им.

Удил кимна, свъсил вежди.

— Не съм пастор. Нямам повече думи за вас. — Той хвана дръжката на меча си и го вдигна високо над глава. — Острието ми ще говори от мое име! Стоманата е отговорът!

Мъжете закрещяха, заудряха по греблата, зачаткаха със старателно наточени остриета в металните кантове на щитовете си. Вдигнаха оръжия над главите си и от всяка палуба поникна лъскава гора от стомана. И сред всичко това, най-силно от всички викаше Рейт.

— Не мислех, че някога ще те чуя да викаш за краля на Гетланд — промърмори Дженър.

Рейт се покашля, беше пресипнал от викане:

— Е, знаеш как е. От най-върлия враг излиза най-верен съюзник.

— Ха. Бързо учиш, момче!

Настъпи тишина. И най-малкият шум беше гръмотевица — скърцането на ботуша на Рейт върху борда на кораба, плискащите лениво брега вълни на прибоя. Съскането на мазолеста кожа, когато Синия Дженър потри длани и прошепна последна молитва към майка Война. Тракането на греблата в дървото на бордовете, крясъкът на самотния гларус, който прелетя ниско над корабите и пое на юг.

— Добра поличба — каза крал Удил и свали рязко меч.

— Тегли! — изрева Дженър.

Мъжете се нахвърлиха на греблата. Кръвта им кипеше, от страх, от гняв. Гладни за плячка и зажаднели за слава. Както подобаваше на името му, „Черно куче“ препусна напред като ловна хрътка и остави назад сивите платна на кораба на Удил. От високия нос полетяха солени пръски, вятърът разроши косата на Рейт. Дървото заскърца, вълните задумкаха гръмогласно по дървените бордове. Гласовете на капитаните се извисиха над шума, изкрещяха заповеди на кормчиите, които на свой ред завикаха на гребците — всеки екипаж искаше да влезе пръв в битка.

За това беше роден. Рейт вирна брадичка и зави като вълк.

Отдалеч

Сърцето на Скара се беше качило в гърлото ѝ, когато се хвана за стърчащия корен и се издърпа нагоре към върха на хълма. Далеч от подобаващото на кралица поведение, както сестра Ауд побърза да ѝ напомни, но тя просто не можеше да остане на плажа. Отказваше да стои на брега и гризе нокти в момент като този, в който се решаваше бъдещето на Тровенланд.

Не можеше да се бие в сражението, но поне можеше да го наблюдава, отдалеч.

Билото не беше толкова стръмно и тя продължи напред, превита о две. Нагънатият бряг на Ютмарк се разкри постепенно пред очите в далечината на юг. Най-отгоре бледите хълмове, после сивите каменни плажове отдолу, сребристата вода на протока и накрая, в средата — кораби.

— Флотът на Върховния крал — прошепна сестра Ауд. Лицето ѝ беше поруменяло от изкачването и приличаше още повече на праскова.

Дузина кораби, с повдигащи и спускащи се гребла. Част от тях с ниски, издължени корпуси, строени за битки, други масивни търговски галери с дебели търбуси, безсъмнено пълни с воините на баба Вексен, потеглили на поход на север. Настървени да пометат скромната войска на съюза им и смажат нищожното парче от Тровенланд под владението на Скара с безразличието на дете, газещо буболечки.

Гневът се надигна горещ в гърдите ѝ и тя стисна юмруци. Изкатери последните няколко крачки до върха на носа и застана до отец Ярви и майка Скаер. На запад, дългият плаж се стелеше, докъдето ѝ стигаше погледът и се размиваше в потъващата зад хоризонта майка Слънце.

— Богове — простена тя.

Чакълестият бряг под носа гъмжеше от хора. Приличаха на мравки, изпълзели от разровен мравуняк. Боядисаните в разни цветове щитове бяха като точки, тук-там лъщеше метал, мъничките знамена, указващи къде да се съберат различните дружини, плющяха под напорите на вятъра. Прехвърлените през протока воини на Върховния крал. Два пълни кораба, може би три. Стотици, хиляди. Не можеше да повярва, че това се случваше наистина.

— Толкова много — прошепна.

— Колкото повече оставим да прехвърлят през протока — каза майка Скаер — толкова повече Гром-гил-Горм ще спипа неподготвени, толкова повече от тях ще умрат.

Думите пронизаха Скара като кинжал, изпита остър пристъп на тревога, стисна с една ръка другата, за да я спре да трепери.

— Мислиш ли… — Гласът ѝ я предаде преди дори да е изрекла името. — Че Яркия Йълинг е там долу? — Спомените я връхлетяха на мига, миловидното му лице, звънкия, напевен глас, ужасът, който бе изпитала в онази нощ. Вбеси се от собственото си малодушие. Тя е кралица. Кралиците не изпитват страх.

Отец Ярви извърна очи към нея:

— Истинският герой предвожда армията си.

— Той не е герой.

— Всеки герой е нечий злодей.

— Герой или злодей — яркосините очи на майка Скаер бяха приковани в мъжете на плажа под носа, — хората му не са готови за битка.

Беше права. Воините бяха сформирали стена от щитове между дюните, обърната към вътрешността на брега, към злокобната на вид гора в края на плажа, а в средата ѝ, на висок прът, блестеше златното слънце на Единствен бог. Военният опит на Скара се простираше дотам, че беше виждала момчетата да се упражняват в тренировъчния квадрат зад тронната зала на дядо ѝ, но дори тя виждаше, че онези долу не бяха готови за битка. Стената им беше крива с множество пролуки в нея.

— Хората на баба Вексен са събрани от много и далечни земи — каза отец Ярви. — Не са свикнали да се бият заедно. Мнозина от тях дори не говорят един език.

В този момент флотът на крал Удил заобикаляше носа. Корабите бяха подредени в клин. Над бялата бразда от разпенена вода зад кърмите, описваща дъга към овъглените останки от Валсо, кръжаха гларуси. От корабите на Върховния крал явно ги бяха забелязали, част от тях промениха курс и се насочиха към тях, за да ги пресрещнат, други извърнаха в обратна посока, а трети ускориха темпо и продължиха към брега, но това им коства много — оплетоха гребла, удряха бордове един в друг, настъпи объркване.

— Изненадата е на наша страна — каза сестра Ауд, която най-после бе успяла да си поеме дъх. — А изненадата е половин победа.

Скара сбърчи чело и извърна поглед настрани към нея:

— В колко битки си се била?

— Аз имам вяра в съюза ни, кралице моя — отвърна пасторът и скръсти ръце на гърдите си. — Уповавам се безрезервно на Трошача на мечове, на крал Удил, на Синия Дженър.

— И Рейт. — Думите си изплъзнаха неволно от устните на Скара. Всъщност, до момента дори не бе подозирала, че се доверява на Рейт, още по-малко, че ще го каже на глас.

Сестра Ауд повдигна вежда:

— На него не чак толкова.

Разнесе се протяжен, плътен рев на рог, така дълбок, че на Скара ѝ се стори, че земята потрепери.

Майка Скаер се изправи в цял ръст:

— Трошача на мечове пристига на угощението!

Изведнъж от гората се изсипаха хора и хукнаха през дюните. Скара се досещаше, че тичат с всички сили, но от билото на хълма изглеждаше така, сякаш пълзяха, бавно, както се точи медът през зимата.

Осъзна, че стискаше с превързаната си ръка рамото на сестра Ауд. Последният път, когато беше толкова изплашена, беше в нощта, в която изгоря Гората, но този път усещаше непоносимо вълнение, примесено със страх. Съдбата ѝ, съдбата на Тровенланд, тази на цяло Разбито море висяха на косъм. Не можеше да понесе повече да гледа надолу, не можеше и да извърне глава.

Един от воините на Върховния крал изтича пред стената от щитове и взе да ръкомаха в отчаян опит да подготви останалите да посрещнат щурма. Вятърът донесе до ушите на Скара накъсаните му крясъци, заглушени, идващи много отдалеч, но беше прекалено късно.

Трошача на мечове всеки момент щеше да връхлети стената от щитове. Черното му знаме се вееше над прииждащите му като вълна воини — тъмна вълна с блестящ стоманен гребен.

— Смъртта ви идва — прошепна Скара.

Лицето я болеше, така изкривено от напрежение беше. Дробовете ѝ изгаряха, задъхваше се. Отправи безмълвна молитва към майка Война, хладна, зловеща молитва, да изтика обратно в морето нашествениците, нахлули в земята ѝ. Да ѝ позволи да се изплюе върху трупа на Яркия Йълинг преди залеза на майка Слънце и най-после да се освободи от страха от него.

Изглежда молитвите ѝ бяха чути. Ванстерландци се изсипаха като черен прилив по затревените дюни. Бойните им викове долитаха, понесени от вятъра, странни, изкривени. И като пясъчна дига на пътя на прибоя, зле подредената стена от щитове на Върховния крал подаде и се разкъса в средата. Скара усети ръката на сестра Ауд върху своята и я стисна силно. Хората на Горм връхлетяха стената и майка Война разпери криле над брега на Тровенланд и се усмихна над предстоящото клане. Гласът ѝ беше желязна буря — шум като от хиляда ковачници и сто кланици. От време на време, незнайно защо, вятърът довяваше отделна дума, фраза или вик, яростен крясък, болезнен писък, молещ за прошка вик, така отчетливи, така отблизо, че Скара подскачаше от страх, защото имаше чувството, че викащият е зад гърба ѝ.

Отец Ярви пристъпи нетърпеливо напред, беше стиснал до болка жезъла си, не откъсваше очи от ставащото на плажа:

— Да — изсъска той — Да!

Десният фланг на Върховния крал се огъна бавно и миг по-късно се срина напълно, воините побягнаха надолу по чакълестия плаж, хвърляха оръжия. Но напразно, нямаше къде да бягат, освен в прегръдките на майка Море, а те бяха студени, негостоприемни прегръдки.

По билата на дюните се оформиха гнезда от все още удържащи позицията воини на Върховния крал, даваха всичко от себе си, биеха се достойно за песните, но позициите им бяха просто острови в бушуващ потоп. И сега Скара видя пагубното действие на паниката и страха върху цяла войска, научи как само за миг се обръща цяла битка, видя лъскавия символ на Единствен бог да бива стъпкан под ботушите на синовете на майка Война.

Щурмът на Горм остави след себе си дюните осеяни с черни точици, също както бурята оставя след себе си довлечено от пороя дърво. Натрошени щитове, счупени оръжия. Прекършени тела. Облещените очи на Скара зашариха по опустошението, опитваше се да преброи мъртвите. Изведнъж не можеше да диша, гърлото ѝ се беше свило на топка.

— Аз направих това — прошепна тя. — С моите думи. С гласа си.

Сестра Ауд стисна окуражително ръката ѝ:

— И постъпи добре, кралице моя. Пощаденият тук живот ще струва много повече животи после. Това е в името на всеобщото благо.

— И по-малкото зло — промърмори Скара, припомняйки си уроците на майка Кайър, но взетият назаем пастор я разбра погрешно. Не вина изпита в този момент Скара, а смайване от собствената си власт. В този момент най-после се почувства кралица.

— Строителите на погребални клади ще са доста заети през нощта — каза отец Ярви.

— А скоро след това и търговците на роби във Вулсгард. — Като никога майка Скаер беше доволна от нещо. — Засега всичко се развива според плана ти.

Отец Ярви зарея поглед в морето и изпитото му лице се сгърчи, когато стисна зъби:

— Засега.

Битката на сушата беше спечелена, но в протока подреденият в клин флот на крал Удил едва сега достигаше корабите на Върховния крал. И на върха на клина Скара видя опънато от вятъра синьо платно на един от корабите. Усети соления вкус на кръв, когато загриза кожичката над нокътя на палеца си.

Убиец

— Няма да тръгнеш да правиш глупости, нали? — каза Синия Дженър.

Рейт мислеше за тренировъчния квадрат във Вулсгард. Как свали на земята онова момче, два пъти по-голямо от него. Здраво го удари и така светкавично. После се надвеси над него, свит на земята. Сянката от вдигнатия ботуш на Рейт падаше през лицето му. Спомни си как тежката ръка на Гром-гил-Горм се стовари на рамото му.

„Какво чакаш?“

Вторачи се във флота на Върховния крал — плетеница от опънати въжета, плющящи платна, потапящи се във водата гребла и превиващи гърбове мъже.

— Единствената глупост в битката са задръжките — изръмжа Рейт, напъха в уста старото дървено трупче и зъбите му потънаха в добре познатите им вдлъбнатини — пасваха си като парчета от счупено глинено гърне.

Острият кил на „Черно куче“ пореше вълните и вдигаше пръски солена вода, които окъпваха изкривените в решителни гримаси лица на гребците и коленичилите между тях воини.

Рейт хвърли бърз поглед през рамо към подскачащия нагоре-надолу при всяка вълна бряг и се замисли за Скара. Гледаше ли сега отнякъде? Спомни си очите ѝ, големите ѝ, зелени очи, в които потъваше всеки път, когато го погледнеха. Замисли се и за Ракки, сам в битката, без никой до него да го пази. Стисна с такава сила дръжката на щита си, че дланта го заболя.

Корабите на Върховния крал приближаваха бързо, вече виждаше разноцветните щитове окачени по бордовете: сива крепостна порта, глиганска глава, квадрат от четири меча. Виждаше и напрегнатите лица на гребците над тях. Един от корабите са наклони и Рейт видя опънати лъкове зад парапета на борда му. Стрелите полетяха над водата.

Той се сниши зад щита си. Една стрела изчатка в канта и прелетя, премятайки се над рамото му, друга се заби в парапета на борда до него. Дъхът му се учести, той намести с език трупчето в устата си и го захапа още по-силно.

Чу зад гърба му да бръмват тетивите на лъкове. Вятърът понесе стрелите и те западаха над корабите на Върховния крал. Кормчиите на тези на крал Удил викаха на гребците да ускорят темпото. Надигна се тропот и дрънчене от оръжия по щитовете — мъжете се надъхваха за битка, събираха кураж, готвеха се да убиват и умрат. Рейт пое дълбоко дъх и заудря със секирата си в парапета на борда в такт с ударите на препускащото му сърце — дум, дум, дум.

— Обърни наляво! — изрева Синия Дженър, беше избрал противник. Ще да беше от нискоземците — нямаше статуя на носа, просто завъртулка на продължението на кила. Екипажът му се бореше да го обърне и посрещне „Черно куче“ борд с борд, кормчията натискаше с всички сили руля, но вятърът не беше на тяхна страна.

— Желязно сърце! — изрева някой. — Глава от желязо! Желязна ръка!

— Смъртта ви идва! — изкрещя друг и екипажът на „Черно куче“ поде вика. Рейт също закрещя, но с трупчето между зъбите от устата му излезе просто гърлено мучене. Дъхът му пареше, гореше, замахна с всичка сила със секирата и от парапета на борда хвръкнаха трески.

Още няколко гневни стрели прелетяха над водата. Надигна се глъчка от молитви и бойни викове. „Черно куче“ летеше право към кораба на нискоземците. Гребците на обърнатия към него борд скочиха от сандъците си с облещени очи. Рейт подушваше страха им, кръвта им, скочи на крака и зави като вълк.

Носът на „Черно куче“ се вряза в борда с гръмотевичен, разтърсващ трясък. Част от греблата хвръкнаха нагоре, други се пречупиха като съчки, трети се пръснаха на трески, останалите щръкнаха покрай носа на „Черно куче“ като копия. Корабът се разтресе, мъжете залитнаха и се вкопчиха кой в каквото намери. Корабът на нискоземците се килна силно на една страна и гребците му изпопадаха от сандъците. Един от стрелците на борда му падна по гръб и пусна стрелата си право нагоре.

Над разпенената вода между двата кораба полетяха куки. Железните им нокти се впиха в дървото. Една пропусна целта — закачи един от нискоземците под мишницата, повлече го напред и го преметна през борда.

— Тегли! — изрева Дженър и двата кораба започнаха да се приближават борд до борд, приклещвайки плетеницата от гребла и въжета помежду им. Рейт оголи зъби и постави крак на парапета на борда.

Полетя камък, издрънча остро в шлема на човека до Рейт и той се свлече, със зяпнала уста и нахлупен на носа, вдлъбнат и окървавен по ръба шлем.

„Какво чакаш?“

Рейт скочи напред, прелетя над побелялата от пяна вода между двата кораба и се озова насред мъже. Едно копие се отплесна от щита му, почти го изтръгна от ръката му.

Озъбен, Рейт замахна със секирата, отново и отново, докато не събори по гръб онзи с копието. Видя друг, с рижа брада, вдигаше секира да го посече. На кожена връвчица на врата си носеше крило на гарга — талисман за бързина в ръцете. Не го направи достатъчно бърз. Една стрела се заби в лицето му, точно под окото и той изпусна секирата и я сграбчи с две ръце.

Рейт го удари по главата и го просна на палубата. Една вълна блъсна кораба отстрани и окъпа и враг, и свой. Пръски морска вода, пръски кръв, напиращи напред мъже, блъсканица, трясък, писъци — мешавица от обезумели лица. Поредната вълна повдигна кърмата на кораба и Рейт се възползва от наклонената палуба и започна да ги изтиква назад с щита си, ръмжеше, плюеше, виеше — вълчи вой, вълче сърце.

На палубата се разрази буря от пращящо дърво, дрънчене на метал и пресипнали крясъци, изпълваше главата на Рейт до пръсване, ушите му звънтяха с него. Дървото под краката му беше хлъзгаво от вода и кръв. Палубата се надигаше и спускаше и при всяко нейно движение мъжете залитаха заднешком, после се сблъскваха отново с трясък на щитове. Корабът се беше сдобил със статуя на носа — дървото беше така накичено със стрели, че приличаше на таралеж.

Един от защитниците замахна да наръга Рейт с копие, но паниката бе сграбчила в нокти нискоземците и в удара му нямаше сърце. Рейт беше набрал бързина, извъртя се рязко, пропусна върха на копието покрай себе си, ръката му описа широка дъга и свистящото острие на секирата му потъна в рамото на мъжа. Удари го с такава сила, че го преметна през борда.

„Милостта е слабост“, караше ги да повтарят майка Скаер преди да им даде хляб. „Милостта е провал.“

Рейт замахна здраво с щита си и обкантеният с желязо ръб се вряза в устата на един от гребците. Мъжът се запрепъва заднешком, плюещ, задавен от собствените си зъби.

Синия Дженър стоеше на кърмата, качил ботуш на парапета на борда, стиснал с една ръка продължението на кила, а с другата сочеше нанякъде със стария си, очукан меч. Крещеше, но сега Рейт беше огромно, свирепо куче, ако някога бе разбирал човешкия език, това бе много отдавна и на друго място.

Корабът на нискоземци се блъсна в друг. Един паднал във водата воин изпищя премазан между двата дървени корпуса. Пламнаха огньове, ожариха в цветовете на пламъците си остриетата на оръжията и изпитите от страх лица на мъжете.

Южняшкото оръжие на отец Ярви. Една запалена делва се запремята във въздуха, пръсна на палубата на една от търговските галери и пламъците погълнаха дървото. Хората започнаха да скачат през бордовете, горящи, пищящи. Такелажът се превърна в паяжина от ярки черти. Самата майка Море гореше.

Рейт почувства отново ръката на Горм на рамото си: „Какво чакаш?“

Посече някого и в момента, в който онзи падна, го прегази и посече втори, обърнал се да побегне. Осъзна, че е стигнал края на кораба. Пред него стоеше един-единствен висок воин. Гардът на носа на шлема му имаше позлата. Лъчите на залязващата майка Слънце блестяха в множество златни и сребърни гривни по ръцете му.

Рейт приклекна, готов за бой, ръмжеше гърлено, лигите му се точеха покрай дървеното трупче и капеха по палубата. По осветената от огньове палуба около двамата затанцуваха сенките на биещите се зад Рейт мъже.

Скочиха едновременно. Стоманен писък при сблъсъка на меч и секира, трясък на острие в щит, ритник, залитане назад, дълбока резка в дървото на палубата зад претърколия се по нея Рейт.

Започна да обикаля бавно настрани. Влажните му устни трепереха. Наместваше внимателно стъпала по палубата, претегляше секирата в ръка, докато не видя сянката си да се проточва дълга към капитана на нискоземците. Сега знаеше, че слязлата ниско на хоризонта майка Слънце ще прониже с лъчите си очите му. Рейт се хвърли напред.

Закачи ръба на щита на капитана, свали го рязко надолу. Мечът му даваше предимство в обхвата, но Рейт не го дочака да се възползва от него. Фрасна го с чело в лицето, точно под обкантения със злато гард на носа.

Капитанът залитна и се хвана за парапета на борда. Секирата на Рейт изтрещя в дървото, пръстите на онзи се запремятаха из въздуха, а мечът му падна през борда и изчезна във водата. Рейд изкрещя и от устата му полетяха порозовели пръски. Замахна ниско и посече капитана под ръба на ризницата. Чу се пращене и коляното му се прегъна назад. Капитанът се свлече с пъшкане на палубата.

Рейт почувства щипането на поредния шамар на Горм по бузата си: „Ти си убиец!“

Предъвкваше дървеното трупче при всеки замах на секирата, сече, сече, грухтя, сече и така, докато не му останаха сили и не можеше да вдигне ръка. Тогава залитна настрани и се хвана за борда. Лицето му беше облято в кръв, имаше кръв в устата си.

По водата се носеха кълба дим, очите му се насълзиха.

Тук поне битката беше свършила. Имаше мъртви. Други пищяха от болка. По водата се поклащаха трупове, бутаха се в корпусите на корабите. Коленете на Рейт отмаляха и той се свлече и седна на палубата в сянката на продължението на кила на носа.

Още от корабите на Удил пореха вълните и се включваха в битката. Летяха стрели, прелитаха куки, мъжете скачаха от една палуба на друга, ревяха с пълно гърло, биеха се, умираха — черни сенки в отиващата си светлина на деня. Огньовете поглъщаха търбусите на големите кораби на Върховния крал, пламъците бумтяха, оплетените им гребла заприличаха на факли над водата.

— Какъв бой само, а, момче? — Някой постави позлатения шлем на капитана в скута на Рейт. — Не знаеш какво е страх, май, а?

Отне известно усилие да разтвори челюсти и избута навън с изтръпнал език дървеното трупче.

Понякога му се струваше, че всичко, което познаваше, беше страхът. Страх да не изгуби мястото си. Да не остане сам. Страх от нещата, които беше направил. От нещата, които щеше да трябва да прави.

Боят беше единственото, от което не го беше страх.

Победа

Брегът беше притъмняла загадка, когато корабите започнаха да акостират на него. Небето наподобяваше тъмносиньо платно, прорязано от тънки облаци и прободено от звезди. В морето остатъците от флота на баба Вексен още горяха.

Екипажите скачаха през бордовете и газеха в прибоя. Мъжете се смееха. Светлините на стотиците огньове, запалени по брега, се отразяваха в блесналите им триумфално очи.

Скара ги гледаше и чакаше нетърпелива да узнае кой беше оцелял и кой не. Едва се сдържаше да не хукне към прибоя.

— Там! — сестра Ауд посочи напред и Скара видя статуята на носа на „Черно куче“ и екипажът му, който вървеше наперено по чакъла. Зави ѝ се свят от облекчение, когато зърна усмихнатото лице на Синия Дженър. После воинът до него свали украсен с позлата шлем от главата си и насреща ѝ се усмихваше Рейт. Дали майка Кайър би го одобрила като подобаващо или не, но Скара се завтече през глава да ги посрещне.

— Победихме, кралице моя! — извика Дженър и Скара го сграбчи в прегръдките си, после го хвана за ушите и наведе главата му, за да го целуне по олисялото теме.

— Сигурна бях, че няма да ме разочаровате!

Дженър се изчерви до уши и кимна настрани:

— Благодарение на ей този тук. Уби капитан на кораб. В двубой. Не бяха виждал такава смелост.

Очите на Рейт горяха, диви и необуздани и преди да се усети, Скара го прегръщаше. Носът ѝ се изпълни с киселата му и същевременно сладка миризма, незнайно защо беше всичко друго, но не и неприятна. Той я хвана за кръста, повдигна я с лекота, все едно беше от слама и я завъртя в кръг. Засмяха се, опиянени от радостта от победата.

— Носим ти награда — каза той и обърна на пясъка един платнен чувал. От него се изсипа камара от гривни.

Сестра Ауд клекна, започна да рови из златото и среброто и на кръглото ѝ лице грейна огромна усмихна с две дълбоки трапчинки от двете ѝ страни:

— Това ще е добре дошло в хазната на Тровенланд, кралице моя.

Скара постави длан на рамото на пастора:

— С това Тровенланд има хазна. — Сега щеше да може да храни хората си, може би дори да започне да съгражда отново изгореното от Яркия Йълинг. Щеше най-после да е кралица, а не момиче с празна титла. Тя повдигна вежда и извърна глава към Рейт.

— Да ти призная, когато за пръв път седна до мен, не таях особено големи надежди за теб.

— И аз не таях големи надежди за себе си — отвърна той.

Дженър го сграбчи и разроши бялата му коса:

— И може ли да те вини човек? Такова ненадеждно копеле си!

— Точно ти ли го казваш, старче? — Рейт плесна ръката на Дженър и го избута настрана от себе си.

— И двамата се доказахте като големи бойци. — Скара избра две златни гривни и подаде едната на Дженър. Така щеше да се гордее с нея дядо ѝ, ако можеше да я види сега как награждава воините си след спечелена битка. — И верни приятели. — Тя хвана дебелата китка на Рейт, постави другата гривна на нея и в сянката между двама им докосна леко с върха на пръстите си опакото на ръката му. Той извъртя нагоре ръка и сега пръстите ѝ докоснаха грубата му длан. Палецът ѝ поглади дланта му, на една страна, после на другата.

Когато вдигна глава осъзна, че очите му бяха приковани в нейните. Сякаш нямаше друго на този свят, в което да гледат. Това майка Кайър нямаше да одобри, в никакъв случай. Никой не би определил подобна постъпка като подобаваща на една кралица. И може би именно затова тя донесе на Скара такова трепетно вълнение.

— Стоманата беше нашият отговор! — изрева някой и Скара дръпна стресната ръка. Обърна се и видя крал Удил да крачи по брега. До него отец Ярви се усмихваше. Мъжете като един вдигнаха за поздрав мечове, секири и копия с изтерзани от тежка работа остриета. Стоманата улови светлините на пламъците и изведнъж Железния крал сякаш вървеше сред оранжево и червено огнено море.

— Майка Война беше на наша страна! — избоботи задаващият се откъм дюните Гром-гил-Горм. Когато изникна от тъмнината, Скара видя на лицето му прясна рана насред десетките стари белези. Гъстата му брада беше сплъстена от кръв. От едната му страна стоеше Ракки, нарамил големия черен щит, който, също като собственика си, се беше сдобил с нови резки и драскотини. От другата му страна Сориорн носеше наръч от пленени вражески мечове. Зад тях вървеше майка Скаер. Тънките ѝ устни мълвяха безгласно отправени към Майката на враните молитви.

Двамата велики крале, двамата прославени воини, двамата заклети врагове спряха един срещу друг над един догарящ огън. Над гъмжащия от воини плаж настана тишина и Тя-която-изпява-вятъра запя протяжна песен, поде жаравата на огъня в краката им и подгони запилените по чакъла искри.

Трошачът на мечове пое дълбоко дъх и топките от дръжките на повалени в битка врагове заблестяха на гърдите му. Гласът му прогърмя като гръмотевица:

— Отправих взор към морето и видях препускащ по вълните кораб. Летеше стремглаво като спуснал се над водата сив гларус и разпръскваше пред себе си корабите на Върховния крал като врабци. От желязо беше мачтата му. Желязо имаше в ръцете на воините по палубата му. Желязо имаше в очите на безмилостния му капитан. Желязна смърт доведе по водата. Направи толкова трупове, че да засити дори глада на майка Море.

Между воините се понесе одобрително мърморене. Горди бяха със силата си и с тази на водачите си. Гордееха се с песните за този ден, които щяха да предадат на синовете си. Гордост, по-скъпа и от злато. Блесналите очи на Удил се ококориха. Той остави меча си да се свлече бавно от прегръдката му и върхът на острието допря земята. Гласът му прозвуча груб и дрезгав като стърженето на мелничарско колело:

— Отправих взор към сушата и видях там да се събира войска. Черно бе знамето, което плющеше над главите на воините. Черна бяс се стовари върху противника. Към морето бяха изтикани хората на Върховния крал. Стоманена гръмотевична буря се разрази на брега, когато се разполовиха шлемовете им и разбиха на трески щитовете им. Червен прибой обля телата им. Достатъчно трупове, че да заситят дори глада на майка Война.

Двамата крале стиснаха длани над огъня и над плажа се понесе оглушителна вълна от викове и звън на метал, когато мъжете заудряха с оръжия по щитовете си, тупаха с юмруци, облечени в ризници гърди. А Скара плесна с ръце и се засмя.

Синия Дженър повдигна многозначително вежди:

— Прилични куплети, предвид че са съчинени така набързо.

— Странстващите певци ще ги изгладят с времето! — Скара знаеше какво означава тази победа, знаеше и че си заслужава да се пие за нея. Върховния крал най-после бе прокуден от земята на дедите ѝ. Олекна ѝ на сърцето, за пръв път от нощта, в която изгоря Гората…

Тогава в мислите ѝ изплува наново онази миловидна усмивка, опръскана с кръвта на дядо ѝ и тя потрепери.

— Яркия Йълинг сред мъртвите ли е? — провикна се Скара.

Гром-гил-Горм извърна към нея черните си очи:

— Не видях и следа от това боготворящо Смърт псе. Нито от Спътниците. Просто пасмина изклахме на брега, зле въоръжени и зле предвождани в битка.

— Отец Ярви. — Едно момче се шмугна покрай Скара и подръпна дрехата на пастора. — Дойде гълъб.

Незнайно защо, когато отец Ярви постави елфическия си жезъл в сгъвката на лакътя си, разви мъничкия свитък и се обърна към светлината на огъня, за да го прочете, Скара усети тревожна, пронизваща болка в стомаха си.

— Откъде дойде?

— Надолу по брега, след Йейлтофт.

— Поставих съгледвачи, да държат под око морето… — думите му заглъхнаха, докато шареше с очи по редовете.

— Вести? — попита крал Удил.

Ярви преглътна тежко. Внезапен порив на вятъра размята парчето хартия в ръката му и то зашумоля.

— Армията на Върховния крал е преминала протока на запад оттук — промърмори той. — Десет хиляди воини вече са потеглили на поход през Тровенланд.

— Какво? — Усмивката продължаваше да грее на лицето на Рейт, но челото му се сбърчи тревожно.

Недалеч мъжете продължаваха да танцуват тромаво под звуците на флейта, смееха се, пиеха и празнуваха, но около двамата крале лицата придобиха мрачно изражение.

— Сигурен ли си? — Гласът на Скара бе изтънял от вълнение, като този на току-що помилван затворник, осъзнал, че въпреки това ще висне на въжето за друго престъпление.

— Сигурен съм. — Отец Ярви смачка хартията в юмрук и я хвърли в огъня.

Майка Скаер избухна в безрадостен смях:

— Скроиха ни номер! Баба Вексен завъртя пред очите ни пръсти, за да ни залъже да погледнем на една страна и не видим как се готви да ни зашлеви от другата.

— Да ни залъже — прошепна Синия Дженър.

— Тя пожертва всички тези мъже? — каза Скара. — Просто да ни залъже?

— Пожертва ги в името на всеобщото благо, кралице моя — прошепна сестра Ауд. Надолу по плажа няколко от огньовете угаснаха с пращене, когато една студена вълна се изкатери по-нависоко по чакъла.

— Тя захвърли с лека ръка най-старите си, протекли кораби. И най-слаби бойци. Мъже, които повече няма да се налага да храни и въоръжава. — Крал Удил кимна одобрително. — Няма как да не се възхитиш на безскрупулността ѝ.

— Помислих, че майка Война се усмихна на нас. — Горм вдигна навъсено чело към тъмното небе. — Но ето, че благоразположението ѝ е отишло другаде.

Когато вестите се разнесоха, музиката постепенно замря, а с нея и веселието на плажа. Майка Скаер изгледа гневно отец Ярви.

— Мислеше си, че ще надхитриш баба Вексен, но ето, че тя надхитри теб, а с теб и всички нас. Арогантен глупак!

— Не помня да чухме твоята мъдрост, когато тръгвахме насам! — кресна ѝ отец Ярви с изкривено от гняв лице.

— Спрете! — викна умолително Скара. — Трябва да се държим един за друг, сега повече от всякога!

Но над плажа се надигна какофония от сърдити гласове.

— Десет хиляди мъже! Та това са три пъти повече от тези, с които се бихме днес!

— Два път повече от нас!

— Сигурно след тях идват още през протоците!

— Явно Върховния крал има други кораби.

— Трябва да ги ударим незабавно — отсече крал Удил.

— Трябва да се оттеглим — изръмжа Горм. — Да ги подмамим на наш терен.

— Спрете! — изграка отново Скара, но не можа да продължи, не можеше да си поеме дъх. Ушите ѝ бучаха от нахлулата в главата ѝ кръв. Нещо изплющя във въздуха и тя зяпна от изненада. Рейт я сграбчи за ръката, дръпна я зад гърба си и извади с рязко движение кинжала си. От тъмнината изплува птица и кацна на рамото на майка Скаер. Враната прибра криле и зашари с немигащите си, жълти очи.

— Яркия Йълинг дойде! — изграчи тя. И изведнъж Скара се озова отново в тъмното на тронната зала на дядо си. Видя отново ужасната светлина на пожарите през тесните прозорци, бледата ръка, която посяга към лицето ѝ. Стомахът ѝ се обърна и тя трябваше да се хване за ръката на Рейт, за да не падне.

В пълно мълчание майка Скаер отвърза мъничкия свитък от крака на враната. Без да каже и дума, тя прочете написаното и каменното ѝ лице се изпъна още повече. Страхът започна да затрупва Скара като навята през зимата преспа, притисна я като огромна канара и изкара въздуха ѝ. Съдържанието на стомаха ѝ се надигна и задращи гърлото ѝ.

Спомни си думите на дядо си: „Радостта от победата е прекрасно чувство. Но е винаги мимолетно.“

— Какво става? — чу немощния си глас Скара.

— Още мрачни вести — отвърна майка Скаер. — Знам къде е бил Яркия Йълинг през цялото това време.

Цената

Рълф казваше, че няма друго място, където да забрави тревогите си, като това на носа на летящ по вълните кораб. С единствен враг вятърът и единствена грижа следващата вълна. Навремето, когато стоеше ухилен до уши на носа, прегърнал статуята на носа, с окъпано от пръските вода лице и сол по устните, тези думи звучаха от мъдри по-мъдри.

Но боговете обичат да се присмиват на щастливия.

Една ръка го прегърна през раменете. Не беше така голяма и тежка като тази на Бранд, но силата, която струеше от нея беше още по-ужасяваща. Кокалчетата на ръката бяха изранени и надрани, а на китката ѝ, от елфическата гривна, получена като награда за победа над седем мъже наведнъж, струеше бледа оранжева светлина.

— Почти у дома сме. — Трън пое дълбоко дъх през кривия си, чупен нос и кимна към назъбените очертания на хълмовете на Гетланд в далечината. — Ще отидеш да видиш Рин, предполагам?

Кол въздъхна.

— Спести си заплахите. Бранд вече говори с мен…

— Бранд не говори достатъчно силно. Сговорчив добряк е. Няма как да не е, щом ме понася такава каквато съм. Но аз се омъжих за него. — Трън чукна с нокът ключа от червено злато на врата си и той се залюля на верижката си. — И сега Рин е и моя сестра. А аз не съм толкова сговорчива. Винаги съм те харесвала, а знаеш, че не харесвам никого, та разбираш накъде бия, нали?

— Не е нужно да си кой знае колко прозорлив, за да разбереш това. — Кол увеси глава. — Имам чувството, че съм затворен в стая, а стените ѝ се събират около мен. Не виждам начин да постъпя правилно с Рин и отец Ярви едновременно.

— Искаш да кажеш, че не знаеш как да получиш каквото искаш и от двамата?

Кол я погледна виновно:

— Искам да бъда обичан, докато променям света. Какво лошо в това?

— Нищо. Стига да не направиш нито едното, нито другото, а вместо това оставиш пълен погром след себе си. — Трън въздъхна и го потупа състрадателно по рамото. — Ако ще ти е от някаква утеха, знам точно как се чувстваш. Дадох клетва на кралица Лейтлин да бъда неин Избран щит и обещах на Бранд да бъда негова жена… и както изглежда, и двамата заслужават повече от това, което получиха.

Кол повдигна учудено вежди. Странно как мисълта, че Трън, която винаги изглеждаше така уверена в себе си, има своите си колебания, му подейства окуражително.

— Не съм убеден, че те ще се съгласят с теб — отвърна той.

Трън изсумтя презрително:

— Не съм убедена, че няма да се съгласят. Изглежда нямам достатъчно от себе си, че да стигне за всички, а каквото имам, никой човек със здрав разум не би искал така или иначе. Не съм искала да ставам… — Тя стисна юмрук и се загледа в него. — Такава проклета кучка.

— Не си ли?

— Не, Кол. Не съм.

— Какво ще правиш тогава? — попита я Кол.

Тя пое дъх и въздъхна, издувайки белязаните си бузи:

— Ще се старая повече, предполагам. Ами ти?

Кол на свой ред въздъхна и се загледа към дома.

— Нямам никаква представа. — Той забеляза тъмни петна над брега и смръщи чело. — Това дим ли е? — Измъкна се изпод ръката на Трън, скочи върху една бъчва и оттам, на мачтата. Кралицата беше застанала до борда и гледаше на запад, с развята от вятъра златиста коса.

— Мрачна поличба — промърмори Скифър изпод качулката си. — Кървава поличба.

Кол се изкатери до рейката и я възседна. Хвана се с една ръка за върха на мачтата, а с другата заслони очи и погледна към Торлби. Първоначално не можа да види много заради люлеенето на кораба, но после майка Море се поуспокои и той успя да види добре. Доковете, градските стени, Цитаделата…

— Богове — изграчи Кол. По склона на хълма се спускаше широка бразда, черен белег в самото сърце на града.

— Какво виждаш? — викна отдолу кралицата.

— Огън — отвърна Кол и усети космите по тила му да настръхват. — Пожар в Торлби.

Пламъците бяха преминали през доковете. На мястото, ехтяло от глъчта на търговци и рибари, сега се гонеха привидения от пепел. Не беше останал един кей изправен, дървото лежеше овъглено, усукано във водата. Над повърхността ѝ стърчаха също почернелият връх на мачта и овъглената статуя на носа на кораб.

— Какво е станало? — попита някой, сбърчил нос заради силната миризма на изгоряло.

— Свали ни на плажа! — кресна Трън и така се вкопчи в парапета на борда, че дланите ѝ побеляха.

Гребяха в мрачно мълчание, загледани нагоре към града. Сред така познатите постройки по билото на хълма зееха дупки. Гледката беше болезнена, сякаш гледаш празнини в усмивката на любим човек, всеки изгубен зъб — същинска агония. Изгорени до основи къщи, прозорци, зеещи като очите на мъртвец, голи греди на покриви, щръкнали като ребрата на скелет. Някои от къщите все още бълваха кълба дим, а в небето се рееха ята врани и крякаха ли крякаха — благодаряха на желязната си майка за угощението.

— О, богове — изграка Кол. Шеста улица, където беше ковачницата на Рин, където беше работил с нея, смял се с нея, легнал с нея, сега представляваше овъглена бразда от опустошение в сянката на Цитаделата. Изтръпна от глава до пети. Страхът в гърдите му беше като огромен звяр, впил ноктите си в него с такава сила, че не можеше да си поеме дъх.

В мига, в който килът задра в чакъла, Трън скочи от носа на кораба и Кол я последва. Газеше в прибоя без дори да усети студа. На пясъка Трън закова така рязко, че той почти се блъсна в гърба ѝ. „Не“, чу я да прошепва. Видя я да поставя опакото на ръката си върху устата си. Ръката трепереше. Погледна нагоре към погребалните могили на мъртвите крале. Между покритите с рядка, полегнала под напорите на вятъра трева дюни, се бяха събрали хора. Няколко дузини, стояха, свели глави.

Погребваха някого. Кол усети страхът да забива ноктите си още по-надълбоко.

Постави ръка на рамото на Трън, дали за нейна утеха или своя, не беше сигурен, но тя се отскубна и хукна нагоре. Кол се втурна по петите ѝ сред вдигнатите от ботушите им пръски пясък.

Чу плътно, монотонно припяване. Бриньолф молитвоплетецът, пееше молитви към баща Мир, към Тя-която-пише, Тя-която-съди и Смърт, която пази Последната врата.

„Не“, чу Трън да прошепва, докато тичаше нагоре по склона на дюните.

Песента на Бриньолф секна и остана само шумоленето на вятъра в тревата и далечният крясък на врана. Бледите лица се извърнаха към тях. Изопнати от шок, облени в сълзи и напрегнати от гняв лица.

Кол видя това на Рин сред тях и изпусна огромна въздишка на облекчение, но благодарствената му молитва секна на мига. Устните ѝ бяха оголили зъби и трепереха, лицето ѝ бе сгърчено от болка, по бузите ѝ блестяха сълзи. Продължи след Трън към нея. Коленете му трепереха. Искаше и не смееше да погледне зад гърба на Трън.

Видя огромната клада от подредено на височина до кръста дърво.

Видя положените върху нея тела. Богове, колко са? Две дузини? Три?

— Не, не, не — прошепна Трън и запристъпя бавно към единия край на кладата.

Кол видя разрошвана от вятъра тъмна коса. Видя бледи ръце, скръстени на широки гърди. Със стари белези, виещи се около китките. Геройски белези. От велики дела. От дела, спасили живота на Кол. Накрая погледна лицето на Бранд, бледо и хладно, с тъмна резка на едната скула.

— Богове — прошепна дрезгаво. Не можеше да повярва на очите си.

Бранд беше така уравновесен и уверен в себе си. Непоклатим като скалата, на която бе построен Торлби. Не може да е мъртъв. Просто не може.

Кол стисна очи, но когато ги отвори отново той все още лежеше пред него на кладата.

Бранд бе минал през Последната врата и с това свършваше историята на живота му. Оттук насетне — нищо.

Кол изхърка сподавено. Почувства болката в счупения си нос, усети сълзите да се стичат по бузите му.

Трън се наведе над Бранд и нежно, много внимателно, отстрани няколко кичурчета коса от лицето му. Елфическата гривна на ръката ѝ угасна. После тя свали верижката с ключа от врата си, повдигна леко главата на Бранд, сложи я на него и пъхна ключа в пазвата му. Най-хубавата му риза, която никога не беше носил, защото никога не беше време за това. Тя я приглади на гърдите му, леко, внимателно с треперещи пръсти.

Рин се сгуши в него и Кол я прегърна през раменете. Ръката му бе безчувствена, слаба, безполезна. Почувства разтърсващите ѝ ридания и понечи да ѝ каже нещо, но не успя. Нали е пасторски чирак. Трябваше да знае верните думи. Но каква полза сега от думи?

И Кол просто стоеше там, безпомощен както в деня, в който майка му умря и я положиха на кладата. Тогава отец Ярви говори, Кол не можа. Просто стоя над тялото ѝ и мисли за всичко изгубено.

Мълчаливото сборище отстъпи настрани, за да пропусне кралица Лейтлин. Вятърът мяташе косата ѝ през лицето. Просмуканата ѝ от солена вода рокля бе залепнала по нея.

— Къде е принц Друин? — изръмжа тя. — Къде е синът ми?

— В безопасност в покоите ти, кралице моя — отвърна Бриньолф молитвоплетецът и брадичката му потъна в двойната му гуша, когато сведе почтително глава и отправи натъжен поглед в кладата. — Благодарение на Бранд. Той удари камбаната и предупреди всички за нападението. Стражите на Друин заложиха на сигурното. Спуснаха Пищящата порта и запечатаха Цитаделата.

Присвитите очи на Лейтлин обходиха бавно труповете на кладата.

— Кой направи това?

Едни, едно от момичетата, които Трън обучаваше, с мръсна превръзка на главата, се изплю гневно на земята.

— Яркия Йълинг и Спътниците.

— Яркия Йълинг — промърмори Лейтлин. — Напоследък започвам да чувам това име прекалено често.

Трън се изправи бавно. На лицето ѝ нямаше сълзи, но Кол чу дъхът ѝ да излиза на сподавени стонове. Рин постави немощно ръка на рамото ѝ, но тя не се обърна, не помръдна, сякаш не беше тук.

— Дойде с два кораба — продължи Едни. — Може би три. През нощта. Не бяха достатъчно, че да превземат града, но достатъчно, за да го запалят. Някакви Тровенландци бяха пристигнали предишния ден. Казаха, че били търговци. Мислим, че те са го пуснали. После Спътниците се пръснаха из града и започнаха да палят.

— Бранд ги чу — смотолеви Рин. — Отиде да удари камбаната. Каза, че трябва да предупреди хората. Че така е редно.

— Ако не беше го направил, щеше да е по-лошо — каза един възрастен воин с превързана на гърдите ръка. Когато мигна от едното му око се отрони сълза и потече по бузата му. — Чак като чух камбаната, разбрах, че става нещо. После огньовете избухнаха навсякъде. Настъпи хаос, а в средата Яркия Йълинг се смееше.

— Смееше се и убиваше — додаде Едни. — Мъже, жени, деца.

Бриньолф поклати глава и на лицето му се изписа погнуса:

— Какво да очакваш от човек, който не почита друг бог, освен Смърт?

— Те знаеха къде точно стоят стражите. — Едни стисна юмруци. — Знаеха по кой път точно да тръгнат. Кои постройки да запалят първо. Знаеха къде сме слаби и къде силни. Всичко знаеха!

— Но ние не се дадохме без бой, кралице моя. — Бриньолф постави ръка на кльощавото рамо на Едни. — Щеше да се гордееш с това как се биха хората ти! С помощта на боговете успяхме да ги отблъснем, но… Майката на враните винаги получава своята висока цена…

— Това е работа на баба Вексен — промърмори Кол, бършейки нос. — Нейна работа е.

— Трън. — Кралица Лейтлин пристъпи напред. — Трън. — Тя постави ръка на рамото ѝ и го стисна. — Трън!

Трън примига насреща ѝ и сякаш едва сега се пробуди като от сън.

— Аз трябва да остана тук — каза ѝ кралицата. — Да излекувам раните на Торлби, да се погрижа за хората.

От гърлото на Трън се откъсна стон, който бързо премина в ръмжене. Мускулите на челюстите ѝ се стегнаха, когато изскърца със зъби:

— Аз трябва да се бия.

— Да. И аз няма да те спра, дори и да можех. — Кралицата вирна гордо брадичка. — Освобождавам те от клетвата ти, Трън Бату. Повече не си мой Избран щит. — Тя се доближи до нея и гласът ѝ бе остър като нож. — Сега си нашият меч. Мечът, който ще отмъсти на Яркия Йълинг!

Трън кимна бавно, а пръстите ѝ се свиха в треперещи от ярост юмруци:

— Кълна се.

— Кралице моя — каза Едни, — хванахме един от тях.

Лейтлин присви очи:

— Къде е?

— Окован и под стража в Цитаделата. Не е казал и дума, но по бронята и гривните му, мислим, че е един от Спътниците на Йълинг.

Трън оголи зъби. Гривната на ръката се пробуди и ярката ѝ, огненочервена светлина обля лицето на Трън и заблещука зловещо в очите ѝ.

— С мен ще говори — прошепна тя.

Част III

Ние сме щитът

Чудовища

— Съюзници мои — поде Скара. — Приятели. — Сякаш наричайки ги приятели, щеше да ги направи по-малко врагове. — Реших, че би било мъдро да свикам само нас шестимата, за да обсъдим положението без излишни… прекъсвания. — Всъщност имаше предвид без дребни препирни, размяна на обиди и заплахи, които обикновено задушаваха обичайните съвещания.

Крал Удил и крал Горм размениха навъсени погледи. Отец Ярви и майка Скаер се изгледаха свирепо. Сестра Ауд седеше облегната, със скръстени на гърдите ръце. Откъм морето подухна ветрец, разлюля високата трева на могилите и накара Скара да потрепери, въпреки че денят беше топъл.

Съвещание в тесен кръг, навън, с пеперуди, прелитащи над цветята, които растяха по погребалните могили на предците ѝ, които не познаваше. Малка среща на двама крале, трима пастори и тя. С надвисналия над главите им гняв на баба Вексен.

— Положението ни, значи. — Майка Скаер въртеше замислено една от елфическите гривни на китката си. — Положението ни е сериозно.

— Десетхилядната армия на Върховния крал напредва към нас — каза Удил. — И над главите им се веят знамената на множество прославени воини.

— А през протоците на Ютмарк всеки ден пристигат подкрепления — каза Горм. — Трябва да се оттеглим. Да напуснем Тровенланд.

Скара трепна. Да изоставят Бейлова крепост. Да изоставят земята и народа ѝ. Да изоставят паметта на дядо ѝ. Само от мисълта ѝ се повдигаше. Всъщност просто ѝ се повдигаше повече от обикновеното.

Удил остави прегърнатия до гърдите си меч да се свлече в ръката му и го отпусна с върха надолу в тревата.

— Аз не виждам победа в това — каза той.

— Къде виждаш победата, кралю мой? — поде умолително Скара. Седеше изправена в подобаващо кралска осанка, въпреки че ѝ се искаше да се свие на кълбо под стола си и да плаче.

Удил не отговори, просто започна да върти бавно меча, а лицето му остана все така каменно и сурово, точно като скалите под тях.

— Винаги съм готов да подложа на изпитание късмета си в битка — каза накрая той. — Но не съм сам на този свят. Трябва да мисля за жена си и сина си. За това, какво ще им оставя.

Скара усети стомахът ѝ да се надига, но успя да го укроти. Щом дори Железния крал не казва, че стоманата е отговорът, значи положението е наистина отчаяно.

Майка Скаер извърна остригана до кожа глава и се изплю през рамо.

— Може би е дошъл моментът да изпратим птица на баба Вексен.

Отец Ярви изсумтя:

— Майка Адуин беше пределно ясна. Тя никога няма да сключи мир с нас.

— Така казваш ти.

Ярви присви насреща ѝ очи:

— Мислиш, че лъжа?

Скаер го изгледа навъсено:

— Обикновено да.

— Крал Фин сключи примирие с баба Вексен — каза Скара с разтреперан от вълнение глас. — И колко добро видя от това!

Но двамата крале продължиха да мълчат и се гледат навъсено. Майка Скаер се наведе напред, подпря се на лакти на коленете си и отпусна татуирани в синьо ръце между тях.

— Войната е просто прелюдия към мир. Преговори с мечове, вместо думи. Аз казвам да отидем при баба Вексен сега, когато все още имаме нещо, с което да се пазарим…

— Няма да има пазарене! — долетя отнякъде гневен крясък. — Няма да има мир.

Иззад една от могилите се появи Трън Бату. Скара изпита огромно облекчение при вида ѝ. Точно жената, която ти трябва, когато всичко е срещу теб. Но тогава тя дръпна веригата в ръката си и зад нея се появи препъващ се пленник, окован на нея. На главата му беше нахлузен покрит с кървави петна чувал. Зад него Скара видя човешка фигура — дълго, парцаливо наметало и вдигната качулка. Накрая тя срещна погледа на Трън. Очите ѝ пламтяха, хлътнали в тъмни сенки и в тях имаше толкова омраза, че беше почти болезнено да ги гледаш.

— Яркия Йълинг нападна Торлби — озъби се тя и свали с ритник пленника си пред тримата владетели и пасторите им. — Изгори половината град. Кралица Лейтлин остана там със сина си, за да се погрижи за ранените. Той уби мъже, жени и деца. Уби… — Тя се задави, после оголи зъби, овладя се и вирна брадичка. Очите ѝ святкаха гневно. — Уби Бранд.

Горм извърна очи настрани към пастора си. Удил стисна здраво дръжката на меча в юмрука си. Отец Ярви ококори очи и като че ли се свлече на стола си.

— Богове — прошепна той и лицето му пребледня.

— Аз… толкова съжалявам… — заекна Скара. Спомни си прегръдката на Трън, когато я заведоха в Торлби. Искаше ѝ се да направи същото за нея. Но лицето ѝ бе така изкривено от ярост, че Скара не смееше да я погледне, камо ли да я докосне.

Непознатият свали бавно качулката си. Оказа се тъмнокожа южнячка, слаба и жилава като бич, с покрито от белези изгорено лице от едната страна. Някога подобни белези щяха да накарат Скара да извърне глава, но в последно време започваше да свиква с вида им.

— Привет, велики крале, велики кралици, велики пастори. — Тя се поклони и Скара видя голите петна по остриганата ѝ до кожа посивяла глава. — В земята на Алиюкци ме наричат Суннара-Скун. В Калийв ме наричат Скарейой, Търсачката на реликви.

— А тук как те наричат? — прекъсна я майка Скаер.

— Това е Скифър — промърмори отец Ярви.

— Вещицата Скифър? — Устните на Скаер се извиха от погнуса. — Крадецът на елфически реликви?

— Самата тя, гълъбчето ми. — Скифър се усмихна. — Баба Вексен запали дома ми и изгори челядта ми. И сега съм най-върлият враг на най-върлия ви враг.

— Най-добрият съюзник. — Трошача на мечове изгледа навъсено пленника. — Ще трябва ли да гадаем кой е другият непознат?

Трън изсумтя гневно и свали рязко чувала от главата на мъжа.

Скара бе готова да повърне само при вида на лицето му. Беше пребито, безформено, подуто и покрито със синини. Едното му око беше затворено напълно, а другото налято с кръв. Тогава осъзна, че го беше виждала преди. Беше един от хората на Йълинг в нощта, в която Гората изгоря. Един от онези, които се смяха, когато тялото на крал Фин се строполи в огнището. Знаеше, че трябва да го мрази, но виждайки лицето му в този вид, изпита просто съжаление. Съжаление и отвращение от това, което му бяха причинили.

„Към враговете си бъди щедра като към приятел“, казваше дядо ѝ. „Не заради тях, заради себе си.“

Но Трън определено не бе в щедро настроение.

— Това е Асборн Безстрашния, спътник на Яркия Йълинг. — Тя зарови пръсти в сплъстената от кръв коса на мъжа и изви главата му нагоре. — Бил е заловен при нападението на Торлби и както изглежда, не е чак толкова безстрашен. Кажи им каквото каза на мен, червей!

Беззъбата, окървавена уста на Асборн висна.

— Яркия Йълинг получи вест… — изграчи той. — Да нападне Торлби. Казваше къде… кога… и как да нападне. — Скара направи мъчителна гримаса, когато той се задави в хъркаща кашлица. — Има… предател сред вас.

Отец Ярви се наведе напред, свил в жалко подобие на юмрук сакатата си ръка:

— Кой?

— Само Йълинг знае. — Плувналото му в кръв око се прикова в Скара. — Може би седи тук сега… сред вас. — Окървавената му уста се разтегли в усмивка. — Може би…

Трън го удари отстрани в лицето и той се просна на земята. Тя замахна да го удари отново.

— Трън! — изкрещя Скара, притиснала ръка към гърдите си. — Не! — Трън се вторачи в нея, с изкривено от мъка и ярост лице. — Моля те, колкото повече нараняваш него, толкова повече ще те боли. Толкова повече нараняваш всички ни. Умолявам те, имай милост.

— Милост? — Трън се изплю на земята и по белязаните ѝ бузи потекоха сълзи. — Те имаха ли милост за Бранд?

— Не повече отколкото за дядо ми. — Скара усети как очите ѝ се наливат със сълзи. Наведе се умолително напред от стола. — Но ние трябва да сме по-добри от тях.

— Не, трябва да сме по-зли! — Трън дръпна рязко веригата и изправи Асборн на колене. Замахна отново с юмрук, но той просто се усмихна до уши.

— Яркия Йълинг идва! — изхърка той. — Яркия Йълинг идва и води Смърт със себе си!

— О, Смърт е вече тук. — Скифър се извърна и протегна ръка. Стискаше някакво странно парче черен метал. Последва оглушителен трясък и Скара подскочи на стола. От тила на Асборн пръсна облак от ситни капки кръв, той се строполи на земята, а косата му пламна.

Скара не можеше да откъсне облещени от ужас очи.

— Майка Война да ни е на помощ — прошепна Горм.

— Какво направи? — изпищя майка Скаер, скачайки на крака така рязко, че столът ѝ се прекатури назад в тревата.

— Ликувайте, гълъбчета. Аз ви нося средствата, с които да спечелите тази война. — Скифър вдигна високо странния черен предмет и от мъничкия отвор на върха му се изви струйка дим. — Знам къде има още от тези. Реликви, пред чиято мощ това тук бледнее. Елфически оръжия, изковани във времената преди Разкъсването на бог.

— Къде? — попита отец Ярви и Скара се изненада да види алчен блясък в очите му.

Скифър килна бавно глава на една страна:

— Строком.

— Лудост! — изкрещя пронизително майка Скаер. — Събора забранява да се стъпва в Строком. Всеки, осмелил се да стъпи там, се разболява и умира!

— Била съм там. — Скифър посочи елфическата гривна на ръката на Трън, която сияеше с бледо оранжева светлина. — Тази дрънкулка съм я донесла точно оттам, а ето, че все още хвърлям сянка по земята. За мен няма забранена земя. Аз съм Търсачката на реликви и знам всички пътища. Включително онези, по които е безопасно да се върви из Строком. Просто кажете и ще поставя в ръцете ви оръжия, срещу които никой воин, никой герой или армия не могат да устоят.

— И така да прокълнеш всички ни? — кресна гневно майка Скаер. — Да не сте си загубили ума?

— Моят си е на място. — Крал Удил се беше изправил тихомълком, отишъл до трупа на Асборн и клекнал до него, го изучаваше внимателно. — Велик боец е онзи, който още диша, когато започне пирът на враните. Велик крал е този, който гледа как горят труповете на враговете му. — Той постави върха на кутрето си в гладката дупка на челото на Асборн и онзи налудничав блясък в очите му, който допреди малко беше угаснал, отново грейна с пълна сила. — Стоманата е отговорът, винаги. — Той извади пръста си и повдигна вежди при вида на окървавения му връх. — Това е просто друг вид стомана.

Скара затвори очи и стисна с всичка сила подлакътниците на стола. Трябваше да успокои учестеното си дишане, да укроти стомаха си и надделее над обзелия я ужас. Ужас от магията, извършена пред очите ѝ. Ужас от хладнокръвно убития пленник. Ужас от това, че от всички присъстващи само нея я бе грижа за това. Трябва да е смела сега. Трябва да е умна. И силна.

— Аз казвам тази стомана да остане прибрана в ножницата си преди да е съсякла някой от нас — каза Горм.

— Аз казвам да я забием в сърцето на Яркия Йълинг! — кресна Трън.

— На всички е ясно, че си умопомрачена от загубата си — отвърна троснато майка Скаер. — Елфическа магия? Замислете се какво означава това! Рискуваме ново Разкъсване на бог! Още повече с предател между нас!

— Предател, който се погрижи Торлби да изгори, — викна гневно Трън, — нещо, за което ти лично мечтаеш от години! Предател, работещ за Върховния крал, с когото току-що предложи да сключим примирие!

— Помисли много добре преди да ме обвиниш в нещо, ти, неестествено изчадие…

Скара отвори рязко очи.

— Всички дадохме жертви! — извика тя. — Всички загубихме приятели, домове и семейства. Но трябва да сме единни, в противен случай баба Вексен ще ни смаже един по един!

— Ние отправихме предизвикателство към властта на Върховния крал — каза отец Ярви. — А това е всичко, което той има. Всичко, което е. Той не може да остави това ненаказано, за него няма връщане назад. За нас също. Избрали сме пътя си.

— Ти го избра вместо нас — кресна майка Скаер. — Стъпка по кървава стъпка! И той води към пълното ни унищожение.

Скифър избухна в смях.

— Вие препъвахте крака по него и без моето участие, гълъбчета. Рискове има, винаги. И цена също. Но аз ви показах забранената магия, а ето, че майка Слънце все още изгрява и залязва.

— Ние управляваме, защото хората ни се доверяват — каза Горм. — Какво ще стане с доверието им?

— Ти управляваш, защото хората се страхуват от теб — поправи го отец Ярви. — С оръжия като тези ще се страхуват още повече.

Майка Скаер изсъска гневно:

— Това е зло, отец Ярви.

— Но за беда е по-малкото зло, майко Скаер. Славните битки раждат прекрасни песни. Но и тези за безславните ще си ги бива след като странстващите певци ги поразкрасят. А безславното поражение е просто поражение.

— Имаме нужда от малко време за размисъл. — Скара протегна напред ръце, сякаш да разтърве глутница биещи се кучета.

— Но да не е много дълго. — Скифър стрелна ръка и улови във въздуха едно понесено от вятъра сухо листо. — Пясъкът изтича през стъклото. Яркия Йълинг наближава. Ще направите ли каквото е нужно, за да го победите? Или ще оставите той да победи вас? — Тя смачка листото, обърна се да си върви, разтвори пръсти и остави вятърът да разнесе станалото на прах сухо листо. — Ако питате мен, гълъбчета, нямате никакъв избор!

— Примирие няма да има — изръмжа Трън Бату, преметна веригата през рамо. — Не и докато аз или Йълинг още дишаме. Това ви го обещавам! — Тя се обърна и тръгна след Скифър, повличайки след себе си мъртвия пленник, окован на веригата.

Горм се изправи бавно, свъсил нашарено от белези лице:

— Нека се съберем отново утре по изгрев-слънце и обсъдим бъдещето на съюза ни. Бъдещето на всички земи около Разбито море, може би.

Крал Удил също се изправи.

— Имаме много за обсъждане, отец Ярви.

— Разбира се, кралю мой, но първо трябва да поговоря с кралица Скара.

— Така да бъде. Аз през това време ще гледам Трън Бату да не избие до крак ванстерландците в търсене на предателя. Изпрати птица на кралица Лейтлин. Кажи ѝ да целуне сина ми от мен. — Той се обърна към Бейлова крепост. — Кажи ѝ също, че ще се забавя за вечеря.

Скара изчака крал Удил да се отдалечи и майка Скаер да си тръгне, все още клатейки неразбиращо остриганата си до кожа глава, преди да заговори.

— Знаеше, че това ще стане. — Беше обмислила внимателно всички подробности и видя как парченцата от загадката пасват на мястото си. — Затова поиска от мен да свикам само нас шестимата. За де не се разчуе за елфическите реликви.

— Не всеки е така… съпричастен към останалите като теб, кралице моя. — Ласкателства. Не трябва да се поддава на ласкателствата му. — Би било разумно да държим кръга тесен. Особено ако между нас наистина има предател.

Естествено, всичко това звучеше правдоподобно, но Скара не се предаде така лесно.

— Скоро може да ми омръзне да играя по свирката ти, отец Ярви.

— Мелодията е на баба Вексен и всички играем по нея. Но аз съм се заклел да сложа край на свирача ѝ. Предстои ти взимането на трудно решение, кралице моя.

— Всяко следващо е като че ли по-трудно от предходното.

— Това е цената на властта. — Той се загледа в омазаната с кръв трева и за момент на Скара ѝ се стори, че също като нея се бореше със своя непокорен стомах. — Прости ми. Току-що научих за смъртта на може би най-добрия човек на този свят. Понякога е трудно да… избереш верния път.

— Понякога просто няма верен път. — Скара се опита да си представи какво би направил на нейно място дядо ѝ. Какъв съвет би ѝ дала майка Кайър. Но за момент като този те не я бяха подготвили. Имаше усещането, че е на кораб в открито море, без звезди, по които да се ориентира и с буря на хоризонта. — Какво да направя, отец Ярви?

— Мъдър мъж ми каза някога, че един крал трябва да побеждава, останалото е прах на вятъра. Предполагам същото важи и за една кралица. Приеми предложението на Скифър. Без нещо, с което да наклоним везните в наша полза Върховния крал ще ни унищожи. Баба Вексен няма да има милост за теб. Народът на Тровенланд няма да бъде пощаден. Яркия Йълинг няма да ти благодари за проявеното благоразумие. Задай си въпроса, какво би направил той на твое място.

Скара не успя да прикрие треперенето си при мисълта за това.

— Значи трябва да стана чудовище като Яркия Йълинг?

— Нека баща Мир рони сълзи относно начините. Майка Война се усмихва на резултатите.

— А когато войната свърши? — прошепна Скара. — Що за мир ще е това?

— Искаш да си милостива. Да стоиш в светлината. Разбирам те. И ти се възхищавам за това. Но, кралице моя… — Ярви пристъпи към нея, вгледа се в очите ѝ и прошепна. — Само победителят може да си позволи милосърдие.

Нямаше избор. Знаеше го от момента, в който видя магията на Скифър. Изражението на лицето на отец Ярви ѝ подсказваше, че и той го знаеше. Че го беше осъзнал много отдавна и оттогава направляваше пътя ѝ така внимателно и незабелязано, че Скара продължаваше да мисли, че рулят на кораба ѝ е в нейни ръце. Същевременно осъзнаваше, че колкото повече приближаваше армията на Върховния крал, толкова повече властта се изплъзваше от ръцете ѝ. Това можеше да се окаже последният път, когато дава гласа си за каквото и да било. Трябваше да спечели нещо с него. Заради дядо си, завади народа на Тровенланд. Заради себе си.

— Имам цена. — Тя извърна поглед към тъмните очертания на бойниците на Бейлова крепост. — Трябва да убедиш крал Удил да се бие с Яркия Йълинг тук.

Отец Ярви я изгледа изпитателно. Сякаш можеше да отгатне намеренията по очите ѝ. И сигурно можеше.

— Няма да е склонен да се бие толкова далеч от дома. Горм още по-малко.

— Тогава може би по-добре да поговоря с майка Скаер. Да видим какво ще предложи тя за гласа ми в нейна полза. — Скара посочи към извисяващите се над погребалната могила на майка ѝ елфически стени. — Това е най-силната крепост в земите около Разбито море. Държим ли я, Яркия Йълинг няма да има друг избор, освен да дойде тук. Било то само заради гордостта си. Не може просто да продължи похода си и да ни остави тук, в тила му. Останем ли тук, ще държим цялата армия на Върховния крал на едно място. Ще бъдем щит, в който ще се разбие силата на баба Вексен. А ти ще можеш да отидеш да търсиш тези твои оръжия… — Скара опита да прикрие обзелото я отвращение, когато погледът ѝ падна на почервенялата от кръв трева, където беше лежало тялото на Асборн. — И когато се върнеш, ще разгромим веднъж завинаги армията на Яркия Йълинг.

Ярви се замисли над чутото.

— Има мъдрост в думите ти, но воините рядко се интересуват от мъдри решения.

— Воините обичат излъскани остриета, истории за слава и песни за това как стоманата е отговорът. Смея да твърдя, че си в състояние да изпееш вярната песен на двамата крале. Имаш ли хубав глас, отец Ярви?

Той повдигна учудено вежда:

— В интерес на истината, да.

— Няма да изоставя крепостта, за която умря баща ми. Няма да изоставя земята, за която умря дядо ми.

— В такъв случай, ще се бия за тях редом с теб, кралице моя. — Ярви погледна към сестра Ауд. — Ти имаш ли да добавиш нещо?

— Аз говоря, когато кралица Скара има нужда от съвета ми. — Тя се усмихна едва доловимо. — Мисля, че тя се справи с теб и без помощта ми.

Отец Ярви изсумтя, обърна се и тръгна между могилите към лагера на крал Удил.

— Това е един много лукав човек — промърмори сестра Ауд и застана до Скара. — Човек, който може да изкара всеки избор най-мъдрия избор на света.

Скара извърна очи настрани към нея:

— Не е нужно да си пророк, за да отгатнеш, че сега следва „но“.

— Планът му е отчаян. Ще тръгне по забранена земя, воден от тази вещица, Скифър. — Сестра Ауд понижи глас. — Ще слезе в ада и ще се остави в ръцете на дявола да му показва пътя. И очаква всички ние да го последваме. Ако не открият тези елфически реликви, тогава какво? Ние ще сме тук, хванати в капан, обкръжени от десетхилядна армия. А ако ги открият? — Гласът ѝ се сниши до шепот. Тревожен шепот. — Готови ли сме да рискуваме ново Разкъсване на света?

Скара се замисли за изгорените ферми и села, за лежащата в руини тронна зала на дядо ѝ.

— Светът вече се разпада така или иначе. Без тази оръжия Върховния крал ще победи. Баба Вексен ще победи. — Усети стомахът ѝ да се качва в гърлото и преглътна тежко. — Яркия Йълинг ще победи.

Сестра Ауд увеси рамене.

— Не ти завиждам за избора, който трябва да направиш, кралице моя. — Тя се загледа към отдалечаващия се отец Ярви. — Но се боя, че за да унищожиш едно чудовище, трябва да създадеш друго.

Скара хвърли последен поглед към погребалната могила на баща си.

— Някога мислех, че на този свят има герои. А излиза, че е пълен с чудовища, сестро Ауд. — Тя обърна гръб на мъртвите и тръгна към Бейлова крепост. — Може би единствената ни надежда сега е да се погрижим най-ужасното от тях да е на наша страна.

Лъжи

Рин никога не вършеше нещата наполовина. И Кол обичаше това в нея.

С пристигането си в Бейлова крепост тя тръгна да търси ковачницата. Намери си свободно място в една от множеството изби и килери, подреди старателно инструментите си и се хвана на работа. „Във времена като тези винаги има нужда от един ковач в повече“, каза му тя.

И оттогава не беше излязла от горещата, тъмна и вмирисана на въглища изба. Ковеше, точеше, набиваше нитове от сутрин до здрач. Започваше да се тревожи за нея. Повече отколкото се тревожеше за себе си, а това не се случваше често.

Постави внимателно ръка върху нейната:

— Никой няма да те вини, ако поспреш за малко.

Тя избута настрана ръката му и продължи да лъска острието.

— Спра ли, ще започна да мисля. Не искам да мисля.

Той посегна отново:

— Знам, Рин, но…

Тя блъсна отново ръката му:

— Не ми се пречкай.

— Съжалявам.

— Спри да се извиняваш.

— Хубаво, не съжалявам.

Тя спря и го изгледа сурово.

— При всички положения, спри с шегите.

Кол се осмели да се усмихне:

— Наистина съжалявам.

Тя като че ли се усмихна едва, но после лицето ѝ отново стана сериозно. Обичаше да я разсмива, но се съмняваше, че днес ще успее да измъкне повече усмивки от нея. Тя се подпря на юмруци върху масата и повдигнала рамене, се загледа в надраното дърво.

— Не спирам да мисля за нещата, които не успях да му кажа. Отварям уста. Обръщам се да го повикам. — Тя оголи зъби сякаш щеше да заплаче, но очите ѝ останаха сухи. — Но него го няма. И никога няма да се върне. Колкото и да мисля за това, не мога да повярвам. — Тя поклати натъжено глава. — За всеки имаше добра дума. Винаги готов да направи някому добрина. И какво добро видя той от това?

— Добрините му бяха за другите — каза Кол. — И те никога няма да ги забравят. Аз никога няма да го забравя. — Бранд му спаси живота. И поиска едно от него. Да постъпи както е редно с Рин. — Бил съм на твоето място… — Треперещият му глас почти заглъхна. — Знам какво е да загубиш някого.

— А аз съм била на твоето. Знам какво е да се опитваш да утешиш някого. Когато умря майка ти.

Точно така започна всичко между тях. Не с гръм от ясно небе, а бавно и постепенно, като пускащо надълбоко корени дърво. Спомни си ръката на Рин през раменете му, докато отец Ярви говореше на погребението на майка му. После ръката ѝ в неговата, докато заравяха могилата. Смеха ѝ, когато отиваше да поседи в ковачницата ѝ, просто да не е сам. През цялото това време тя беше до него. Дължеше ѝ поне толкова. Дори и да имаше усещането, че се задушава.

— Какво да направя? — попита я той.

Рин взе камъка за точене и се върна към работата си със сериозно изражение на лицето. Богове, толкова е силна. Беше едва година по-възрастна от него, а на моменти му се струваше, че бяха една дузина.

— Просто бъди тук. — Тя започна да точи острието и лицето ѝ лъсна от пот. — Просто кажи, че ще бъдеш тук.

— Ще бъда тук — насили се да отвърне Кол, въпреки че вътрешно нямаше търпение да излезе навън, да диша свободно. Въпреки че се отвращаваше от себе си заради това. — Обещавам…

Чу тежки стъпки по дървените стъпала и изпита облекчение от края на разговора. До момента, в който не видя кой влезе, навел глава под ниския праг на вратата. Самият белокос оръженосец на Гром-гил-Горм, чието чело се отнесе така грубо с носа на Кол под кедровото дърво в двора на Цитаделата.

— Ти — каза Кол и стисна юмруци.

Рейт направи кисела физиономия.

— Да. Аз. Ще прощаваш. Как ти е носът?

Може би това трябваше да мине за извинение, но Кол изпита само болка.

— Леко пострадал — отвърна троснато той, — но не колкото гордостта ти.

Рейт просто сви рамене:

— Тя така или иначе си беше на парчета. Знаех, че си два пъти по-добър катерач от мен, иначе нямаше да се налага да те удрям. И се изкатери дотук, а? Ама че катерене ще да е било.

Комплиментът не даде на Кол нов повод за недоволство и това го подразни още повече.

— Какво искаш от мен сега? — Гласът му потрепери и изтъня и това го вбеси още повече. Приличаше на перчещо се на вълк кутре.

— Нищо. — Рейт извърна очи към Рин и погледът му спря на покритите ѝ с капки пот голи рамене. На Кол хич не му хареса как я гледаше. — Ти ли си оръжейникът от Шеста улица?

Рин изтри чело в престилката си и на свой ред го изгледа изпитателно. На Кол не му хареса и това как тя гледаше него.

— Яркия Йълинг изгори ковачницата ми, както и повечето от Шеста улица. Май сега съм оръжейникът от под стълбите в Бейлова крепост.

— Бейлова крепост само може да спечели от това. — Чуха се доста по-леки стъпки по стълбите и кралица Скара влезе с грациозна стъпка в ковачницата. Беше още по-слаба от последния път, когато Кол я видя. Ключиците ѝ стърчаха болезнено изпъкнали нагоре. Изглеждаше така не на място сред мръсотията и потта на ковачницата, като лебед в кочина.

Кол повдигна озадачен вежди, Рин също.

— Кралице моя — смотолеви той.

Огромните зелени очи на Скара останаха приковани в Рин.

— Толкова съжалявам за смъртта на брат ти. От всичко, което чувам за него, бил е добър човек.

— Ъхъ, ами… — Рин сведе поглед към масата. — Тях майка Война прибира първо.

— Можем само да се молим редът на баща Мир да дойде по-скоро — каза Кол.

Кралица Скара извърна към него пълен с презрение поглед. Очевидно пренебрежението ѝ към такива прояви на набожност можеше да се мери с това на Трън.

— Стига първо Яркия Йълинг да гние в земята — отвърна тя.

— Аз не съм много по молитвите, но ще се моля за това — каза Рин.

— Чувам, че правиш мечове. Най-добрите мечове из земите около Разбито море.

— Направих този на крал Удил. Направих този на Трън Бату. — Рин размота вързопа на масата и ѝ показа последното си творение. Мечът, по който бяха работили заедно с Кол. — Този направих за мъж, който умря миналата седмица в Торлби.

— И ножницата ли си я правила ти? — Рейт прокара дебели пръсти по дървото. — Хубава е.

— Аз работя по острието — отвърна Рин. — Кол е по дървото.

Рейт се обърна към него:

— Имаш дарба, с която трябва да се гордееш. Ще ми се и аз да можех да правя неща. — Рейт сви юмрук и изкриви лице, сякаш от болка. — Но ме бива повече в рушенето им.

— Това не иска толкова старание — промърмори Кол.

— Имам нужда от меч — каза Скара. — И ризница по мярка.

Рин изгледа кралицата от глава до пети. Не даваше вид, че ще успее да се задържи на крака облечена в ризница, а да се бие с нея и дума да не става.

— На битка ли отиваш, кралице моя?

Скара се усмихна:

— Богове, как не. Но искам да изглеждам така, сякаш мога да го направя.

Прекалено много пастори

— Майко Скаер, какво удоволствие. — На Скара ѝ бе нужен само поглед, за да се убеди, че в посещението на пастора на Горм няма да има никакво удоволствие. Тя по принцип бе жена, направена от остри ръбове и ъгли, но сега лицето ѝ бе по-сурово от всякога, а погледът ѝ бе като наточено длето.

— Моля да ме извиниш за вида на покоите ми, но трябваше да започнем с обзавеждането от нищо. — Мебелите бяха събрани оттук-оттам, единствената украса на стените бяха пленени в битка знамена, а Синия Дженър отказваше да ѝ каже откъде беше намерил постелята от гъши пух. Но това беше стаята, в която Скара беше родена, трите ѝ прозореца гледаха към двора на единствената ѝ крепост и тя не възнамеряваше да ходи никъде.

— Ще желаеш ли малко вино? — Скара понечи да се обърне да махне на прислужницата, но Скаер я накара да закове на място с един-единствен поглед.

— Не съм дошла да пия вино, кралице моя. Дошла съм да обсъдим подкрепата ти за отец Ярви.

— Дадох гласа си в полза на Тровенланд.

— Ще има ли полза Тровенланд от ново Разкъсване на бог? — Гневът се прокрадна в тона на майка Скаер. — Ами ако отец Ярви не успее да овладее тази елфическа магия? Но да кажем, че успее, тогава какво? Мислиш ли, че после ще се откаже от нея просто ей така?

— По-добре ли ще е за Тровенланд войските на Върховния крал да безчинстват из земите ни? — Скара усети гневът да се прокрадва и в нейния тон, опита да се овладее, но не успя. — По-добре ли ще е Яркия Йълинг да изгори и малкото останало незапалено?

Очите на майка Скаер се присвиха свирепо насреща ѝ.

— Не искаш да направиш това, кралице моя.

— Изглежда всички знаят по-добре от мен какво искам и какво не искам да направя. — Скара хвърли любопитен поглед към сестра Ауд. — Имало ли е някога кралица, която да се е радвала на съветите на толкова много пастори наведнъж?

— Този товар поне мога да сваля от раменете ти — каза Скаер. — Щом смяташ да се присъединиш към лудостта на отец Ярви, аз ще трябва да го държа под око през цялото време. Същевременно кралят ми ще се нуждае от пастор до себе си. — Тя протегна дълга татуирана ръка и подкани с показалец чирака си. — Край на игрите, сестра Ауд. Връщаш се на мястото си. Някой трябва да храни враните ми.

Лицето на сестра Ауд посърна и Скара едва се удържа да не направи същото. До този момент не беше осъзнала колко много разчиташе на пастора си. Колко ѝ се доверяваше. Колко я харесваше.

— Не съм склонна да я пусна да си върви…

— Не си ли? Хм. Тя е мой чирак, дадох ти я назаем, не съм ти я подарявала. И в случай, че си прекалено глупава, за да се досетиш, кралице моя, тя ми донасяше всичко. С кого говориш и за какво. Всяко твое желание. Формата и размера на лайното в нощното ти гърне, дори. И от това, което чувам, също като онази, от която излиза, те също са някак… немощни.

Ауд беше забила поглед в пода, а лицето ѝ беше станало мораво червено. Трябваше да се досети. Сигурно вътрешно в себе си винаги го е знаела. Въпреки това, заболя я. За момент изгуби дар слово. Но само за момент. Замисли се как щеше да отвърне на подобно отношение дядо ѝ, на подобно незачитане. На собствената ѝ земя. В собствената ѝ крепост. В покоите ѝ.

В момента, в който сестра Ауд направи с неохота крачка към вратата, Скара сложи ръка на рамото ѝ.

— Не ме разбра. Не съм склонна да я пусне да си върви, защото тази сутрин тя ми даде клетва като наследник на майка Кайър. Майка Ауд е новият пастор на Тровенланд и мястото ѝ е до мен.

Изписалото се на лицето на Скаер озадачение ѝ достави истинска радост. Единственият по-озадачен от нея се оказа самата Ауд.

Тя зяпна бившата си господарка с облещени, големи като паници очи, после към новата и накрая пак към бившата. Но Ауд беше прекалено умна и бързо се окопити.

— Истина е. — Тя изправи гръб и изпъна рамене. Майка Кайър определено щеше да одобри позата ѝ. — Аз се заклех да служа на кралица Скара като неин пастор. Щях да ти кажа, но…

— Но ти развали изненадата. — Скара се усмихна миловидно. Така де, усмивката не струва нищо.

— О, ще си платиш за това — закима бавно майка Скаер. — Имай ми доверие.

Скара започваше да губи търпение.

— Чудесно, събуди ме, като дойде време за плащане. А сега ще излезеш през вратата, или да извикам Рейт да те изхвърли през прозореца?

Пасторът на Горм изсъска гневно преди да затръшне вратата зад себе си.

— Е — Скара пое разтреперана дъх и постави ръка на гърдите си в опит да укроти препускащото си сърце. — Ободрително начало на деня.

— Кралице моя — прошепна Ауд, отново забила пълни с ужас очи в пода. — Знам, че не заслужавам прошката ти…

— И няма да я получиш. — Скара постави ръка на рамото ѝ. — Защото не си направила нищо нередно. Винаги съм знаела, че си лоялна. Също както винаги съм знаела, че си раздвоена в лоялността си. Майка Скаер беше твоя господарка. Но сега ти избра мен. За което съм ти благодарна. Много благодарна. — Скара стисна рамото ѝ и пристъпи към нея. — Но оттук насетне лоялността ти е само към мен.

Сестра Ауд я погледна право в очите и изтри с опакото на ръката си една сълза на бузата си.

— Давам слънчева и лунна клетва, кралице моя. Да бъда верен пастор на теб и Тровенланд. Ще полагам повече грижи за твоето тяло, отколкото за моето. Твоите интереси ще стоят по-високо от моите. Няма да издам тайните ти на никого и няма да имам тайни от теб. Твоя съм. Кълна се.

— Благодаря, майко Ауд. — Скара стисна отново рамото ѝ и отдръпна ръка. — Боговете са ми свидетели, отчаяно се нуждая от добър съвет.

Лоялност

Рейт крачеше покрай огньове, шатри и насядали воини в лагера на Ванстерланд. Беше го правил стотици пъти, преди двубои, преди походи, преди битка. Тук се чувстваше най-щастлив. Това беше неговият дом. Или по-скоро трябваше да бъде. Но напоследък нещата не бяха като преди.

Мъжете бяха уморени, далеч от дома и семействата си, далеч от нивите си. Знаеха и какви са шансовете им. Рейт виждаше колебанието в очите им. Помирисваше страха им.

Не беше единственият, крачещ из лагера. Смърт също вървеше тук. Набелязваше обречените и всеки, насядал край огньовете, долавяше ледения ѝ дъх по тила си.

Той тръгна встрани към ниска могила, на чието било гореше огън. Тръгна нагоре по склона, оставяйки зад гърба си глъчката на лагера. Ракки беше коленичил на опънато до огъня одеяло и свъсил вежди, лъскаше металния кант на огромния черен щит на Горм. Богове, как се радваше да го види. Беше като първата гледка на дома за човек, прекарал години наред на път.

— Хей-хей, братко — каза Рейт.

— Хей-хей. — Когато Ракки се обърна, сякаш застана пред огледало. Пред магическото огледало, което Хоралд донесъл от пътешествието си, в което човек вижда по-добрата си половина.

Сядайки до него беше като обуването на удобен, стар ботуш. Рейт замълча и просто гледа как брат му се труди над щита. После сведе поглед към празните си ръце.

— Нещо липсва.

— Ако говориш за ум, красота и чувство за хумор, всичките са у мен.

Рейт изсумтя развеселен.

— Говорех за меч, който да чистя и точа.

— Празната ножница на кралица Скара не се ли нуждае от лъскане?

Рейт извърна поглед и видя лукавата усмивка на брат си.

— Аз съм готов, но до момента нямам кралска покана.

— На твое място не бих таил големи надежди, братко. Докато чакаш, защо не похапнеш. — Ракки кимна към старото, мазно и почерняло отдолу котле на огъня.

— Заек? — Рейт притвори очи и пое дълбоко дъх. Изпълнилата ноздрите му миризма го върна към други времена, в които беше делил с брат си всичко, ядене, надежди, господар. — Обичам заешко.

— Естествено. Познаваме се, както никой друг.

— Така е. — Рейт хвърли крадешком поглед към брат си. — Е, какво има?

— Не мога ли просто да сготвя заешко на брат ми?

— Естествено, само дето досега не си го правил. Какво искаш?

Ракки остави щита на Горм и прикова очи в тези на Рейт.

— Гледам те всеки ден с младата кралица на Тровенланд, онзи неин пропаднал пират и това закръглено подобие на пастор и ми изглеждаш щастлив. Ти никога не си щастлив.

— Те не са толкова лоши — отвърна Рейт, смръщил чело. — Освен това нали сме на една и съща страна.

— Нима? Хората започват да се чудят дали въобще искаш да се върнеш.

Ракки винаги знаеше къде точно да го жегне.

— Нищо от това не е по мое желание! Просто правя каквото мога с каквото имам. Готов съм на всичко, за да се върна тук!

— Радвам се да го чуя. — Отговорът дойде отзад.

Вече не беше безпомощно малко дете, но този глас все още го караше да притваря плахо очи в очакване на поредния шамар. Трудно, но намери сили да се обърне и погледне право в яркосините очи на майка Скаер.

— Липсваше ми, Рейт. — Тя клекна пред него, подпря лакти на коленете си и провеси надути тънки китки. — Мисля, че е крайно време да се върнеш на мястото, което ти се полага.

Рейт преглътна и установи, че устата му беше пресъхнала. Отново да пълни чашата на краля. Отново да носи кралския меч. Отново да се бие рамо до рамо с брат си? Отново да е най-свирепото, най-кораво и най-кръвожадно копеле? Отново да пали, убива и един ден да се сдобие със своя верига от топките на дръжките на повалени врагове?

— Това е всичко, които искам — отвърна пресипнало Рейт. — Всичко, което някога съм искал.

— Знам — каза пасторът с онзи неин мек и утешителен тон, който го плашеше повече от гневните ѝ викове. — Знам това. — Тя протегна ръка и разроши косата му, както човек почесваше кутре зад ухото. — Но преди това твоят крал има една последна задача за теб.

Рейт усети ледена тръпка между плешките си:

— Назови я.

— Боя се, че отец Ярви е поставил халка на красивото носле на кралица Скара. И сега може да я води накъдето си поиска. Боя се, че ще я отведе право към гибелта ѝ, а с нея и всички нас.

Рейт извърна поглед към брат си, но от там не дойде помощ. Както обикновено.

— Тя сама взима решения, мисля — промърмори той.

Майка Скаер изсумтя натъжено:

— Отец Ярви е на път да наруши най-светия закон на Събора. Да изнесе елфически оръжия от Строком.

— Елфически оръжия?

Тя се наведе, изсъска в лицето му и Рейт трепна и стисна очи:

— Видях с очите си! Заслепен от арогантността си, той ще отприщи магията, разкъсала бог. Знам, че не си умник, Рейт, но нима не виждаш какви рискове крие това?

— Мислех, че никой не може да излезе жив от Строком…

— Онази вещица, Скифър, е тук. Тя може. И ще го направи. Ако малката кучка даде гласа си в полза на Ярви.

Рейт прокара език по устните си:

— Мога да поговоря с нея…

Скаер стрелна ръка и Рейт не се сдържа да не стисне очи и изкриви от страх лице, но тя просто постави нежно хладна длан на бузата му.

— Мислиш ли, че съм толкова жестока, че да те изправя в дуел с думи срещу отец Ярви? Не, Рейт, не бих го направила. Ти не си по приказките.

— Ами тогава…

— Ти си убиец. — Челото ѝ се сбърчи така, сякаш беше разочарована, че сам не се е досетил. — Искам да я убиеш.

Рейт зяпна насреща ѝ. Какво друго можеше да направи, освен да я зяпа? Изведнъж му стана ужасно студено.

— Не… — прошепна той, но думите излязоха така неуверено от устата му. — Моля…

— Не? — Ръката ѝ стисна до болка лицето му. — Моля? — Рейт се опита да се измъкне, но нямаше сили и тя придърпа лицето му към нейното и почти опря нос в неговия. — Аз не те моля, момче — изсъска майка Скаер, — това е заповед от твоя крал.

— Ще разберат, че съм аз — проплака Рейт в отчаян опит да се хване за някакво извинение.

— Остави мисленето на мен. Вече съм се погрижила за всичко. — Майка Скаер измъкна отнякъде тънко стъклено шишенце и нещо като вода на дъното. — Някога пълнеше чашата на крал. Малко от това в чашата на кралица няма да ти е никакъв проблем. Нужна е само капка. Тя няма да страда. Просто ще заспи и никога повече няма да се събуди. Само така ще сложим край на тази елфическа лудост. И кой знае, може би дори ще успеем да сключим примирие с Върховния крал.

— Крал Фин си мислеше, че може да сключи мир…

— Крал Фин не е знаел какво да предложи в замяна.

Рейт преглътна мъчително.

— А ти знаеш?

— Ще започна с главата на отец Ярви в кутия. — Майка Скаер килна глава на една страна. — После може да добавя южната половина на Гетланд. Всичко на север от Торлби обаче остава за нас. Справедливо, не мислиш ли? Убедена съм, че баба Вексен ще се вслуша в подобен аргумент…

Майка Скаер хвана безчувствената китка на Рейт, обърна нагоре ръката му и пусна в дланта ѝ стъкленото шишенце. Такова малко парченце стъкло. Спомни си думите на Скара, „Защо да изпращаш честен глупак да върши работата на умен лъжец?“

— Изпрати ме при нея само защото съм убиец? — промърмори той.

— Не, Рейт. — Майка Скаер стисна отново лицето му и го изви на една страна. — Изпратих те, защото си лоялен. Сега върви и заслужи наградата си. — Тя се изправи и надвисна над него, висока като планина. — Утре по това време ще си обратно, където ти е мястото. До своя крал. — Тя се обърна. — До брат ти. — При тези думи тя изчезна в тъмнината.

Рейт почувства ръката на Ракки на рамото си.

— Колко хора си убил, братко?

— Знаеш, че не ме бива в броенето.

— Един повече, какво толкова?

— Има разлика между това да убиеш човек, който се готви да те убие и това да убиеш някой, който… — Който не ти е направил нищо лошо? Някой, който се държи добре с теб? Някой, когото…

Ракки го сграбчи за ризата и го дръпна към себе си:

— Единствената разлика е в това, че сега има толкова много за печелене и толкова много за губене! Не го ли направиш… оставаш сам. Двамата оставаме сами.

— Какво стана с мечтата ти да отплаваме надолу по „Божествена“?

— Ти ми каза да съм благодарил на майка Война, че сме на вярната страна и беше прав! Пък и нека не се преструваме, че си убивал само воини в битка. Колко неща съм преглътнал заради теб? Помниш ли онази жена във фермата, а? Ами децата ѝ…

— Знам какво съм направил! — Гневът го обзе и Рейт стисна здраво в юмрук шишенцето и го размаха пред лицето на брат си. — Направих го за двама ни, нали? — Той сграбчи Ракки за яката, дръпна го и той залитна, прекатури котлето и яхнията се разля в тревата.

— Моля те, братко. — Ракки го сграбчи за раменете, но това бе повече прегръдка, отколкото съпротива. Колкото повече Рейт натискаше, толкова повече омекваше Ракки. Познаваше го по-добре от всеки друг, все пак. — Ако ние не се погрижим един за друг, кой друг ще го стори? Направи го. Заради мен. Заради нас.

Рейт се вгледа в очите на брат си. В този момент лицата им му се сториха така различни едно от друго. Пое дълбоко дъх, издиша и всякакво желание за бой го напусна скоропостижно.

— Ще го направя. — Рейт увеси глава и се загледа в стъкленото шишенце в дланта си. В края на краищата колко хора беше убил? — Исках да измисля причина да не го правя, но… ти си умният. — Рейт стисна юмрук. — Аз съм убиецът.

Рин не беше разговорлива тази вечер. Стиснала в устни парче стоманена нишка, тя оглеждаше със сериозно изражение на лицето работата си. Може би просто защото имаше до себе си момиче на нейната възраст, или пък заради вълнението от предстоящото съвещание на сутринта, Скара говореше и за двете им. За детството си, прекарано в Бейлова крепост и спомените за родителите си. За Гората в Йейлтофт. За това как изгоря и как възнамеряваше да я построи отново. За Тровенланд и народа ѝ. За това как с помощта на боговете ще ги избави от тиранията на Върховния крал, как ще отмъсти на Яркия Йълинг, как ще съхрани завета на убития ѝ дядо. Сестра Ауд, вече майка Ауд, слушаше, свъсила вежди, както подобава на новия ѝ статут, и кимаше одобрително.

Не и Рейт. Щеше му се да е част от това светло бъдеще, но знаеше как става с живота. Той не беше роден и отгледан в крепост или кралска тронна зала, заобиколен от готови да изпълнят всеки негов каприз роби и слуги. Беше се изкатерил дотук със зъби и нокти, с един брат до себе си.

Постави ръка на ризата си и напипа малкото стъклено шишенце под платното. Рейт знаеше какво е. И какво трябва да направи.

Но тогава Скара му се усмихна. С онази нейна усмивка, която го караше да се чувства като единствения човек на света, когото майка Слънце е избрала да окъпе с лъчите си.

— Как се биеш с това на гърба? — Скара се завъртя насам, натам и ризницата задрънка. — Как тежи само!

Решимостта на Рейт се стопи като оставено пред огъня масло.

— Свикваш, кралице моя — отвърна пресипнало той.

Тя го изгледа недоумяващо:

— Добре ли си, да не ти е зле?

— Кой, аз? — запелтечи Рейт. — Не, защо?

— Кога се научи на обноски? Богове, колко е горещо. — Тя задърпа яката на ватената подплата на ризницата. Никога досега Рейт не я беше виждал така жива. Лицето ѝ бе зачервено, очите ѝ горяха, кожата ѝ блестеше влажна от пот. Тя щракна с пръсти на робинята си. — Донеси ми вино, ако обичаш.

— Нека аз — каза Рейт и се завтече към каната на масата.

— Щом ще ми прислужват, нека поне да е най-добрият. — Тя кимна към Рейт и каза на Рин. — Доскоро пълнеше чашата на крал.

— Доскоро — промърмори под нос Рейт. И скоро пак щеше да го прави. Ако се справеше с една последна задача.

Почти не чуваше повече за какво говори Скара зад гърба му, така силно блъскаше сърцето ми. Бавно, много внимателно, стараейки се да не проличи как трепериха ръцете му, той започна да сипва виното. Приличаше на кръв в чашата.

През целия си живот беше искал да е воин. Мъж, който стои до краля си и печели слава на бойното поле. В какво се бе превърнал? В мъж, който пали ферми. Който предава доверието на другите. Който трови жени.

Каза си, че няма друг начин, че просто трябва да се направи. Заради краля му. Заради брат му.

Усещаше погледа на майка Ауд в тила си докато отпиваше малко от виното — част от задължението му, да се увери, че чашата не е опасна за по-достойни устни. Чу как тя тръгна към него, но тогава Скара се обърна към нея.

— Майко Ауд! Срещала си отец Ярви преди да стане пастор, нали?

— Да, кралице моя, за кратко. Още тогава беше безмилостен като…

Рейт чу пастора да се обръща към кралицата и затаил дъх, извади от ризата си даденото му от майка Скаер шишенце. Извади внимателно тапата и капна една капка в чашата. Една капка стига. Загледа се в надиплената повърхност на виното и когато тя се изглади отново, прибра обратно шишенцето в пазвата си. Изведнъж коленете му омекнаха. Подпря се на юмруци на масата.

Каза си, че няма друг начин.

Вдигна с две ръце чашата и се обърна.

Скара клатеше невярващо глава, докато Рин напасваше ризницата около кръста ѝ — сръчните ѝ пръсти диплеха бримките и ги пришиваха със стоманена нишка.

— Кълна си, по-умела си с метала, отколкото някогашната ми шивачка с коприната.

— Благословена съм от Тя-която-удря-наковалнята, кралице моя — промърмори Рин и отстъпи назад, за да огледа резултата. — Въпреки че напоследък не се чувствам кой знае колко благословена.

— Всичко ще се оправи. Сигурна съм.

— Звучиш като брат ми. — Рин се усмихна натъжено и заобиколи кралицата, за да огледа ризницата на гърба ѝ. — Мисля, че сме готови. Остава само да я сваля и се захващам с прекрояването.

Докато Рейт приближаваше с виното, Скара се изправи в цял ръст и постави длан на дръжката на кинжала в колана ѝ:

— Е? Ще мина ли за воин?

Богове, езикът му се беше вързал на възел. Коленете му трепереха, когато коленичи пред нея, точно както преди коленичеше пред Горм преди всеки дуел или битка. Точно както щеше да коленичи отново.

— Ако всяка стена от щитове е построена от такива воини — успя най-накрая да изрече, — няма да имаш никакъв проблем да накараш хората си да я щурмуват, те сами ще хукнат през глава. — И Рейт вдигна чашата над главата си.

Каза си, че няма друг избор.

— Хм. Мисля, че мога да свикна с това красиви мъже да коленичат в краката ми. — И Скара се засмя с онзи неин плътен и силен, необуздан смях. Тя посегна към чашата.

Сделки

— Защо се бави? — промърмори отец Ярви и погледна отново към вратата.

Кол не беше свикнал да вижда учителя си така разтревожен и това разтревожи и него. Сякаш тревогите за съдбата на света, която щяха да обсъждат днес, не му бяха достатъчни.

— Може би още се облича — прошепна Кол. — Струва ми се, че е от хората, които ще прекарат доста време в обличане за случай като този.

Отец Ярви се обърна и го изгледа така сърдито, че на Кол му се прииска да се слее със стола.

— А на мен ми се струва, че е от хората, които могат да преценят колко време ще им е нужно, за да се облекат за ден като този, без да закъсняват. — Той се надвеси над Кол. — Не мислиш ли?

Кол се покашля и погледна тревожно към вратата:

— Защо се бави?

От другата страна на тронната зала на Бейл, застаналата зад рамото на Гром-гил-Горм майка Скаер започваше да изглежда все по доволна от нещо. Все едно двамата с Ярви седяха на двете блюда на огромни везни, едното не може да се издигне без другото да слезе надолу.

— Чака ни война! — провикна се тя и воините от Ванстерланд зад нея забоботиха одобрително. — Яркия Йълинг няма да чака младата кралица да се приготви преди да нападне, имайте ми доверие. Трябва да решим какво ще предприемем и то веднага, в противен случай ни чака провал.

— Знаем това, майко Скаер — изръмжа крал Удил, после се наведе към отец Ярви. — Къде е тя?

Едното крило на двойните врати изскърца и се открехна. Майка Ауд се вмъкна в залата и застина на място, когато всички очи се извърнаха към нея. Изглеждаше така объркана, като патица, изгубила патетата си.

— Е? — викна ѝ припряно отец Ярви.

— Кралица Скара…

— Да? — Присви очи Горм.

— Кралица Скара… — Майка Ауд надникна от другата страна на вратата и отстъпи, с видимо облекчение на лицето. — Кралица Скара е тук.

Вратите се отвориха широко и майка Слънце нахлу в залата. Всички замигаха глуповато при вида на крачещите тържествено тровенландци.

Кралица Скара вървеше най-отпред, вдигнала гордо глава, с разпусната коса като черен облак около главата ѝ. Лъчите на зората подпалиха алени огньове по огромния скъпоценен камък на гривната ѝ и мъничките, поклащащите се от обецата ѝ. Беше облечена в пълно бойно снаряжение — с ослепително блестяща ризница, кинжал на кръста и шлем с позлатени кантове под мишница. Рейт вървеше зад нея склонил почтително глава. В прегръдките си носеше направения от Рин меч, прибран в украсената с дърворезбата на Кол ножница, същинско произведение на изкуството.

Рин беше надминала себе си. Скара определено изглеждаше като воин, макар и прекалено кльощава и слаба за целта и въпреки че тази разпусната коса би била фатална пречка за всеки воин, в коя да е битка. С подрънкване на метал и следвана от свитата си, тя мина тържествено между ванстерландци от едната ѝ страна и гетландци от другата и не си направи труда да погледне нито едните, ни другите.

Усмивката на майка Скаер се беше стопила. Беше ѝ я отмъкнал отец Ярви. Гром-гил-Горм зяпаше младата кралица с отворена уста. Крал Удил повдигна леко вежда. Кол за пръв път виждаше такова изумление, изписано на лицето му.

Сестра Ауд и Синия Дженър седнаха от двете страни на кралица Скара, но тя самата остави трона на Бейл празен. Остана права, стовари шлема си на масата и подпря, облечени в стоманени ръкавици, юмруци от двете му страни. Воините на Тровенланд оформиха дъга зад гърба ѝ. Рейт коленичи от едната ѝ страна, плъзна нагоре в сгъвката на лакътя си ножницата и ѝ подаде дръжката на меча.

На всички беше ясно, че Скара няма да го извади. Това беше просто представление, почти смехотворна гледка. Почти, но не съвсем. На стената зад свитата ѝ беше огромният портрет на Ашенлир, облечена в ризница, с разпусната коса и коленичил до нея оръженосец. Кол отмести поглед от легендарната кралица от миналото към настоящата и не можа да отрече, че приликата между двете беше поразителна.

Усмивката на отец Ярви се разтегна още повече:

— О, това е прекрасно.

Майка Скаер не беше така впечатлена.

— Явно обичаш представленията — промърмори тя.

— Моля да ми простите закъснението — каза Скара. — Подготвях се за бой! — Може и да беше дребничка и слаба, но компенсираше ръста си с глас, подобаващ на герой от легендите глас. Тя изкрещя последната дума така, както може би Трън Бату щеше да изкрещи, с такава сила, че дори майка Скаер потрепна на стола си.

Кол се наведе към отец Ярви и прошепна в ухото му:

— Мисля, че кралицата пристигна.

— Съюзници мои! — Гласът на Скара изпълни залата, звънлив, уверен, сякаш беше родена за това. — Мои гости. Крале, пастори и воини от Ванстерланд и Гетланд!

Рейт се осмели да погледне към онези, които винаги беше смятал за свои приятели. Погледът на Трошача на мечове беше прикован в Скара, но майка Скаер гледаше втренчено право в Рейт. Това беше жена, способна да смрази кръвта на човек с поглед, но Рейт никога не я бе виждал да гледа някого така заплашително, както него в момента. Сориорн беше повдигнал леко горна устна и го гледаше с неприкрита омраза. Но от всички тях погледът на Ракки бе този, който едва намери сили да срещне. Нямаше гняв в очите му, само разочарование. Очите на предаден от най-близките му човек. И Рейт заби поглед в пода.

— Днес ни предстои взимането на изключително важно решение! — продължи Скара. — Дали да използваме елфически оръжия срещу армията на Върховния крал, или да отстъпим пред нея.

Рейт не слушаше. В мислите му беше случилото се вчера вечерта в ковачницата. Коленичи пред нея и беше готов да го направи. Но тогава я чу да се смее и собствените му пръсти го предадоха. Чашата падна, отровното вино се разсипа на пода, а Скара отмина всичко с шега за това как кралските прислужници не били като едно време. После, както всяка вечер, той легна пред вратата ѝ като вярно куче и цяла нощ не мигна.

Лежа вторачен в тъмнината и мисли за това, как сам се обрече на гибел.

— Аз съм кралицата на Тровенланд! — извика Скара. — В жилите ми тече кръвта на Бейл. Друг може да избере да побегне пред Върховния крал, но не и аз. Никога повече. Дадох клетва да отмъстя на Яркия Йълинг и възнамерявам да изтръгна отмъщението си от мъртвото му тяло. Възнамерявам да се боря докрай! Възнамерявам да се бия с каквото и да е оръжие. — Тя стрелна с гневен поглед майка Скаер. — С всяко едно оръжие. И възнамерявам да се бия тук. Аз няма да изоставя Тровенланд. Няма да напусна Бейлова крепост.

Всичко, което Рейт някога бе искал, това да служи на краля си и да се бие рамо до рамо с брат си, всичко това вчера вечерта захвърли с лека ръка и никога повече нямаше да има. Сега беше сам, точно както каза Ракки. Оръженосец на момиче, което дори няма силата да извади меча, който държи от ножницата му.

— Какво казваш ти, крал Удил? — провикна се Скара.

— Аз казвам, че в тази зала няма и един воин, който да не е едновременно засрамен и възхитен от решимостта ти, кралице Скара. — Железния крал се усмихна, гледка, която Кол не предполагаше, че ще види някога. — Смърт чака всички ни. И аз съм готов да я срещна, застанал до теб.

Рейт видя Скара да преглъща мъчително, докато се обръщаше към ванстерландци.

— Какво казваш ти, крал Горм?

Тежестта на ризницата щеше да я смаже. Горещината ѝ беше непоносима. Всички сили на Скара отиваха в това да стои на крака, да държи главата си гордо вдигната и да гледа предизвикателно. Нямаше как иначе. Тя е кралица, тя е кралица, тя е кралица…

— Засрамени и възхитени от решимостта ти ли? — кресна предизвикателно майка Скаер. — В тази зала няма воин, който да не е отвратен от игричките, които играеш. Все едно някога си вадила или държала меч! И сега искаш от нас да пожертваме живота си просто ей така, за празното ти кралство, за празната ти гордост, за…

— Достатъчно — каза тихо Горм. Черните му очи не бяха изпуснали Скара от поглед от момента, в който влезе в тронната зала.

— Но, кралю мой…

— Седни — каза Трошача на мечове и майка Скаер изскърца със зъби, но се тръшна гневно на стола.

— Искаш от мен да се бия за крепостта ти — продължи Горм с мекия си, напевен глас. — Да изложа на риск своя живот и този на воините ми далеч от дома. Да се изправя срещу безчетната армия на Върховния крал срещу обещание от гологлава вещица и еднорък лъжец за избавление с помощта на някакви си елфически оръжия. — Той се усмихна приветливо на Скара. — Така да бъде.

— Кралю мой — изсъска майка Скаер, но той просто вдигна ръка без да откъсва очи от Скара и тя млъкна на мига.

— Аз ще се бия за теб. Всеки мъж от Ванстерланд ще убива за теб и ще умре за теб. Аз ще бъда твой щит, днес, утре и всеки ден, докато съм жив. Но искам нещо в замяна.

В залата настъпи гробна тишина. Скара преглътна:

— Назови го.

— Теб.

Тя усети сърбеж по плувналия си в пот под ризницата гръб. Усети стомахът ѝ да се надига и в този момент не искаше нищо повече от това да се изповръща на масата, но се съмняваше, че майка Кайър би определила това като подобаващ отговор на кралско предложение за женитба.

— Отдавна търся кралица — продължи Трошача на мечове, — равна на мен по ум и кураж. Жена, която да множи монетите в хазната ми. Жена, която да ми роди много деца, с които да се гордея.

Скара неволно сведе поглед към Рейт и той я зяпна недоумяващо, с провиснала от изненада долна челюст, но освен дръжката на меча, който сигурно не можеше да вдигне дори, друго не можа да ѝ предложи.

Отец Ярви беше пребледнял. Явно не беше предвидил подобен развой на събитията.

— Жена, която да ти поднесе Тровенланд на тепсия, искаш да кажеш — намеси се той.

Веригата от топките на дръжките от мечовете на повалени противници издрънка тихо на гърдите му, когато той повдигна огромни рамене.

— Или просто жена, която да обедини Ванстерланд и Тровенланд и ми помогне да ги поведа към славно бъдеще. Искам ръката ти, благородната ти кръв и остър ум, кралице Скара и в замяна ти обещавам своите. Мисля, че това е справедлива сделка.

— Кралице моя… — изсъска майка Ауд.

— Не можеш да… — каза Синия Дженър.

Но сега беше ред на Скара да възпре с жест съветниците си.

Естествено, предложението му ѝ дойде като гръм от ясно небе, но тя е кралица, а една кралица не може да си позволи стъписването ѝ да трае вечно. Вече не е дете.

С Трошача на мечове до себе си може би щеше да удържи Бейлова крепост. Ще отмъсти за дядо си. Ще види Яркия Йълинг мъртъв. Ключът от хазната на Ванстерланд на шията ѝ щеше да донесе сигурност на народа ѝ. С негова помощ можеше да съгради отново Йейлтофт и изкове бъдеще за Тровенланд.

Беше ѝ дошло до гуша от това да придумва, да се моли, да използва един срещу друг противниците в съюза. Омръзна ѝ да трепери от сутрин до мрак за титлата си. Естествено, не гореше от нетърпение да сподели постелята на Горм. Но да сподели властта му, това беше съвсем друга работа.

Може и да беше повече от два пъти по-голям от нея. Може и да беше повече от два пъти по-възрастен от нея. Може и да беше целият покрит с белези, страшен като звяр и безмилостен като такъв, накратко, нищо общо с мъжа на мечтите на всяко момиче. Но рано или късно момичето трябва да порасне и се прости с подобни мечти. Според нея майка Кайър би одобрила такъв кандидат за ръката ѝ. Светът е пълен с чудовища. И може би единственото, което му остава на човек, е да се увери, че най-ужасното е на негова страна.

Пък и не че имаше някакъв избор. Скара се усмихна.

— Приемам.

Избор

— Готов ли си? — попита отец Ярви, подреждайки книги в един сандък. Любимите му книги, забранени от Събора писания за елфическите руини и реликви. — Потегляме със следващия отлив.

— Напълно готов — отвърна Кол. Имаше предвид, че беше приготвил багажа си. За подобно пътуване никога нямаше да е готов.

— Поговори с Рълф. Да се увери, че имаме достатъчно ейл, за да повдигне куража на екипажа. Дори с попътен вятър ни чакат пет дни надолу покрай брега до Фърфиндж.

— А човек не може да разчита на попътен вятър — промърмори Кол.

— Така е, не може. Особено след като прекосим протока към Строком.

Кол преглътна. Искаше му се да може да отложи този разговор до края на света, но знаеше, че с отлагане само влошаваше положението, а това в последно време му беше навик.

— Отец Ярви… — Богове, какъв страхливец е само. — Може би… е добра идея да… остана тук.

Пасторът вдигна глава:

— Какво?

— Докато те няма крал Удил може да се нуждае от…

— Той няма да сключва търговски сделки, нито ще се учи да премята монета из пръстите си, нито ще прави дърворезба на стол. Докато ме няма, той ще се бие. Мислиш ли, че крал Удил се нуждае от съветите ти как да се бие, Кол?

— Ами…

— Майка Война командва тук. — Ярви поклати глава и се върна към книгите си. — А ние, които говорим от името на баща Мир, трябва да намерим друг начин да сме полезни.

Кол не се отказа.

— Честно да ти кажа, страх ме е. — От една страна добрият лъжец вплита колкото може повече истина в платното на лъжата, но от друга — това беше самата истина.

Отец Ярви го изгледа строго:

— Също като всеки воин, един пастор трябва да овладее страха си. Трябва да се научи да го използва като инструмент, който да изостря преценката му. Остави ли се страхът да надделее, той ще замъгли съзнанието му, ще го заслепи. Мислиш ли, че мен не ме е страх? Умирам от страх. Винаги. Но въпреки това правя каквото трябва да се направи.

— Но кой решава какво трябва да се направи…

— Аз. — Отец Ярви затръшна капака на сандъка и пристъпи към Кол. — Пред нас се разкрива невероятна възможност! Пасторът търси истината и познанието, а ти повече от всеки друг. Не съм срещал по-любознателен от теб човек. Ще може да се поучим от миналото!

— Да повторим грешките от миналото? — смотолеви Кол и моментално съжали, когато отец Ярви го хвана с две ръце за раменете.

— Мислех, че искаш да промениш света? Да стоиш до крале и направляваш курса на историята? Предлагам ти точно такава възможност!

Богове, Кол наистина искаше точно това. Отец Кол, всяващ страхопочитание и възхищение. Човек, на когото дължиш уважение, с когото трябва да се съобразяваш. И при всички положения човек, когото никой белокос бабаит няма да посмее да фрасне с глава в носа. Кол прогони мислите си.

— Благодарен съм ти, отец Ярви, но…

— Но си дал обещание на Рин.

Кол замига изненадан:

— Аз, ъъ…

— Не си трудна за четене книга, Кол.

— Обещах на Бранд! — избълва Кол. — Тя се нуждае от мен!

— Аз се нуждая от теб! — сряза го отец Ярви и стисна раменете му. Макар и саката, ръката му можеше да стиска достатъчно здраво, че да накара Кол да изкриви от болка лице. — Гетланд се нуждае от теб! — Той се овладя и пусна раменете му. — Разбирам те, Кол, повярвай ми, никой не разбира това по-добре от мен. Искаш да бъдеш добър човек и да стоиш в светлината. Но вече не си дете. Знаеш, че няма лесни отговори. — Ярви сведе поглед надолу и направи болезнена гримаса. — Когато спасих теб и майка ти от робство, не исках нищо в замяна…

— Защо тогава все ми го напомняш? — сопна се Кол.

Отец Ярви вдигна очи. Изглеждаше изненадан. Леко обиден, дори. Достатъчно, за да накара Кол да се засрами.

— Защото обещах на Сафрит. Да ти помогна да станеш най-доброто, на което си способен. Мъж, с който да се гордее.

Мъж, който върши добрини. Мъж, който стои в светлината. Кол увеси глава.

— Не спирам да мисля за всичко, което можех да направя иначе. Непрекъснато мисля за… предложението на майка Адуин…

Очите на Ярви щяха да изскочат от изненада:

— Кажи ми, че не си говорил за това с майка ми!

— На никого не съм казал. Но… ако го бях направил, тя може би щеше да намери начин да сключи примирие и…

Отец Ярви увеси рамене.

— Цената беше прекалено висока — промърмори той. — Знаеш това.

— Знам.

— Не можех да си позволя да разклащам съюза с ванстерландци. Трябва да сме единни. Знаеш това.

— Знам.

— Не можем да имаме доверие на баба Вексен. Много добре го знаеш.

— Знам, но…

— Но Бранд можеше да е още жив. — Изведнъж отец Ярви му се стори ужасно състарен. Стар, уморен и превит под тежкия товар на вина. — Мислиш ли, че подобни мисли не ме налягат по хиляда пъти на ден? Един пастор винаги се съмнява, но никога не изглежда неуверен. Не оставяй неувереността ти да те спъва. И в никакъв случай не оставяй съмненията ти да те парализират. — Той сви в юмрук сакатата си ръка, изкриви горчиво устни и за момент Кол помисли, че щеше да си разбие устата от яд. Но накрая той свали ръка и продължи. — Трябва да избереш по-малкото зло. После нарамваш съмненията си и продължаваш напред.

— Знам. — Кол осъзна, че беше изгубил. Знаеше, че ще бъде победен още преди да си отвори устата. В края на краищата искаше да изгуби.

— Ще дойда — добави той.

Нямаше нужда да го казва на глас. За негов късмет, защото се съмняваше, че ще намери сили да го направи.

Рин просто вдигна глава от работата си и го погледна. Толкова ѝ трябваше, един поглед. Тя стисна зъби и се върна към работата.

— Направи избора си, значи.

— Ще ми се да не трябваше да избирам — смотолеви Кол виновно, като хванат на пазара крадец.

— Но трябва и ти го направи.

Искаше му се тя да бе избухнала в сълзи, или да се бе нахвърлила отгоре му от ярост, или пък да го умоляваше да размисли. Беше обмислил жалък, срамен план как да обърне кое да е от трите срещу нея. Но за хладно безразличие не беше подготвен.

Освен едно смотолевено „съжалявам“, друго не можа да измисли. Замисли се дали щеше да се гордее с него майка му, ако го видеше сега и прецени, че по-добре да не знае отговора на този въпрос.

— Няма за какво да съжаляваш. Пропиляхме предостатъчно време един по друг. Мога да виня само себе си. Бранд ме предупреди, че така ще стане. Винаги казваше, че си пълен със собствените си мечти и нямаш място за тези на другите.

Богове, това му подейства като ритник в топките. Отвори уста да извика, че не е честно, но как да спори с мъртвец? Особено, ако не можеше да отрече, че е прав.

— Но аз не му повярвах, нали знам по-добре. — Тя изсъска през стиснати зъби. — Май Бранд, както винаги, се оказа прав, а?

Кол пристъпи към нея. Може би не можеше да ѝ даде онова, от което имаше нужда, може би не отговаряше на очакванията ѝ, но поне можеше да се погрижи за нея. Дължеше ѝ поне толкова. Дължеше го на Бранд.

— Яркия Йълинг може да е тук до няколко дни — промърмори той. — Заедно с десет хиляди от воините на Върховния крал.

— Хм, винаги си обичал да пробутваш на хората всеизвестни истини като рожби на блестящия ти ум. Някога го намирах за очарователно, но започва да се изтърква.

— Трябва да се върнеш в Торлби…

— За какво? Брат ми е мъртъв, къщата ми изгоря.

— Тук ще си в опасност…

— Ако изгубим битката тук, колко безопасно ще е в Торлби, как мислиш? По-добре да остана и помогна с каквото мога. Това би направил Бранд. Всъщност, това направи. — Богове, какъв кураж. За разлика от него. Обичаше я заради това.

Осъзна, че е протегнал ръка да докосне рамото ѝ:

— Рин…

Тя плесна ръката му и стисна юмрук, сякаш едва се сдържаше да не го удари. Кол знаеше, че заслужава точно това. Но Рин не беше в настроение за прошки. Тя извърна изкривено от отвращение лице.

— Просто си върви. Направи избора си, брат Кол. Върви си и си живей живота.

Какво да отвърнеш на това? Изглежда напразно се бе тревожил, че тя ще се разплаче. Той подсмърчаше с плувнали очи, докато се изнизваше с наведена глава от ковачницата. И в никакъв случай не се чувстваше като най-доброто, на което е способен.

Ръмеше, когато стигна до строения от елфи кей на Бейлова крепост. Ситният ръмеж обвиваше света в сива пелена, придавайки му мрачен като настроението на Кол вид. Полепваше по кожената наметка на раменете на застаналия на рулевата платформа Рълф. Полепваше по косите и сериозните лица на гребците, които товареха провизиите на кораба. Прииска му се Фрор да беше тук, или Досдувой, но екипажът, с които беше пропътувал дългия път по широката „Божествена“, се бе пръснал като листа по вятър. Това бяха нови хора, които почти не познаваше.

— Защо такова траурно изражение, гълъбчето ми? — Скифър измъкна ръка изпод наметалото си и зарови с един дълъг показалец в носа си. — Не каза ли навремето, че искаш да видиш магия?

— Да, а ти ми каза, че съм млад и необуздан, че магията крие огромни рискове и идва на ужасна цена, че трябва да се моля на всички богове, които знам, никога да не видя магия.

— Хм. — Тя повдигна вежди и огледа внимателно находката на върха на показалеца си, после я направи на топче и го изстреля към корабите, полюшващи се в пристанището, тези на Удил, Горм и Яркия Йълинг. — Как мрачно съм го казала. И ти моли ли се?

— Очевидно недостатъчно. — Кол извърна очи настрани към Скифър. — Каза също, че знаеш достатъчно магия, че да сътвориш куп неприятности, но недостатъчно, че да направиш нещо добро.

— Война е. Дошла съм да творя неприятности.

— Много успокоително, няма що.

— Не е.

— Къде си я учила тази магия?

— Не мога да кажа.

— Не можеш или не искаш?

— Не мога и не искам.

Кол въздъхна. С всеки следващ отговор сякаш знаеше по-малко.

— Наистина ли знаеш сигурен път към вътрешността на Строком?

— Път в Строком? Да. Сигурен? — Тя сви рамене.

— Не ми вдъхваш много увереност.

— Не.

— Ще открием ли там оръжия?

— Толкова, че да презаситиш дори майка Война.

— И ако ги използваме… рискуваме ли ново Разкъсване на бог?

— Важното е да разкъсаме баба Вексен на парчета, останалото е вятър.

— С това ми вдъхваш още по-малко увереност.

Скифър се загледа в сивото море:

— Ако мислиш, че съм дошла да ти вдъхвам увереност, много се лъжеш.

— Няма лесно на този свят — въздъхна отец Ярви. По дългата рампа, водеща към вътрешния двор на крепостта, вървеше фигура. Висока, слаба фигура, с остригана до кожа глава. И накичени по ръцете елфически гривни. — Майко Скаер, каква изненада! Мислех, че не искаш да имаш нищо общо с тази елфическа лудост?

Пасторът извърна глава и се изплю:

— Не искам никой да има нещо общо с тази елфическа лудост, но кралят ми избра пътя си. Работата ми е да се уверя, че той води към победа. Ето защо идвам с вас.

— Компанията ти ще е огромно удоволствие за нас. — Ярви пристъпи към нея. — Стига да идваш с намерението да помагаш. Изпречиш ли се на пътя ми обаче, ще съжаляваш.

— Разбираме се чудесно, значи — изкриви злобно устни майка Скаер.

— Винаги сме се разбирали чудесно.

Кол въздъхна. Каква по-добра причина за съюз от недоверие и взаимна омраза?

— Хващайте се за греблата! — провикна се Рълф. — Животът е кратък!

Примерът на Гудрун

Утрото беше красиво като за късно лято. Майка Слънце караше капките на падналия през нощта дъжд да искрят като скъпоценни камъни по стръковете на тревата.

— Това е най-слабото ни място — каза Рейт.

Не беше нужно да си опитен воин, за да осъзнаеш това. Североизточният ъгъл на крепостната стена беше като отрязан с нож при Разкъсването на бог и кралете от далечното минало бяха построили кула, за да запушат пролуката. Беше зле строено и занемарено човешко творение. Покривът на кулата се беше срутил и по оцвъканите с курешки оголели греди бяха накацали птици. Стената, тръгваща от кулата, се беше наклонила навън, а бойниците ѝ се ронеха.

— Кулата на Гудрун — промърмори Скара.

— Откъде идва името ѝ? — попита майка Ауд.

Скара си спомни досадата, която изпита, докато майка Кайър ѝ разказваше историята, но също като останалите уроци на пастора, явно я беше запомнила добре.

— Принцеса Гудрун е била внучка на краля на Тровенланд.

— Лошо начало — изръмжа майка Ауд. Незнайно защо, беше начумерена тази сутрин. — Но какво пък, знам и такива истории, които въпреки че започват зле, накрая свършват добре.

— Не и тази. Принцесата се влюбила в момче от конюшните.

— Необмислено от нейна страна.

— Ами, предполагам любовта пада, където пада.

Майка Ауд повдигна многозначително вежда:

— Със сигурност, човек може да я види да се задава отдалеч и своевременно да се дръпне от пътя ѝ.

— Е, Гудрун не го направила. По нейно време Тровенланд имала трима крале и дядо ѝ бил обещал ръката ѝ на един от другите двама. Тя опитала да избяга и дядо ѝ, за да я накаже, обесил любимия ѝ на кулата, а нея затворил в стаята на върха, докато не се научи на дълг.

Майка Ауд се почеса под леко разпуснатия кок, в който бе събрала косата си:

— Нещо не виждам откъде ще дойде щастливата развръзка в историята.

— Няма такава. Гудрун се хвърлила от бойниците и умряла в рова от другата страна на стената.

— Да се надяваме, че няма да свършим като нея — намеси се Рейт.

— Да се самоубием от любов ли? — попита Скара.

— Не, мъртви в рова.

Напоследък Рейт беше мрачен повече от обикновеното и въпреки че приближаването на десетхилядна армия беше достатъчна причина да помрачи настроението на всички, тя се чудеше дали сделката ѝ с Горм нямаше нещо общо с това. Тя самата не беше очарована от перспективата, но връщане назад нямаше. Тя изпусна една тежка, уморена въздишка. В момента имаше по-важни неща, за които да се тревожи, от накърнени чувства, пък било то ѝ нейните.

Тропотът на конски копита привлече вниманието ѝ към портите на крепостта. Над двеста ездачи се изсипаха през портите и потеглиха в гъста колона през блатистите поля, на които бяха разположени лагерите на Горм и Удил. Хвръкналите от копитата на конете прахоляк и буци пръст засипаха все още копаещите в рова пред стените мъже.

Над билото на ниска могила се появи Синия Дженър и тръгна към Скара.

— Кой е толкова нетърпелив да не дочака с нас пристигането на Върховния крал? — провикна се тя.

— Трън Бату — извика в отговор Дженър, обърна се и изпроводи с поглед челото на колоната ездачи. — Но само защото според нея Яркия Йълинг се бави прекалено много. Събра двеста от най-кръвожадните гетландци и отива да го пресрещне, за да започне да го тормози по пътя му насам.

— Ще падне голям тормоз, значи — промърмори Скара и се загледа в точещата се на север от дългата сянка на Бейлова крепост колона от ездачи.

— Така или иначе нямаме зоб за конете, кралице моя. — Синия Дженър спря до нея и постави юмруци на хълбоците си. — То и за хората няма много храна. Яркия Йълинг изгори повечето ферми в сто мили околовръст, а останалите ошушка до троха. Според Удил и Горм можем да изхраним не повече от хиляда мъже в крепостта. Останалите, със семейства, за които да се тревожат, и ниви, които да жънат, потеглят с кораби към Торлби и отвъд.

Скара примига неразбиращо:

— Ще ни превъзхождат десет към едно.

— Колкото по-многоброен врагът, толкова повече слава — смотолеви Рейт. — Така поне съм чувал…

— В крепостта остават само подбрани воини. — Както винаги, Дженър ѝ рисуваше оптимистична картина. — Ще са предостатъчно, за да удържат стените, докато се върне отец Ярви. Четиристотин Ванстерландци, четиристотин гетландци, сто ковачи, готвачи и слуги. И сто от нашите.

— Имаме толкова воини?

— Имаме пет пъти по толкова, кралице моя, до един готови да умрат за теб. Но смятам да подбера стоте, които ще убият най-много от воините на Върховния крал преди да го направят.

— Благодарна съм за жертвата им — каза Скара — наистина. Но ти не е нужно да си един от тях. Вече направи повече от достатъчно за мен и…

Синия Дженър изсумтя пренебрежително:

— О, аз оставам. Не можеш ме помръдна оттук. Обещах на екипажа ми, че ги чака огромна отплата, когато победиш Върховния крал. Що за глупак ще изглеждам, ако не удържа на обещанието си? Ти обаче трябва да тръгваш.

Сега беше ред на Скара да отмине думите му с пренебрежение.

— Как мога да очаквам от другите да рискуват живота си за мен, ако аз самата не съм готова да направя същото?

— Кралице моя — каза майка Ауд. — Кръвта ти е по-скъпа за Тровенланд от…

— Аз съм кралица и това тук е моята крепост. Единственият, който може да ми заповядва, е Върховния крал, но тъй като се обърнах на открит бунт срещу него, нямаш късмет, майко Ауд. Оставам и точка по въпроса.

— Тогава аз също оставам — въздъхна майка Ауд. — Мястото на лечителя е при ранените. Мястото на пастора е до кралицата.

Скара изпита такъв пристъп на благодарност, че почти се просълзи. Ако можеше да избира, това далеч не бяха съветниците, които би избрала, но сега не бе готова да се раздели с тях за нищо на света.

— Боговете ми отнеха дядо ми. — Скара постави една ръка през раменете на Синия Дженър, другата през тези на майка Ауд и ги прегърна силно. — Но ми дадоха две могъщи колони, на които да се опра.

Майка Ауд сведе поглед и смръщи чело:

— Аз съм малко закръглена за колона.

— Но ме крепиш подобаващо. Сега вървете. — Скара ги побутна към крепостта. — Подберете ги тези сто воини от Тровенланд, които ще сритат най-здраво в топките Яркия Йълинг.

— Ще ги подберем, кралице моя. — Синия Дженър се усмихна широко. — И ще ги обуем в най-тежките ботуши, които намерим.

Той си тръгна и Скара остана насаме с Рейт на поляната пред стените на крепостта. Птиците продължиха да чуруликат. Лекият ветрец довяваше виковете на копачите в рова и шумолеше в тревата. Скара не се обърна. Харесваше ѝ обаче да знае, че той е там, зад едното ѝ рамо.

— Ти също може да си вървиш — каза тя. — Ако искаш.

— Казах, че ще умра за теб. Не се шегувах.

Тогава Скара извърна глава и със задоволство отбеляза предишната напереност в походката му. Беше отново безстрашен и опасен, безразличен към това какво мислят останалите. Скара се усмихна.

— Не бързай да го правиш. Все още имам нужда от някой, с когото да плаша посетителите си.

— Няма да ми е никакъв проблем. — Той отвърна на усмивката ѝ. Широка, свирепа, гладна усмивка. И достатъчно продължителна, че да е просто случайност. Достатъчно настоятелна, че да върне добре познатата нервна тръпка по кожата ѝ.

Една малка част от нея искаше да последва примера на Гудрун. Да захвърли всякакво благоприличие и да се изтъркаля в сламата с конярчето. Пък било то и само от любопитство.

Но останалата част от нея, значително по-голямата част, се изсмя на подобна мисъл. Та тя не е романтичка. Не може да си го позволи. Тя е кралица. И е обречена на Гром-гил-Горм, Трошача на мечове. Съдбата на цяла страна лежи на раменете ѝ. Въпреки всичкото проклинане на, оплакване от и бунтарство срещу майка Кайър, Скара никога не забрави дълга си.

Затова, вместо да се вкопчи в Рейт като удавник за сламка, вместо да мечтае за това как целува устните му така, все едно в тях се крие тайната на живота, Скара придаде сериозно изражение на лицето си и се обърна към кулата на Гудрун.

— Означава много за мен — каза тя. — Това, че оставаш да се биеш за мен.

— Нищо работа. — Слънцето се скри зад облак и скъпоценните камъни по стръковете трева се превърнаха в капки дъжд. — Всеки добър убиец има нужда от някого, за когото да убива.

Хилядата

Сориорн беше великолепен стрелец и представляваше величествена гледка, когато се изправи в цял ръст на фона на залязващото слънце — поставил крак на една от бойниците на кулата на Гудрун, извил назад гръб, опънал до край тетивата на лъка и с обляно в светлина от горящия връх на стрелата лице.

— Запали го — каза Горм.

Очите на хилядата подбрани воини от Тровенланд, Ванстерланд и Гетланд проследиха светлата следа в притъмняващото небе, която остави стрелата. Тя описа мощна дъга и се заби в борда на кораба на Яркия Йълинг. Чу се тихо „уомф“, когато пламъкът на стрелата докосна южняшкото масло, с което беше облято дървото и по него плъзнаха сини езици. В следващия момент целият кораб бе погълнат от огромно огнено кълбо. Рейт почти усети топлината по лицето си, въпреки разстоянието до бойниците на кулата.

Извърна очи настрани и видя топлите жълти отблясъци на огъня по усмивката на Скара. Идеята беше нейна. В края на краищата корабът е сърцето и душата на един воин.

Падна много труд. Първо, докато го извадят от водата, после, докато го поставят на отрязани стволове на дървета и го изтъркалят върху тях по цялата дължина на рампата от пристана до вътрешния двор на крепостта. Рейт още го болеше гърба от бутането, а ръцете му бяха прежулени от теглене на въжето. Скара подари позлатения ветропоказател от кораба на Синия Дженър, крал Горм взе сребърните куки от такелажа, за да ги претопи и направи чаши, а крал Удил получи пурпурните платна, които изпрати обратно в Торлби, за да спести на жените тъкане. Наложи се да свалят мачтата, за да влезе кораба в тунела на портите. На няколко пъти се заклещи вътре, красивите дърворезби по бордовете бяха надрани, но накрая успяха да го изкарат навън.

Рейт се надяваше Яркия Йълинг да оцени всичкия този труд, хвърлен по приветстването му в Бейлова крепост. Но с или без него, защитниците на крепостта се насладиха подобаващо на гледката на горящия кораб. Мъжете викаха, смяха се, крещяха обиди по съгледвачите на Йълинг, които гледаха спокойно от седлата си. Но радостта им беше краткотрайна.

Армията на баба Вексен започна да пристига.

Трамбоваха по пътя от север в стегнати колони желязна змия от воини, на чело на която се издигаше гордо символът на Върховния крал. Тук-там над главите им се поклащаше слънцето със седем лъча — символ на Единствен бог. Знамената на стотиците прославени воини висяха на коловете си — вечерта беше тиха, пълно безветрие. Колоната се проточи през опустошеното село, по цялата дължина на пътя, чак докъдето стига погледът.

— Кога ще свършат? — Рейт чу Скара да прошепва. Беше поставила една ръка пред гърдите си и въртеше нервно гривната над лакътя на другата.

— Надявах се съгледвачите ни да са объркали бройката им — промърмори Синия Дженър.

— Объркали са я — изръмжа Рейт. — Не са ги доброили.

Подигравателните усмивки на мъжете по стената се бяха сменили с мрачни такива. Челата се сбърчиха, когато колоната се раздели на две и като водите на порой около камък, потече покрай стените. Постепенно воините от Ниските земи, Ингълфолд и Ютмарк обкръжиха Бейлова крепост, от скалистия нос на изток до скалистия нос на запад.

Не крещяха предизвикателно, нямаше нужда, броят им говореше достатъчно красноречиво.

— Майка Война разтваря криле над Бейлова крепост — прошепна майка Ауд.

След воините заприиждаха каруци, цяла върволица от натоварени до пръсване с провизии каруци. А след тях се стичаше безбройна тълпа от народ, цели семейства, с роби и слуги, търговци, свещеници, спекуланти, копачи и пастири, подкарали пред себе си мучащи и блеещи стада, толкова много, че пред тях бледнееше и най-големият пазар, който Рейт някога бе виждал.

— Цял град, потеглил на поход — промърмори той.

Започваше да се стъмва и тилът на армията на Върховния крал се превърна в бавно течаща река от мъждукащи светлинки на факли. Това бяха диваци. Вместо знамена, носеха вдигнати на високи колове плетеници от кости, осветени от пламтящи огньове. Голите им гърди бяха нашарени от белези и наклепани с боя.

— Шенд — каза Рейт.

— Но те не са ли заклети врагове на Върховния крал? — попита Скара с изтънял от тревога глас.

Майка Ауд стисна мрачно устни:

— Явно баба Вексен е намерила начин да ги обърне срещу нас.

— Чувал съм, че ядат живи пленниците си — промърмори някой.

Синия Дженър го изгледа намръщено:

— Гледай да не те пленят, тогава.

Рейт намести изпотена длан на дръжката на щита си и извърна поглед към пристанището, все още пълно с кораби, готови да откарат обратно към дома хилядата защитници на крепостта, в случай че решиха да се оттеглят…

Той прехапа език и задъвка, докато не усети соления вкус на кръв в устата си. Обърна се отново към събиращата се пред стените войска. Никога досега не беше изпитвал страх от предстоящ бой. Може би защото досега шансовете винаги бяха на негова страна. Или пък защото беше изгубил мястото, семейството си и всякаква надежда да се върне отново при тях.

Хората казваха, че най-много трябва да те е страх от онези, които нямат какво да губят. Не беше очаквал обаче, че те ще се страхуват повече от всички и от всичко.

— Вижте. — Скара посочи към воините на Върховния крал. От предните редици беше излязъл човек и вървеше към стените. Крачеше наперено, с небрежната походка на човек, отиващ на гости на приятел, а не към вражеска крепост. Когато доближи горящия кораб, лъскавата ризница на високия воин улови светлината на огъня и сякаш сама запламтя. Дългата му коса се вееше на вятъра. Беше млад, а лицето му бе красиво и неестествено миловидно. Не носеше щит, лявата му ръка бе облегната небрежно на дръжката на меча на кръста му.

— Яркия Йълинг — изръмжа Дженър и оголи колкото зъби му бяха останали.

Йълинг продължи невъзмутимо напред, вече напълно в обхвата на лъковете, после спря, усмихна се приветливо на защитниците по бойниците на стената и се провикна високо и ясно:

— Ако позволите, дали крал Удил е там горе?

Да чуят, че дрезгавият глас на Удил е все така невъзмутим — за него бе все едно дали се изправя пред един, или десет хиляди противници — беше голямо успокоение за всички на стената.

— Ти ли си човекът, когото наричат Яркия Йълинг?

Йълинг сви театрално рамене:

— Все някой трябва да е.

— Онзи, който убил петдесет мъже в битката за Форнхолт? — извика Горм от върха на кулата на Гудрун.

— Не знам. Бях зает да убивам, нямах време да броя.

— Онзи, който отсякъл статуята на носа на кораба на Конмер с един удар на меча си? — попита Удил.

— А, всичко е китката — отвърна Йълинг.

— Онзи, който уби крал Фин и беззащитния му пастор? — изкрещя Скара.

— Същият — продължи да се усмихва Йълинг. — Нищо работа, трябваше да видите какво направих преди малко с вечерята си. — Той потупа доволно корема си. — На това му казвам аз истинско клане!

— По-дребен си отколкото очаквах — каза Горм.

— А ти си по-голям, отколкото смеех да се надявам, че ще си. — Йълинг завъртя замислено един кичур дълга коса около показалеца си. — Дангалаците издават такъв силен трясък, когато ги поваля. Смаян съм да видя Железния крал и Трошача на мечове затворени в тази крепост като свине в кочина. Бях убеден, че ще ме пресрещнете, за да изпробвате уменията си срещу моите, мъж срещу мъж, стомана срещу стомана.

— Търпение, имай търпение. — Горм се облегна на лакти на една от бойниците и провеси небрежно надолу ръце. — Нека първо се опознаем, пък после ще те убия.

Удил кимна в съгласие:

— Добрата вражда, както и доброто приятелство, узряват с времето. Човек не подхваща история откъм края ѝ.

Йълинг се ухили до уши:

— В такъв случай няма да си давам зор с бързане и когато му дойде времето, ще ви убия един по един. Ще е срамота да лишаваме странстващите певци от възможността за подобна славна песен.

Горм въздъхна дълбоко:

— Певците винаги намират за какво да пеят.

— Къде е Трън Бату? — Йълинг занаднича в рова, сякаш очакваше да я открие на дъното му. — Убивал съм жени, естествено, но не и такива с нейната слава.

— Не се притеснявай, тя ще ти се представи съвсем скоро — отвърна Удил.

— Убеден съм. Такава е съдбата на силния воин. Един ден пътят му се пресича с този на някой още по-силен. Едновременно благословия и проклятие.

Удил кимна отново:

— Смърт чака всички ни.

— Точно така! — Йълинг разпери широко ръце и разкърши пръсти. — Откога копнея за прегръдката на господарката ми, но досега не съм срещал достатъчно умел воин, който да ме изпрати в нея. — Той се обърна към горящия кораб. — Изгорили сте кораба ми?

— Добрият домакин предоставя място край огъня за гостите си — провикна се Горм и на бойниците се разрази буря от подигравателен смях. Рейт също се засмя, въпреки че му костваше геройски усилия.

Но Йълинг остана невъзмутим и просто сви рамене:

— Жалко за прахосничеството му. Беше хубав кораб.

— Имаме повече кораби, отколкото ни трябват — изръмжа Горм. — След като пленихме твоите.

— И толкова малко хора, че да ги управлявате — отвърна Йълинг и попари смеха на защитниците. Той въздъхна дълбоко. — Лично издялах статуята на носа. Но, както винаги съм казвал, каквото изгоряло, изгоряло, не можеш го върна обратно.

Скара се вкопчи в бойницата пред себе си:

— Ти изгори половин Тровенланд без причина!

— А ти ще да си младата Скара, кралица на малкото недоизгорено. — Йълинг нацупи устни и присви очи нагоре. — Наречи ме злодей, кралице моя, вини ме за всички сполетели те беди, щом така искаш, но аз не съм нарушил клетвата си. Изгореното от мен е за благородна кауза. Да те накарам да коленичиш пред Върховния крал, разбира се… от друга страна, обичам огъня, толкова е красив.

— Нужен е само миг, за да изгориш нещо градено цял човешки живот!

— И точно в това е красотата. Така или иначе, скоро ще коленичите пред Върховния крал.

— Никога — изкрещя Скара.

Йълинг размаха пръст към стената:

— Всички така казват. Докато не им прережеш сухожилията на коленете. Тогава, имайте ми доверие, падат скоропостижно.

— Просто думи, кралице моя — каза Синия Дженър и дръпна внимателно Скара от бойницата. Но ако думите наистина бяха оръжия, според Рейт Йълинг определено спечели първия дуел.

— Просто ще стоиш там и ще плямпаш, значи? — Горм разпери ръце и се прозя превзето. — Или ще си размърдаш задника и ще се пробваш на стените? Дори дребосъците падат със силен трясък, когато ги хвърля от толкова високо и аз нямам търпение да се поразкърша.

— Ммм, добър въпрос! — Йълинг погледна към притъмнялото небе, после към воините си, които обкръжаваха Бейлова крепост във все по-гъст обръч от наточена стомана. — Раздвоен съм по въпроса… да хвърлим монета и оставим Смърт да реши, а, кралице Скара?

Пребледнялото лице на Скара потрепна и тя се вкопчи в ръката на Дженър.

— Ези, идваме при вас, тура, оставаме където сме! — Йълинг хвърли монетата високо над главата си и тя се запремята във въздуха, проблясвайки в оранжево от светлината на горящия кораб. Остави я да падне на земята, постави ръце на хълбоците си и затърси с очи в тревата.

— Е? — извика Горм. — Ези или тура?

Йълинг избухна в смях.

— Нямам представа, търкулна се някъде! Стават такива неща, а, Трошачо на мечове?

— Ъхъ — изръмжа сърдито Горм. — Стават такива неща.

— Знаеш ли какво, да оставим тази работа за утре. Нещо ми подсказва, че на сутринта ще сте още тук!

Предводителят на армията на Върховния крал се обърна и, все така усмихнат, тръгна с небрежна походка към редиците си. Воините му започнаха да побиват заострени колове в земята, далеч извън обхвата на лъковете на защитниците.

Скоро крепостта бе обкръжена от обръч от насочени навътре шипове.

Забраненият град

Ничие трескаво въображение, ничий кошмар, ничий умопомрачен разум не беше в състояние да опише действителността на Строком.

„Южен вятър“ пълзеше по гладката повърхност на огромен воден кръг. Потайно море, обкръжено от острови, някои просто стърчаща от водата канара, други чезнещи в далечината земни маси, гъсто обрасли с постройки. Имаше разкъсани кубове и пречупени кули, ронещи се, тънки като криви пръсти колони от елфически камък и много, все още блещукащо, елфическо стъкло. Множество постройки бяха наполовина под тъмната вода. И хиляди, стотици хиляди зеещи прозорци, надвиснали заплашително над Кол, който не можеше да проумее колко ли елфи бяха живели и умрели в тази колосална руина.

— Впечатляваща гледка — промърмори отец Ярви и според Кол това беше най-дръзкото омаловажаване на действителността, изричано някога.

Наоколо цареше гробна тишина. В небето не кръжаха птици. Нямаше блещукащи риби, изскочили над повърхността на водата в оставената от кораба диря. Чуваха се само скърцането на греблата и шепотът на екипажа, мълвящ молитви. Калени в гребане и битки мъже, объркваха ритъма и оплитаха гребла. Бяха прекалено заети да зяпат наоколо с изписана на лицата смесица от смайване и ужас. Кол не се съмняваше, че и на неговото лице има подобно изражение, ако не и по-силно.

Боговете му бяха свидетели, никога не бе претендирал, че е смелчага. Но очевидно страхливостта можеше да те вкара в още по-големи неприятности и от смелостта.

— Тя-която-изпява-вятъра е разгневена — прошепна майка Скаер, вдигнала очи към изтерзаното небе — гигантски спирали от посинени облаци, морави кълба от кървавочервено и черно, без нито една звезда. Толкова облаци и така ниско надвиснали, сякаш на път да смажат целия свят.

— Тук вятърът е просто вятър. — Скифър свали от врата си плетеницата от свещени знаци, талисмани и зъби против уроки, които никога не сваляше от шията си и ги захвърли настрана. — Тук богове няма.

За Кол перспективата от разгневени богове винаги бе за предпочитане от тази на никакви богове.

— Какво имаш предвид? — попита той.

Скифър се изправи и застана на носа, разпери широко ръце и вятърът повдигна парцаливото ѝ наметало. Заприлича на някаква чудата птица, разперила криле, издялана от умопобъркан дърводелец статуя на носа на кораб, показваща пътя към сигурна гибел.

— Това е Строком! — изкрещя пронизително тя. — Най-величествената елфическа руина! Спестете си молитвите, защото тук дори боговете не смеят да пристъпят!

— Не мисля, че това е много окуражително за мъжете — изръмжа отец Ярви.

Екипажът вдигна като един глава към нея и неколцина така свряха глави между раменете си сякаш се надяваха да ги заровят завинаги там. Бяха до един корави воини, но никоя битка, никакви трудности или загуба на другари по оръжие, можеха да подготвят човек за подобно изпитание.

— Не ни е мястото тук — изръмжа един възрастен гребец с кривогледо око.

— Това място е прокълнато — додаде друг. — Всеки, осмелил се да стъпи тук, се разболява и умира.

Отец Ярви застана между тях и Скифър, спокоен и непринуден, като човек до собственото си огнище.

— Загребване по загребване, приятели мои! Разбирам страховете ви, но те са напразни! А сандъците с пари, които ще получите при завръщането ни от кралица Лейтлин, от друга страна ще са пълни до пръсване. Елфите не съществуват от хиляди години, а и имаме Търсачката на реликви, която ще ни води по безопасни пътища сред руините. Няма опасност. Доверете ми се. Водил ли съм ви някога по грешен път? — Мрачните пророкувания на екипажа преминаха в просто сърдито недоволство, но дори и обещанието за богатство при завръщането им не успя да докара и една-единствена усмивка.

— Там! — Скифър посочи към едно полегнало на една страна стълбище, чийто край чезнеше под водата. Стъпалата бяха огромни, сякаш издялани за краката на великани. — Свали ни на брега там.

Рълф изкомандва за забавяне на темпото, натисна с цялата си тежест руля, извърна плавно кораба и килът изстърга тихо в камък под водата.

— Как така водата е така спокойна? — чу го да си мърмори под носа Кол.

— Защото тук всичко е мъртво — отвърна Скифър и скочи на брега. — Дори водата.

Отец Ярви постави ръка на парапета на борда, но майка Скаер го сграбчи за китката:

— Все още не е късно да се откажем от тази лудост. Една стъпка на тази прокълната земя и ще нарушим най-светия закон на Събора.

Ярви отскубна ръка от пръстите ѝ:

— Всеки закон, който не се извива под напорите на бурята, е обречен да бъде пречупен. — Той скочи през борда и се озова на стъпалата.

Кол пое дълбоко дъх и го последва. Изпита огромно облекчение, когато не бе поразен от гръм в мига, в който ботушите му докоснаха камъка. Всъщност оказа се земя като всяка друга. Отпред, в дълбоките, сумрачни „долини“ в подножието на гигантските като планини постройки, нищо не помръдваше, освен тук-там някоя разхлабена и увиснала метална плоча или въже, които се поклащаха едва под нестихващите пориви на вятъра.

— Няма мъх — каза той, коленичейки до ръба на камъка над водата. — Нито водорасли или полипи.

— Нищо не вирее по тези земи, освен сънища — отвърна Скифър, бръкна под наметалото си и извади нещо. Беше странно на вид шишенце и когато го отвори и изсипа съдържанието му, в розовата ѝ длан лежаха пет мънички предмета. Приличаха на бобени зърна, с една бяла и една червена половина и когато се надвеси и взря по-отблизо, Кол видя по тях избледнели букви. Елфически букви, безсъмнено, и той понечи да начертае светия знак на гърдите си, когато си спомни, че боговете нямаше да го чуят тук, затова се примири просто с ръка на майчините теглилки на гърдите му под ризата. Не му донесе кой знае каква утеха.

— Всеки трябва да изяде по едно зърно — каза Скифър, килна назад глава, хвърли едно в устата си и преглътна.

Майка Скаер заби поглед в шепата ѝ и лицето ѝ се изкриви от ненавист:

— И какво, ако откажа?

Скифър сви рамене:

— Не знам, никога не проявих чак такава глупост да противореча на изричните инструкции на учителя ми винаги да изяждам по едно зърно преди да тръгна из елфически руини.

— Може да е отрова.

Скифър се доближи до нея:

— Ако исках да те убия, щях просто да ти прережа гърлото и да те изхвърля в прегръдките на майка Море. Имай ми доверие, няколкократно се замислях да го направя. А може би отровата е навсякъде около нас и това е единственият лек срещу нея?

Отец Ярви грабна едно зърно от шепата на Скифър и го глътна.

— Спрете да мрънкате и изяжте по едно зърно — каза той, отправил поглед във вътрешността на сушата. — Избрахме пътя си и сега той се вие пред нас. Рълф, гледай мъжете да са спокойни, докато ни няма.

Възрастният кормчия свърши да привързва въжето на носа на кораба за една канара и глътна своето зърно.

— Като казваш „спокойни“, май искаш прекалено много от мен.

— Тогава просто гледай да са тук. — Скифър тикна шепа с последното зърно в лицето на Кол. — Надявам се да сме се върнали до пет дни.

— Пет дни тук? — Кол застина със зърното пред отворената си уста.

— Ако извадим късмет. Тези руини продължават с мили във вътрешността на сушата и пътищата из тях не са лесни за откриване.

— А ти откъде ги знаеш? — попита майка Скаер.

Скифър килна глава на една страна:

— Откъде човек знае каквото и да било? Като слуша онези, които са го видели или правили преди него. Като следва стъпките им. И после, когато му дойде времето, тръгва по свой път.

Устните на Скаер се извиха презрително:

— Има ли нещо друго в теб, вещице, освен дим и загадки?

— Може би, когато му дойде времето, ще ти покажа друго. Няма от какво да се страхувате. Освен от Смърт, естествено. — Скифър се доближи до майка Скаер и прошепна в ухото ѝ. — Но нима тя не наднича през рамото ти всеки ден и всеки час?

Зърното се запъна леко в гърлото на Кол, но когато успя да го преглътне, то не остави вкус и не го накара да се почувства различно. Очевидно не беше лек за болка, вина и ужасяващо предчувствие за обреченост.

— Ами останалите от екипажа? — прошепна той и извърна поглед към кораба.

Скифър сви рамене:

— Само пет зърна имам. — Тя се обърна и тръгна към руините, последвана от двамата пастори.

Богове, как му се искаше да бе останал с Рин. Мислите за всичко, което обичаше в нея, го обляха като вълна. Осъзна, че по-скоро би посрещнал лице в лице десет армии на Върховния крал до Рин, отколкото да тръгне из зловещата тишина на прокълнатите руини на Строком.

Но, както казваше Бранд, с пожелания от пазара нищо няма да купиш.

Кол нарами вързопа с вещите си и тръгна след останалите.

Рани

Мъжете лежаха по пода. Пъхтяха и стенеха, гърчеха се. Молеха за помощ и шепнешком викаха майките си. Проклинаха през стиснати зъби, кривяха от болка лица, крещяха. И кървяха.

Богове, колко кръв има в човешкото тяло. Скара не можеше да повярва колко много.

В ъгъла стоеше молитвоплетец, редеше монотонно молби към Той-който-шие-раната, махаше с ръка и разпръскваше сладникавия дим от купа с тлееща дървесна кора. Въпреки усилията му, вонята беше задушаваща — пот, пикня и всички останали течности от човешкото тяло. Скара беше поставила ръка на лицето си, запушила носа си, устата, дори очите си.

Майка Ауд беше нисичка жена, но в този момент се извисяваше над всички останали, беше в стихията си — огромна и непоклатима като статуя. Не толкова розова и мъхеста праскова, колкото солидното дърво с могъщи корени, на което е расла. Челото ѝ беше сбърчено, беше стиснала зъби, с кичури коса, залепнали за потното ѝ лице, с навити ръкави и омазани до лактите силни ръце. Мъжът, над когото беше надвесена в момента, изви рязко гръб, когато пръстите ѝ докоснаха раната на бедрото му и започна да се мята и пищи.

— Някой да го държи! — изръмжа майка Ауд. Рин се промуши покрай Скара, сграбчи мъжа за китките и го натисна върху масата. Майка Ауд извади една кокалена игла от разпуснатия си кок, стисна я в зъби, вдяна конеца и започна да шие. Мъжът пръхтеше, крещеше с пълно гърло, от устата му полетяха пръски слюнка.

Скара си спомни как майка Кайър изреждаше всички органи на тялото, описваше ролята им и закрилящите ги богове. „Една принцеса трябва да знае как е устроен човек“, казваше тя. Но това да знаеш, че човек е пълен с вътрешности, не означава, че няма да загубиш дар слово само при вида им.

— Дойдоха със стълби — каза Синия Дженър. — Смело, не се щадяха. Не им завидях. Явно Яркия Йълинг е обещал сребърни гривни на всеки, изкатерил стената.

— Малцина успяха — каза Рейт.

Скара изгледа рояка мухи над купчина окървавени превръзки.

— Но достатъчно да направят всичко това.

— Кое, това ли? — Не знаеше как Дженър успя да се изсмее в момент като този. — Трябваше да видиш ние на тях какво им направихме! Ако това е най-страшното, което ни чака до завръщането на отец Ярви, ще сме големи късметлии. — Скара се досети какво изражение бе придобило лицето ѝ, защото той спря на мига. — Е… не и тези момчета тук, предполагам…

— Просто ни изпитваха. — Бледите бузи на Рейт бяха покрити с драскотини и тя не искаше да узнава как се беше сдобил с тях. — Проверяваха къде сме силни и къде не.

— Е, издържахме проверката — отвърна Дженър. — Този път. Но сега по-добре да се връщаме на стените, кралице моя. Яркия Йълинг не е от онези, които се отказват при първата несполука.

В този момент донесоха друг мъж и го тръшнаха на масата на майка Ауд. Тя изми ръце в купата с трижди благословена и порозовяла от кръв вода. Беше едър гетландец, не по-възрастен от Скара. Единствената следа от нараняване беше тъмно петно на ризницата му.

Майка Ауд имаше подрънкващ сноп от малки ножове, окачен на връв около врата ѝ, и тя хвана един и сряза ремъците на ризницата на мъжа. Рин вдигна нагоре ризницата, после дебелата ватена подплата под нея и на корема му се откри тънка цепка. Майка Ауд се наведе над него, стисна я с пръсти и огледа потеклата навън кръв. Мъжът се сгърчи и миловидното му лице потрепери от болка, той отвори широко уста, но от гърлото му се изтръгна само пресипнал стон. Майка Ауд помириса раната, изруга под нос и се изправи.

— Нищо не мога да направя за него. Някой да му изпее молитва.

Скара се облещи. Просто така, жив човек, обречен на смърт. От друга страна, знаеше, че това са неизбежните избори, които очакваха всеки лечител. Те решаваха кой има шанс да живее. И кой е вече просто месо. Майка Ауд беше отминала нататък и Скара насили треперещите си крака да пристъпят към умиращия мъж. Стомахът ѝ се качи в гърлото, но тя хвана ръката му.

— Как се казваш? — попита го.

— Сордаф. — Беше по-скоро въздишка, не дори шепот.

Тя опита да запее молитва към баща Мир, който да го отведе към последен покой. Помнеше как майка Кайър я пя, когато баща ѝ умря, но гърлото ѝ не я послуша и не издаде и звук. Беше чувала, че мъжете умират в битка, но вече нямаше представа какво точно означава това.

Изхвръкналите очи на умиращия бяха приковани в нея. Или в нещо зад нея. В семейството му, може би. В недовършени и недоизказани неща. В тъмнината от другата страна на прага на Последната врата.

— Какво мога да направя? — прошепна тя, стискайки с всичка сила ръката му.

Той опита да каже нещо, но от устата му излезе само гъргорене и по устните му пръснаха капчици кръв.

— Някой да донесе вода! — изпищя Скара.

— Няма нужда, кралице моя. — Рин разтвори с усилие пръстите на Скара и свали ръката ѝ от тази на мъжа. — Той си отиде. — Едва сега Скара осъзна, че пръстите му бяха спрели да стискат нейните.

Тя се изправи.

Виеше ѝ се свят. Цялата гореше, кожата я сърбеше.

Някой крещеше. Пресипнали, нечовешки, дрезгави крясъци, а между тях, бръщолевенето на молитвоплетеца, плямпаше ли плямпаше, молеше за помощ, за милост.

Скара изтича към вратата и почти се просна по очи, изскачайки навън във вътрешния двор на крепостта. Повърна, залитна напред и почти падна в локвата пред краката ѝ, събра полите си в ръце и повърна отново. Изтри с опакото на ръката си проточилата се лига от устата си, изправи се и се облегна разтреперана на стената.

— Добре ли си, кралице моя? — Майка Ауд застана до нея и започна да бърше ръцете си в парцал.

— Винаги съм имала слаб стомах… — Скара се разкашля, задави се и щеше да повърне отново, но стомахът ѝ се оказа празен.

— Все някъде трябва да държим страховете си. Особено ако не можем да си позволим да ги изваждаме на показ. Мисля, че ти криеш своите в стомаха си, кралице моя. — Ауд постави нежно ръка на рамото ѝ. — Добро място за целта, място като всяко друго.

Скара погледна към вратата, откъдето долитаха приглушени стоновете на ранените.

— Аз ли направих това? — прошепна тя.

— Една кралица трябва да взима трудни решения. И да носи последствията с достойнство. Колкото повече бягаш от миналото, толкова по-бързо те застига то. Накрая не ти остава друго, освен да се обърнеш и го посрещнеш лице в лице. Да го сграбчиш в обятията си. Да опиташ да посрещнеш утрешния ден помъдрял от срещата с него. — Пасторът развинти капачката на една манерка и я подаде на Скара. — Воините ти очакват да им служиш за пример. Но не е нужно да се биеш с тях в битката, за да им покажеш, че имаш кураж.

— Не се чувствам като кралица — промърмори Скара. Отпи и примижа с очи, когато алкохолът запари гърлото ѝ. — Чувствам се като страхливец.

— Тогава се преструвай, че си смела. Никой не се ражда готов. Никой никога не е пораснал за ролята си. Постъпвай като велика кралица и ще бъдеш велика кралица, без значение дали се чувстваш такава или не.

Скара се изправи и изпъна рамене:

— Ти си мъдра жена и велик пастор, майко Ауд.

— Не съм нито едното, нито другото. — Пасторът се наведе към нея и запретна ръкави. — Но съм станала много добра в преструвките, че съм. Ще повърнеш ли отново?

Скара поклати глава, сръбна още малко алкохол и подаде манерката на сестра Ауд, която я пое и отпи могъща глътка.

— Чувам, че кръвта на Бейл тече в жилите ми…

— Забрави за кръвта на Бейл. — Ауд стисна ръката ѝ. — Твоята собствена е достатъчно добра.

Скара пое дъх и потрепери, докато издишваше. После последва пастора си обратно в тъмния отвор на вратата.

Да се сдобиеш със съвест

Рейт стоеше на строения от човешка ръка участък от стената до кулата на Гудрун и гледаше към изораната, изпотъпкана и осеяна със стрели земя пред обръча от заострени колове, от който започваха редиците на Върховния крал.

Почти не беше спал. В последно време просто дремеше пред вратата на Скара. Сънуваше непрекъснато онази жена и децата ѝ, после скачаше и се събуждаше, плувнал в студена пот, с ръка на дръжката на кинжала, но наоколо нищо, само тишина.

Пет дни от началото на обсадата. Пет дни подред атакуваха стената. Първо дойдоха със стълби и изплетени от рогозки паравани срещу пороя от стрели и камъни, с който ги засипаха защитниците. Смел опит, бяха наложили на лицата си най-свирепите изражения, мълвяха най-настървени молитви, но бяха отблъснати с лекота. Не успяха да убият много от хилядите на стените, но все пак оставиха празнини в редиците им. Сега всеки защитник на Бейлова крепост беше със зачервени от недоспиване очи и пребледняло от страх лице. Да се изправиш за момент лице в лице със Смърт е едно. Да долавяш ледения ѝ дъх по тила си ден подир ден — съвсем друга работа, повече, отколкото може да понесе човек.

Извън обхвата на лъковете, се издигаха огромни купчини от прясно изкопана земя. Погребалните могили на убитите воини на Върховния крал. И продължаваха да копаят. Рейт чуваше долитащото отдалеч стържене на лопатите и чуруликащото припяване на свещеник, призоваващ на южняшкия език Единствен бог на помощ. Той вдигна глава, притвори очи и се почеса по гушата. Всеки воин трябва да ликува при вида на мъртви врагове, но Рейт не изпитваше радост от гледката.

— Брадата те тормози, а? — Синия Дженър се зададе отнякъде, прозя се и приглади оскъдните кичури коса по главата си, но успя само да ги разроши още повече.

— Сърби. Странно как такива дребни неща успяват да те тормозят насред всичко това.

— Животът е върволица от дребни несгоди, завършваща с Последната врата. Можеш да я обръснеш.

Рейт продължи да чеше с нокти.

— Винаги съм си представял, че ще умра с брада на лицето. И като всичко останало, чакано с нетърпение, и брадата се оказва голямо разочарование.

— Брадата е просто брада. — Дженър се почеса по своята. — Пази ти топло на лицето в снежна буря, от време на време се оплита храна в нея, нищо повече. Знам обаче един, дето си пусна брадата толкова дълга, че успя да се заплете в сбруята на коня му. Животното го влачи през един синор. Счупи си врата и умря.

— Убит от собствената си брада. Срам.

— Мъртвите не изпитват срам.

— Мъртвите не изпитват нищо — каза Рейт. — Няма връщане от Последната врата, нали?

— Може би не. Но винаги оставяме по нещичко от себе си от тази ѝ страна.

— Ъ? — смотолеви Рейт. Нещо в тази перспектива не му харесваше особено.

— Част от духа ни остава в спомените на онези, които са ни познавали. Които са ни обичали, мразили.

Лицето на жената изникна в спомените на Рейт, облято в сълзи, все така ясно, въпреки многото време оттогава. Той размърда пръсти и долови позната болка.

— Онези, дето са ни убили.

— Ъхъ. — Погледът на Дженър беше отправен нанякъде в далечината, към неговите спомени за убити може би. — В техните най-вече. Добре ли си?

— Веднъж си счупих ръката. Така и не се оправи напълно.

— Нищо не се оправя напълно. — Синия Дженър подсмръкна, изхрачи се шумно и изплю храчката през стената. — Виждам, че Трън Бату им е направила посещение през нощта.

— Ъхъ. — През едната страна на лагера на Йълинг минаваше черна бразда и от едва доловимата миризма на изгоряла слама Рейт се досети, че бе докопала фуража за конете. — Явно е било по-болезнено преживяване от моята първа среща с нея.

— Добър приятел да имаш до себе си, това момиче. И много лош враг.[1] — Дженър се изкиска дрезгаво. — Харесах я от самото начало, от първия път, когато я видях по „Непристъпна“.

— Слизал си надолу по „Непристъпна“?

— Три пъти.

— И как е?

— Просто много голяма река.

Рейт гледаше покрай Дженър, към порутената арка на вратата на кулата на Гудрун, от която тъкмо беше излязъл Ракки. Вятърът разроши бялата му коса, когато извърна глава и погледна към копането пред редиците на Йълинг.

Дженър повдигна една посивяла вежда:

— Мога ли да помогна с нещо?

— Някои неща човек трябва да свърши сам. — Рейт потупа възрастния мъж по рамото и тръгна към Ракки.

— Братко.

Ракки не отговори, не извърна очи към него, само едно мускулче на слепоочието му заигра.

— Дали?

— Или си, или просто приличаш ужасно много на мен.

Ракки не се усмихна.

— Трябва да се махнеш оттук.

— Защо? — В момента, в който го каза, долови нечие присъствие, нечие значително присъствие и когато се обърна, видя Трошача на мечове да излиза от вратата, придружен от Сориорн.

— Гледай ти кой е тук? — изчурулика Горм.

Сориорн намести внимателно обкичения си с гранати робски нашийник:

— Това е Рейт — каза той. Открай време беше човек на малкото думи, повечето от които просто обявявайки на всеослушание очевидното.

Горм притвори очи и се заслуша в песента на южняшкия свещеник.

— Има ли по-успокояваща музика за ушите от тази на вражеските молитви за мъртвите?

— Арфа? — каза Рейт. — Аз харесвам звука на арфата.

Горм отвори очи:

— Наистина ли мислиш, че с шеги ще поправиш онова, което разби на парчета?

— Няма нищо лошо в шегите, кралю мой. Искам да те поздравя за скорошния ти годеж. — Като се замисли, всеки друг годеж би го зарадвал повече от този. — Скара ще е кралица, за която ще ни завижда цял свят, освен това ще ни донесе Тровенланд като зестра…

— Кралска награда — отвърна Горм и описа дъга към обкръжилата ги армия на Върховния крал. — Но преди да я получа, ме чака малка задача — да победя Върховния крал. Твоето предателство ме принуди да заложа всичко на плана на отец Ярви, вместо просто да се договоря за мир с баба Вексен, както бяхме решили с майка Скаер.

Рейт извърна поглед към Ракки, но не срещна очите му, те бяха приковани във върха на ботушите му.

— Не мислех, че…

— Аз не гледам кучета, за да мислят. Отглеждам ги, за да ми се подчиняват. Не ми е притрябвало псе, което не идва, когато му подсвирна. Псе, което не хапе онзи, към когото съм го насъскал. За такова противно създание няма място в домакинството ми. Предупредих те, че видях у теб останало зрънце милост. Предупредих те, че то ще те смаже. И ето, че се оказах прав. — Горм поклати огорчено глава, докато се обръщаше да си върви. — Всички онези надъхани момчета, готови да убиват, а аз да избера теб.

— Разочароващо — отбеляза Сориорн, дари Рейт с подигравателна усмивка и последва господаря си по пътеката на стената.

Рейт замълча. Доскоро нямаше друг, от когото да се възхищава така, както от Гром-гил-Горм. Възхищаваше се на силата му. На безпощадността му. Мечтаеше да е точно като него.

— Не мога да повярвам, че някога се възхищавах от това копеле.

— Ето ти една разлика между теб и мен — каза Ракки. — Аз винаги съм го мразел. А ето и друга, аз знам, че все още се нуждая от него. Какъв е твоят план сега?

— Не бих казал, че имам план. — Рейт изгледа навъсено брат си. — Не е лесно да убиеш някой, който не ти е направил нищо лошо.

— Никой не е казал, че е лесно.

— Е, при всички положения е по-лесно, ако няма да си ти този, който ще убива. Не ти ли се струва, че винаги ти си този, който иска нещо трудно за вършене — повиши глас Рейт, но се овладя. Успя и да не стисне гневно юмруци. — А аз съм този, който трябва да го свърши!

— Е, дотук беше, вече не можеш да ми помогнеш с нищо, нали? — Ракки стрелна пръст към тронната зала на Бейлова крепост. — След като избра малката кучка пред своите хора…

— Не говори така за нея! — кресна Рейт и стисна юмруци. — Избрах единствено да не я убия!

— И виж докъде ни докара. Лош момент избра да се сдобиеш със съвест. — Ракки се обърна отново към погребалните могили. — Ще се моля за теб, братко.

— Пфу. Онези хорица по границата, мисля и те се молеха здраво, когато ги навестихме посред нощ. Мисля, че се молеха с всички сили.

— Е, и?

— Молитвите не ги спасиха от мен, нали? Защо твоите да ме спасят от някое друго копеле? — Рейт се обърна и тръгна обратно покрай стената към Синия Дженър.

— Проблем? — попита възрастният воин.

— Цяла камара.

— Семейството е семейство. Мисля, че на брат ти ще му дойде умът в главата и един ден ще ти прости.

— На него може. Но не мисля, че Трошача на мечове ще е в милостиво настроение.

— Не го виждам като много милостив.

— Приключих с него. — Рейт се изплю през стената. — Приключих и със себе си, с това, което бях.

— Не ти харесваше ли?

— Харесваше ми, много, навремето. Сега ми се струва, че съм бил много, ама много проклето копеле. — Лицето на жената не му даваше мира и той сведе очи и заби поглед в древния камък под краката си. — Как знае човек кое е редно и кое не?

Дженър изду бузи и изпъхтя:

— През половината си живот съм вършил грешни неща. Останалата половина съм прекарал в опити да върша най-малко грешните неща. От време на време съм вършил каквото е редно, но всеки път по случайност.

— И ти си може би най-свестният човек, когото познавам.

Веждите на Синия Дженър подскочиха от изненада:

— Благодаря ти за комплимента, но ми е жал за теб.

— И на мен също, старче. И на мен също. — Рейт се загледа в мъничките човешки фигури из лагера на Яркия Йълинг. Изпълзяваха от постелите, събираха се край огньовете, чоплеха из храната и може би някъде там един старец и един младок гледаха нагоре и си бърбореха за глупости. — Скоро ще тръгнат отново, мисля си аз.

— Ъхъ. И това ме тревожи.

— Никога няма да успеят да се прехвърлят през тези стени със стълби. Никога.

— Няма. И Яркия Йълинг със сигурност го знае. Защо тогава хвърля толкова зор и си пилее силите?

— Да ни държи под напрежение. Да ни опъва нервите. Обсада е, все пак, нали така? Все някак трябва да влезе.

— Да, но ще го направи по начин, който ще му гарантира лъскава слава. — Дженър кимна към прясно изкопаните могили. — След битка копаеш ли такива могили за всеки убит?

— Ние горим повечето на общи клади, но тези почитатели на Единствен бог имат странни обичаи.

— Хубаво, но защо така близо до стените? Пълководецът обикновено крие загубите си от противника. Не ги навира в очите му, дори и да не му костват много.

Рейт протегна ръка и зачопли цепката на ухото си:

— Досещам се, че имаш обяснение за това, прав ли съм?

— А виждам, че вече започваш да ме опознаваш и да ми се възхищаваш. — Дженър вирна брадичка и се почеса по шията. — В един момент ми хрумна, че Яркия Йълинг заповядва всичките тия обречени на провал атаки само за да има кого да заравя след края на битката.

— Какво?

— Почита Смърт, нали така? И има колкото искаш войска.

— Защо да жертваш мъже, само за да ги заравяш в земята?

— За да си мислим ние, че това прави. Но аз не съм убеден, че Яркия Йълинг копае по цели нощи на една стрела разстояние от най-слабото ни място на стената просто за да заравя мъртвите си.

Рейт го зяпна за момент, после зяпна кафявите купчини пръст и изведнъж по гърба му премина ледена тръпка.

— Копаят под стената.

Прах

За момче, тъкмо започващо да мисли за себе си като за мъж, Кол беше пътувал и видял не един голям град. Суровият Вулсгард на пролет, обширният Калийв през лятото, величественият Скекенхаус с елфическите му стени и красивият Йейлтофт, преди да изгори. Пропътува дългия път по „Божествена“, премина през Прохода в планините, после през необятните степи, за да зяпа с отворена уста и се диви на чудесата на Първия сред градовете, най-великото човешко селище, строено някога.

Но пред елфическите руини на Строком те до един бледнееха. Вървеше след Скифър и двамата пастори по пътища от черен камък, по-широки от градския площад на Торлби. На места те влизаха под земята в кънтящи от ехото на стъпките им тунели. На други се прехвърляха над земята, накачурени един връз друг, стъпили на могъщи каменни колони. Сливаха се в гигантски плетеници под натъжения поглед на стотиците ослепели стъклени очи на високите постройки около тях. Вървяха в пълно мълчание, всеки налегнат от собствени тревоги. За света, за познати и приятели у дома, за самите себе си. Тук нищо не живееше. Нито стръкче трева, нито една птица в небето, нито една буболечка на земята. Само тишина и бавно разложение. Докъдето им стигаше погледът, миля подир миля, невъзможните постижения на миналото се сриваха на прах.

— Как ли е изглеждало това място, докато елфите още са живеели тук? — прошепна Кол.

— Невъобразимо по размерите си, по светлините и шума си — отвърна Скифър, без да извръща назад глава, — по организирания си хаос и трескава надпревара. Стихнали завинаги преди хиляди години.

Тя протегна пръсти и ги провлачи по една изкривена метална греда, вдигна ги пред очите си и огледа сивия прахоляк по тях, после го близна и разтърка между палец и показалец. Накрая сведе глава и се вторачи в напукания, набъбнал на места камък под краката ѝ.

— Какво виждаш? — попита я Кол.

Скифър повдигна една изгорена вежда:

— Само прах. Тук други поличби няма, защото няма бъдеще, което да гадаеш по тях, освен това на прахта.

От високите покриви на две постройки се беше откъснала метална змия и лежеше, огъната напряко на пътя отдолу.

— Елфите са се мислили за прекалено могъщи — продължи Скифър, докато я прескачаха. — По-могъщи от Бог. Решили, че могат да съградят всичко с ръцете си, по техен велик план. И вижте сега докъде ги е довела глупостта им! Без значение колко велико или славно е творението, времето накрая побеждава и го превръща в прах. Без значение колко силна е думата, колко могъща мисълта или колко непоклатим законът, накрая всичко се връща към хаоса.

Скифър вирна глава, изплю се напред и плюнката ѝ описа висока дъга и плесна върху покрит с ръжда метал.

— Крал Удил казва, че стоманата е отговорът. Аз казвам, че взорът му е къс. Последният отговор на всеки въпрос е прахта. Така е било и така ще бъде.

Кол въздъхна дълбоко:

— Самото веселие си ти, а?

Насеченият смях на Скифър раздра тишината, отекна и заподскача по мъртвите лица на постройките и Кол се сепна стреснато. Така странно прозвуча смехът ѝ на това място. Почти се притесни, че с него нанася обида на обитателите на града, въпреки че тях ги нямаше от хилядолетия.

Старата жена го плесна по рамото и продължи да върви след отец Ярви и майка Скаер.

— Зависи какво намираш за смешно, момче.

Започна да притъмнява. Те продължиха напред, между такива високи постройки, че улицата между тях приличаше на тъмен каньон. Дори и в руини, кулите пробождаха небето — безкрайни плоскости от блестящо елфическо стъкло, все още непокътнато, блещукащо в светлините на залязващото слънце, розово, оранжево и лилаво. От прекършените им покриви стърчаха като тръните на магарешки бодил усукани метални греди.

Видът им извика Трън в мислите на Кол и той промърмори под нос молитва за нея, въпреки че боговете не можеха да го чуят тук. Когато Бранд умря сякаш нещо в нея умря също. Може би никой не излиза от война напълно цял и жив.

Пътят отпред беше изровен и пропаднал на места, задръстен с големи неща от огънат метал. Някога са били боядисани, но сега боята им беше избледняла и се люпеше. Имаше и мачти, железни мачти, високи колкото десет мъже, овързани в плетеници от стоманени въжета, които прехвърляха пътя и висяха от сградите като паяжините на гигантски паяци. Елфическите букви бяха навсякъде, по метални плочи над пътищата, по огънати плочи на високи колове, по гордо провесени над всеки счупен прозорец или врата знамена.

Кол зяпаше един ярък надпис по цялата ширина на една от сградите. Последната му буква се беше откачила и висеше унило на единия си край.

— Всичкото това писмо — промърмори той и разтри изтръпналия си от зяпане нагоре врат.

— Елфите не са поверили писмото само в ръцете на избрани и посветени — отвърна Скифър. — Разпространили са го навред, като горски пожар. И раздухвали жадните му огньове.

— И до един са изгорели в него — промърмори майка Скаер. — Станали са на пепел.

Кол продължаваше да мига на парцали пред огромния надпис:

— Разбираш ли какво казва?

— Може и да знам отделните символи. Може би дори цели думи. Но светът, за който говорят те, отдавна не съществува. Кой може да извлече смисъл от думите им сега?

Минаха покрай разбит на парчета прозорец, по чиито рамки все още стърчаха остри като кинжали парчета стъкло и вътре Кол видя жена, жена, която се усмихваше и гледаше право в него.

Изненадата му беше такава, че дори не успя да извика, просто закова на място и се вкопчи в блъсналата се в гърба му Скифър. Започна да сочи трескаво към призрачната фигура в прозореца със зяпнала от ужас уста.

— Тя нищо няма да ти направи, момче.

Едва сега Кол видя, че това всъщност беше картина. Изключително прецизно изрисувана, макар и избледняла и лекьосана на места. Жената беше вдигнала ръка и показваше гордо китката си, на която имаше златна елфическа гривна. И се усмихваше, усмихваше се така, сякаш носенето на гривната ѝ доставяше огромно удоволствие. Беше висока, слаба и облечена в странни дрехи, но определено беше жена.

— Елфите… промърмори Кол, — те… като нас ли са изглеждали?

— Ужасно много и в същото време, ужасно различни. — Отец Ярви и майка Скаер застанаха до Скифър и се загледаха в избледнелия образ, обвит в мъглата на миналото. — Били са много по-мъдри, далеч по-многобройни и могъщи от нас. Но точно като нас, колкото повече растяла мощта им, толкова повече жадували за още. Също като хората, елфите имали празнини в душите, които не могли да запълнят с нищо. Всичко това… — Скифър разпери широко ръце пред величествените руини и вятърът понесе парцаливото ѝ наметало. — Всичко това не ги е заситило. Били са също като нас завистливи, безпощадни и амбициозни. И също толкова алчни. — Тя протегна една дълга ръка и опъна показалец към лицето на жената от картината. — Алчността им ги е погубила. Чуваш ли, отец Ярви?

— Чувам — отвърна той, нарами вързопа с вещите си и продължи напред. — Но съм дошъл за елфически оръжия, не за уроци.

Майка Скаер смръщи чело и прокара пръсти по колекцията си от древни елфически гривни по ръцете:

— А аз мисля, че имаш нужда да ги чуеш — промърмори тя.

— А после какво? — провикна се Кол.

Отец Ярви не отвърна веднага. После спря и се обърна към Кол:

— Ще използваме оръжията срещу Яркия Йълинг. Ще прекосим протоците и ще отидем в Скекенхаус. Ще намерим Върховния крал и баба Вексен. — Тонът му придоби смъртоносна острота. — И аз ще изпълня слънчевата си и лунна клетва. Ще отмъстя на убийците на баща ми.

Кол преглътна тежко:

— Имах предвид след това?

Пасторът се вторачи в чирака си и свъси вежди.

— Тази река ще прекосим, когато стигнем бреговете ѝ, Кол. — И той се обърна и тръгна напред.

Просто така, все едно не се беше замислял по въпроса. Но Кол знаеше, че отец Ярви не е човек, който оставя полето на бъдещето незасято със семената на плановете му.

Богове, права ли беше Скифър? Хората същите като елфите ли са? Малки човешки крака в гигантски елфически стъпки, но по същия път? Замисли се как ли щеше да изглежда Торлби един ден, превърнат в руина. Хората от Гетланд, изгорели до пепел, а след тях само прах и тишина. И може би парче от покритата с дърворезба мачта в двора на Цитаделата — призрачно ехо, което ще озадачи други посетители от далечното бъдеще.

Кол хвърли последен поглед към щастливото лице на мъртвата от хиляди години жена и понечи да последва останалите, когато зърна проблясък на метал сред натрошеното стъкло. Оказа се златна гривна, точно като тази на ръката на жената от картината. Кол стрелна ръка, сграбчи я и я пъхна в джоба си.

Съмняваше се, че жената ще страда от загубата ѝ.

В недрата на баща Земя

— Ще бъде опасно — каза Скара с мрачно изражение на лицето.

Подходящ момент Рейт да изпъчи геройски гърди. В край на краищата доскоро беше нескончаем фонтан от геройски хвалби. „Надявам се да е, опасностите ги ям за закуска, за враговете ни, може би!“ Но сега успя единствено да смотолеви „Ъхъ. Но трябва да спрем тунела преди да е стигнал до стената.“

Нямаше нужда да казва повече. Всички знаеха какво е заложено на карта.

Всичко.

Рейт огледа доброволците. Лицата им, металните кантове на щитовете им и остриетата на оръжията им бяха намазани със сажди, за да не ги издадат с блясъка си в тъмното. Две дузини от най-бързите гетландци, две дузини от най-свирепите ванстерландци и той.

Крал Удил и крал Горм теглиха чоп на кого се пада честта да ги предвожда и Трошача на мечове спечели. И сега стоеше и се усмихваше, докато чакаха да стане време за тръгване. Наслаждаваше се на всеки момент, поглъщаше жадно всеки дъх, сякаш нощта ухаеше на цветя. В този мъж нямаше никакъв страх, нито капка, Рейт не можеше да му го отрече. Но ако навремето виждаше в това смелост, сега виждаше единствено лудост.

— Никой няма да те вини, ако размислиш и останеш — каза Скара.

— Освен мен. — Беше ли възможност всъщност да се вини повече? Рейт срещна за миг погледа на брат си преди той да извърне решително почернено със сажди лице. Отчаяно се стараеше да докаже, че и той е корав като брат си, въпреки че и двамата знаеха, че не е. — Пък и трябва да пазя гърба на брат ми.

— Дори ако той не иска помощта ти?

— Особено тогава.

Ракки щеше да носи една от големите глинени делви с течния огън на отец Ярви, а Сориорн другата. Рейт си спомни как пламъците погълнаха палубите на корабите на Върховния крал, как горящи мъже скачаха във водата. Куражът му отнесе здрав удар при мисълта, че трябваше да изсипят съдържанието на тези делви по земята, да мажат с него дървени греди и после да ги запалят. Зачуди се колко такива още ще може да издържи преди да се срине. Някога нищо не го плашеше. Или пък просто се бе преструвал, че нищо не го плашеше?

Богове, как искаше само да тръгват вече.

— Чакането е най-тежката част — промърмори той.

— По-тежка, отколкото ако те наръгат, ако се изгориш, или земята те затрупа в тунела?

Рейт преглътна тежко:

— Не. Тези ще болят повече.

— Не се тревожи за мен, кралице моя. — Горм приближи с наперена походка, пъхнал палци в широкия си колан, както винаги убеден, че всичко се върти около него. Крале, какво да ги правиш. Огромното им самомнение ги издигаше до това, което бяха и същевременно им костваше падението. — Майка Война е положила дъха си върху мен още в люлката — занарежда той така изтърканата история. — Предречено е, че не се е родил още на този свят мъжът, който ще ме убие.

Скара повдигна учудено вежда:

— А какво ще кажеш за огромна камара земя, която може да се срине на главата ти?

— О, баща Земя ме е създал прекалено голям, че да се побера в малката дупка на Йълинг. Други ще пълзят в недрата на земята, аз ще пазя отвън. Но човек трябва да се радва на рисковете.

Скара не даваше вид на доволна от тях, по-скоро изглеждаше готова да повърне.

— Защо? — попита тя.

— Без Смърт войната би била такова скучно занимание. — Горм свали тежката верига от врата си и я подаде на Скара. — Ще ми окажеш ли честа да я пазиш до завръщането ми? Не искам дрънченето ѝ да достигне до ушите на Смърт.

Докато собственикът ѝ се отдалечаваше, Скара се вторачи в преметнатата през ръцете ѝ верига от топки от дръжките на мечове. Златото, среброто и скъпоценните камъни сияеха със светлината на факлите.

— Всяка една от тези е мъртъв воин, значи — промърмори тя, пребледняла, все едно гледаше лицата им, а не просто парчета от оръжията им. — Дузини мъртви воини.

— Без да броим онези, които са имали други оръжия вместо мечове. И онези, които не са имали никакви.

Някога Рейт поглеждаше тази верига и гърдите му се изпълваха с гордост, че служи на воина, на когото принадлежи. Мечтаеше дори един ден да изкове своя верига. Замисли се, колко ли дълга би била сега веригата му, ако беше започнал да я събира и от мисълта му се догади.

— Не съм избирала това — каза Скара.

Богове, колко красива беше. Сякаш от нея струеше светлина и колкото по-тъмно ставаше, толкова по-ярко сияеше тя. Рейт се замисли, при това не за пръв път, какво ли щеше да е, ако двамата с нея не бяха хората, които са, ако се бяха срещнали на друго място, в друго време. Ако тя не беше кралица, а той убиец. Но човек не избира такива неща, човек е каквото е.

— Кой би го избрал? — изграчи Рейт.

— Време е. — Горм отхапа няколко трохи от последния комат и го подаде на друг, преди да промуши огромното си телосложение през тясната врата.

Преди да го последват, мъжете един по един отхапаха от хляба, със сигурност тревожни от мисълта, дали наистина това нямаше да е последната хапка, която слагаха в уста. Рейт застана най-отзад на колоната, отхапа огромна хапка, смачка в юмрук остатъка от хляба и го хвърли през рамо — дар за децата на майка Война, враните. Не вярваше в късмета, но знаеше, че тази вечер щяха да имат нужда от всичкия късмет на света.

Тръгна по тъмния, кънтящ от ехото на тежкото дишане на мъжете, тунел под елфическата стена. Беше същият, по който бяха влезли в крепостта само преди няколко седмици. Тогава Рейт препуска по него с изгарящи от опиянение гърди, никакъв страх, никакво колебание. Синия Дженър стоеше до дебелата една педя врата, пропускаше мъжете покрай себе си и ги пляскаше по гърбовете на излизане.

— Върни се жив — изсъска той на Рейт. — Само това е от значение. — И той избута Рейт навън и спусна трите резета на вратата зад гърба му.

Майка Море беше изпратила воал от мъгла над земята и Рейт ѝ благодари. Този ѝ дар утрояваше шансовете му да преживее нощта. Отляво, огньовете на лагера на Яркия Йълинг бяха просто жълти петна в сумрака в далечината. Отдясно, Бейлова крепост представляваше тъмна, неразличима чернилка.

Не носеха ризници, за да тичат по-бързо. Препускаха приведени ниско над земята, черни като въглен призрачни видения, бързи и тихи като сенки. Точиларското колело на опасността бе изострило сетивата на Рейт до краен предел. Всеки стон или по-тежка стъпка му се струваха оглушителни като удари на тъпан. Носът му се изпълни с миризмата на влага, примесена с тази на дима от огньовете в далечината.

Един по един мъжете се шмугнаха в рова пред стената и нагазиха в калта на дъното му. Рейт се спъна в нещо и когато погледна в краката си, установи, че беше труп. Ровът беше пълен с трупове, бяха навсякъде, неприбрани, неизгорени, непогребани, оплетени в една обща маса с натрошените останки от стълби, щитове и хвърлени от защитниците на стената камъни.

Видя Горм да извръща глава към Сориорн и на устните му да грейва огромна усмивка, когато прошепна в ухото му:

— Добра жътва за майка Война.

Последният комат беше оставил солен вкус в устата на Рейт и той се изплю на земята. Започнаха да се катерят по склона на рова. Изкачилите се първи се обръщаха и подаваха ръка на останалите, които съскаха ругатни под нос, хлъзгаха се и мачкаха пръстта с ботуши, превръщайки я скоропостижно в лепкава кал.

Продължиха напред през обраслото със стрели поле, реколтата от провалилите се атаки на Яркия Йълинг. Беше така гъсто набодено със стрели, че приличаше на брулените от вятъра и обрасли с трънлив пущинак хълмове на Ванстерланд. Оставяйки крепостта зад гърбовете си, Рейт чу викове в далечината и звън на стомана. Крал Удил беше повел хората си във внезапно нападение през крепостните порти, в опит да отклони вниманието на Йълинг от тунела.

В мъглата затанцуваха сенки, бялата пелена се заизвива в причудливи форми от притичващите през нея мъже. Змии, виеха се, оплитаха се една в друга и пак се разделяха. Вълчи лица. Човешки лица. Лицата на хората, които беше убил, крещяха безмълвно за мъст. Рейт ги разпръсна с щита си, но те се събраха отново в мъглата. Каза си, че мъртвите са минало и нищо повече, но знаеше, че Дженър е прав. Част от духа им оставаше у тези, които са ги познавали, обичали, мразели. Но най-вече у онези, които ги бяха убили.

Заострените колове изплуваха от мътилката отпред и Рейт се извърна настрани и се шмугна между два, после клекна и напрегна очи в тъмното.

Видя погребалните могили отпред, или по-скоро, купчините прясна пръст от изкопания в земята тунел. Покрай ръбовете им се процеждаше светлина. Горм посочи натам с меча си и мъжете се разделиха на две и тръгнаха да обикалят най-близката могила. Не продумаха и дума. Нямаше нужда от думи. Всеки знаеше задачата си.

До огъня седяха двама мъже. Точно както Рейт и Ракки някога. Единият държеше колан и работеше по него с игла, а другият седеше увит в одеяло и се взираше в тъмното по посока на шума от нападението на Удил. Обърна се и видя втурналия се към него Рейт.

— Какво…

Стрелата на Сориорн се заби безшумно в устата му. Другият скочи на крака с колана в ръце. Почерненото острие на меча на Горм изсъска и главата на мъжа се търкулна в тревата.

Рейт прескочи строполяващото се тяло и скочи в изкопа между две купчини пръст, клекна до тъмния вход на тунела, осветен от забити от двете му страни факли.

— Напред! — изсъска Горм и мъжете се разпръснаха и оформиха полукръг около входа на тунела. Ракки прошепна молитва към Тя-която-осветява-пътя и нарамил глинената делва, изчезна в недрата на баща Земя. Сориорн се вмъкна след него и Рейт направи същото.

Вътре беше тъмно. Виждаха се само бледите очертания на кривите греди, с които беше подпрян тавана, чиито ръбове от време на време докосваха косата на Рейт. Той не разбираше от прокопаването на шахти, но дори за него не беше тайна, че този тунел беше прокопан набързо. Докато напредваше по него, приковал поглед в превития гръб на Сориорн отпред, от тавана се стичаха струйки пръст.

— Богове — прошепна той. — Това ще се срине и без наша помощ.

Беше горещо и ставаше все по-горещо. Челото му плувна в пот, дрехите му залепнаха по кожата му. Рейт пъхна дръжката на секирата в халката на колана си и измъкна кинжал. Ако се стигнеше до бой, в тесния тунел секирата му щеше да е безполезна. Щеше да е близък бой, тяло в тяло, с дъха на врага по лицето ти.

Влетяха в овална галерия, осветена от мъждукащ газен фенер. Отъпканият под беше осеян с нахвърляни безразборно кирки, лопати и ръчни колички. Таванът беше подпрян на плетеница от дървени греди. Още греди бяха натрупани в единия край на галерията. Два тъмни тунела тръгваха от галерията, безсъмнено в посока към кулата на Гудрун. Рейт отиде до един и надникна в тъмния отвор.

Стори ли му се, или чу стържене на лопата в пръст. Копаеше ли някой на другия край? Ракки вече беше свалил запушалката на делвата си и плискаше течния огън по всичко дървено.

— Внимавай с пламъка! — изсъска Рейт на Сориорн, който блъсна с рамо газения фенер и го разлюля на куката, на която висеше. — Една грешка и с нас е свършено.

— Дадено — прошепна пресипнало знаменосецът на Горм, наведе гърлото на делвата си, стиснато в сгъвката на лакътя му, и запуши с другата си ръка носа и устата си. Богове, как вонеше само, задушливата миризма ги задави на мига. Рейт залитна към другия тунел, избърса насълзените си очи с опакото на ръката, вдигна поглед и видя двама мъже да го зяпат озадачени. Единият държеше лопата в ръце, другият кирка. Бяха голи до кръста и омазани с мръсотия.

— Вие ли сте новите копачи? — попита единият и хвърли неразбиращ поглед на щита в ръката на Рейт.

Добрият воин не се замисля много. Не много преди битката, не много след нея. По време на боя — хич. И обикновено този, който удареше първи, оставаше последен на крака. Затова Рейт изби кирката на мъжа настрани с щита си и го наръга с кинжала в гърлото. Кръвта му пръсна в тесния тунел.

Другият копач замахна да го удари с лопатата, но Рейт вече беше набрал инерция блъсна се в него и блокира удара с щита си. Изблъска мъжа към стената на тунела и се озова притиснат в него, почти опрял нос в неговия, ако изплезеше език, щеше да го докосне. Заби кинжала под ръба на щита си, извади го и замахна отново, блъскаше яростно, с всичка сила, а мъжът хъркаше при всеки удар и така, докато Рейт не отстъпи назад и не го остави да се свлече на земята. Той се тръшна по задник и стисна с две ръце разпрания си корем. Кръвта му беше навсякъде, по щита на Рейт, по кинжала, по ръката му.

Ракки беше заковал на място и го зяпаше с отворена уста. Винаги правеше това, когато Рейт се захванеше с работа, но сега не му беше времето да го споменава.

— Приключвай вече! — Рейт се завтече към тунела, по който бяха дошли с надеждата да глътне малко чист въздух. Започваше да му се завива свят от миризмата. Чу шум от бой отвън. — По-бързо!

Ракки наведе отново гърлото на делвата и задавен от миризмата, продължи да полива дървените подпори, земята около тях. Сориорн хвърли своята делва на земята и южняшкото масло продължи да се излива от гърлото ѝ. Той се шмугна покрай Рейт в тунела. Шумът от викове на другия му край се усили.

— Богове! — чу Рейт задавения вик на Ракки и извърна рязко глава.

Единият от копачите залиташе между подпорите с облещени очи, стиснал с ръка разпрания си корем с една ръка. С другата сграбчи Ракки и изръмжа в лицето му, опръсквайки го с червена слюнка.

По всички правила на битката той трябваше да е минал през Последната врата. Но Смърт е капризна господарка и играе само по нейните правила. Само тя решава на кого да остави още няколко мига живот.

Ракки изпусна делвата, тя се разби в една от подпорите и оплиска с масло и него и теглещия го ранен копач.

Рейт направи крачка напред, с отворена от изненада уста, но беше прекалено далеч да направи каквото и да било.

Двамата се блъснаха в една от подпорите, Ракки замахна с юмрук и лакътят му събори газения фенер.

Стана толкова бързо и същевременно така бавно. Фенерът сякаш пада цяла вечност. Пламъкът му се отпечата като ярко петно в очите на зяпналия безпомощно до тунела Рейт. Той чу собствения си дъх да секва. Видя пламъкът на фенера да докосва напоената с масло земя. Ракки се обърна и Рейт зърна за миг лицето му. Очите му бяха облещени от ужас.

Рейт се свлече рязко на колене и се прикри зад щита си. Какво друго му оставаше да направи?

В тунела стана светло като ден.

Изцяло твоя заслуга

Безсъмнено всяка жена би се просълзила от радост и облекчение при вида на годеника ѝ, завръщащ се жив и здрав от битка, но очите на Скара останаха сухи, когато огромната фигура на Трошача на мечове се появи пред малката порта.

До металния кант на огромния му щит стърчеше пречупена стрела, но по него самия нямаше и драскотина. Той извади стрелата и се заоглежда за някой, на когото да подаде щита и когато не откри такъв, свъси вежди.

— Хъ — изсумтя той и го подпря на стената.

Скара насили усмивка на лицето си:

— Радвам се, че се върна, кралю мой — каза тя. Вътрешно ѝ се искаше да посрещне друг.

— Право да ти кажа, кралице Скара, аз също се радвам, че се върнах. Битката в тъмното не ми носи голяма радост. Въпреки това, срутихме тунела им.

— Слава на боговете. А сега какво?

Той се усмихна и зъбите му се откроиха бели на фона на покритото му със сажди лице.

— Сега ще трябва да копаят друг.

Мъжете започнаха да се връщат в крепостта. До един изтощени. Неколцина ранени. Майка Ауд се завтече да се погрижи за тях. Рин клекна до нея и започна да разрязва окървавената дреха на един от мъжете, за да открие раната отдолу.

— Къде е Рейт?

— Беше с брат си в тунела, когато маслото пламна. — Един роб донесе купа с вода и Горм започна да отмива саждите от лицето си.

Скара усети гърлото ѝ да се свива на топка.

— Мъртъв ли е? — успя да изрече накрая.

Горм кимна:

— Научих го как да се бие, как да убива и как да умре. И той направи и трите.

— Само първите две — каза Скара. От обзелото я облекчение ѝ се зави свят.

Рейт се появи в тъмното. Беше преметнал една ръка през рамото на Синия Дженър и влачеше едва крака. Косата му беше сплъстена от мръсотия, а стиснатите му зъби окървавени.

— Хм. — Горм повдигна озадачено вежди. — Винаги е бил по-коравият от двама им.

Скара се завтече към него и го подхвана за лакътя. Ръкавът на ризата му беше разпран, опърлен и странно защо, покрит с мехури. В този момент, за неин ужас, Скара осъзна, че това не беше ръкав, беше кожата му.

— Богове, ръката ти! Майко Ауд!

Рейт сякаш не беше и забелязал ръката си.

— Ракки е мъртъв — прошепна той.

Един роб донесе на Горм паница пълна с месо, прясно от шиша. Приликата между него и ръката на Рейт, когато майка Ауд повдигна изгореното платно на ръкава, беше поразителна и стомахът на Скара се обърна.

Но дали Трошача на мечове изпитваше страх или не, той определено не го криеше в стомаха си като Скара.

— Боят винаги ми дава страхотен апетит — обяви той с пълна уста и лъснали от мазнина устни. — Всичко на всичко, майка Война бе на наша страна.

— Ами Ракки? — озъби се Рейт и майка Ауд изсъска сърдито, когато той измъкна наполовина бинтованата си ръка от ръцете ѝ.

— Ще го помня с добро. За разлика от други, той ми беше верен докрай.

Скара видя сухожилията по ръката на Рейт да се опъват, когато юмрукът му се сви около дръжката на секирата му и побърза да застане пред него.

— Веригата ти, кралю мой. — Повдигането на цялото това количество от метал от мечовете на мъртви мъже се оказа предизвикателство и ръцете ѝ се разтрепериха.

Горм се наведе и пъхна глава в нея и Скара осъзна, че никога не беше била така близо до него като сега. Ръцете ѝ бяха на тила му, почти в неловка прегръдка. Той миришеше на мокра животинска кожа, точно като кучетата, които гледаше дядо ѝ.

— Издължила се е с годините — каза Горм докато се изправяше.

От толкова близо изглеждаше още по-огромен. Главата на Скара едва стигаше ключиците му. Щеше ли да се налага да носи столче със себе си, за да целуне съпруга си? В друго време щеше да се смее с глас на такава перспектива. Но сега не ѝ беше до смях.

— За мен беше чест да я пазя до завръщането ти. — Скара отчаяно искаше да се дръпне от него, но знаеше, че не може, затова спусна бавно ръце и намести на гърдите му лъскавата, зловеща колекция от спомени от мъртъвци.

— Когато се оженим, ще отрежа една част от нея и ще ти направя твоя верига.

Тя замига на парцали и по гърба ѝ полазиха ледени тръпки. Ще бъде вързана за него завинаги, с верига от мечовете на мъртви мъже.

— Не съм заслужила такава привилегия — изграчи Скара.

— О, без престорена скромност, моля! Само едната половина от войната се води с мечове и ти, кралице моя, водиш другата със завидни умения и кураж. — Той се усмихваше, докато се обръщаше да си върви. — Стотици мъртви ще са изцяло твоя заслуга.

Скара подскочи и се събуди. Сграбчи кожената завивка и напрегна слух.

Нищо. Тишина.

В последно време почти не спеше. Воините на Яркия Йълинг нападаха по два-три пъти на нощ.

Опитаха да влязат с плуване в пристанището, смели мъже, да рискуват във вълните в тъмното. Но стражите на стената ги засипаха със стрели и сега телата им се полюшваха на повърхността на водата, оплетени във веригата.

Опитаха с таран през портите — ствол на повалено дърво, с обкован в желязо връх. Неколцина смелчаци държаха щитове над главите на онези, които го носеха. Вдигнаха достатъчно шум, че да събудят и мъртвите. Но освен няколко драскотини по портите, от усилията им нямаше ефект.

Обстрелваха крепостта със запалени стрели — стотици падащи звезди над стената. Повечето паднаха върху каменните покриви на постройките във вътрешния двор. Но неколцина попаднаха на сламени покриви. Гърлото на Скара още я болеше от кашляне в дима, гласът ѝ още беше пресипнал от крещене да поливат вода по покривите, ръцете ѝ тръпнеха от вадене на кофи от кладенеца. Конюшнята, в която за пръв път оседла пони като дете, изгоря напълно, но успяха да спрат огънят да не тръгне по останалите постройки.

И след като го потушиха, тя се изправи на стената, цялата омазана в сажди, но горда от успеха и крещя с пълно гърло „благодаря за стрелите!“ към редиците на Върховния крал.

С огън, по вода, под стените и над тях — нищо не помогна. Бейлова крепост беше най-здравата крепост в земите около Разбито море. Защитниците ѝ бяха подбрани воини от три войнолюбиви кралства. Яркия Йълинг изгуби двайсет от своите за всеки убит защитник на крепостта.

При все това подкрепленията му не спираха да прииждат. Всяка сутрин майка Слънце изгряваше над повече воини от Ютмарк, Ингълфолд и Ниските земи. И повече диви, набодени с кости и омазани с боя шенд. Повече кораби пристигаха пред пристанището и правеха невъзможно пристигането на каквато и да е помощ за защитниците по вода. Духът на мъжете в крепостта засега бе що-годе висок, благодарение на малките победи, но числата не заблуждаваха никого. Килерът на майка Ауд преливаше от ранени. Вече два пъти изпращаха пълни с мъртъвци лодки, които запалваха от разстояние със стрели в морето.

Скара имаше чувството, че издигаха пясъчни диги, за да спрат прилива. Първата вълна ще спреш с лекота. Дори първите десет. Но накрая приливът винаги надделява.

Стомахът ѝ се обърна и гърлото ѝ се напълни с горчилка, но тя устоя и не повърна. Свали крака от постелята, сграбчи глава в шепи и изръмжа продължително.

Та тя е кралица. Кръвта ѝ струва повече от злато. Трябва да скрие страха и покаже, че има остър ум. Не може да държи меч, затова трябва да води останалата част от войната както може, при това по-добре от Йълинг. По-добре и от отец Ярви и майка Скаер. Сега на нея разчитаха хора. Хора, оставили живота и бъдещето си в нейни ръце. Беше хваната в обсада от надеждите, нуждите и очакванията както на живите, така и на мъртвите. Имаше чувството, че се провира в лабиринт от тръни и шипове. Дузини мнения и препоръки я чакаха да ги вземе под внимание, стотици уроци искаха да бъдат научени, хиляди порядъчни неща чакаха да бъдат свършени, а за хиляди други, неподобаващи на кралица, дори не трябваше да си помисля…

Погледът ѝ се плъзна към вратата. От другата ѝ страна спеше Рейт. Или лежеше буден.

Не знаеше какво изпитва към него. Но знаеше, че не беше изпитвала такова нещо към никой друг. Спомни си ледения шок, който я обзе, когато го помисли за мъртъв. И горещата вълна на облекчение, която я обля, когато го видя да се връща жив. Искрите, които прескачаха, когато се срещаха очите им. Силата, която изпитваше, когато той беше до нея. Главата ѝ казваше, че той не е за нея, че в никакъв случай не е за нея, по никакъв начин.

Но всичко останало по тялото ѝ казваше обратното.

Тя стана от леглото. Сърцето ѝ биеше лудо, докато босите ѝ крака шляпаха по студения камък на пода към вратата. Хвърли тревожен поглед към стаичката, в която спеше робинята ѝ. Тя ще има достатъчно ум в главата, да не се бърка в работите на господарката си.

Ръката ѝ застина на педя разстояние от дръжката. Върховете на пръстите я засърбяха.

Брат му е мъртъв. Каза си, че той се нуждае от нея сега, но знаеше, че тя е тази, която се нуждаеше от него. Нуждаеше се да забрави дълга си. Към страната си. Към народа ѝ. Имаше нужда на направи нещо само за себе си. Трябваше да узнае какво е усещането от това да бъде целувана, прегръщана, желана от някой, когото е избрала сама. Преди да е прекалено късно.

Майка Кайър щеше да ѝ оскубе косата, ако я беше хванала само да мисли за такива неща. Но майка Кайър мина през Последната врата. Сега, през нощта, с дращеща по крепостните стени Смърт, благоприличието не ѝ се струваше така важно.

Прехапала устни, Скара плъзна резето с треперещи от вълнение пръсти.

Бавно, много внимателно, тя открехна вратата.

Никакъв любовник

След като всичко свърши, Рейт остана със затворени очи. Дишаше тежко. Искаше просто да прегърне някого и да бъде прегърнат, нищо повече. Плъзна превързаната си ръка по голия ѝ гръб и я притисна към себе си.

Ракки беше мъртъв.

Мисълта не му излизаше от главата. Все още виждаше лицето му, миг преди огънят да избухне и земята да се срине.

Тя го целуна. Не точно набързо, но нещо му подсказа, че беше целувка за довиждане и той се надигна, за да удължи целувката колкото може повече. Не беше получил кой знае колко целувки в живота си. И може би няма да има шанс да навакса. Колко време беше пропилял напразно. Сега всеки пропуснат момент му причиняваше болка. Тя постави ръка на гърдите му и го побутна внимателно. Коства му доста усилие да се дръпне от нея.

Успя да потисне пъшкането, докато притиснал ръка в ребрата си, се надигана от сламената постеля. Цялата половина на тялото му изгаряше от болка. Гледа тъмния ѝ силует, очертан на фона на завесата, докато се обличаше. Оскъдната светлина му позволи да зърне и част от тялото ѝ. Стегнатите мускули на гърба ѝ, вените на глезена ѝ, извивката на челюстта ѝ, когато се обърна с гръб към него. Не виждаше изражението на лицето ѝ, не знаеше дали се усмихва или е намръщена.

Ракки е мъртъв.

Сведе поглед към превързаната си ръка. За момент беше забравил болката, но сега тя се завръщаше, дважди по-силна. Лицето му се изкриви в болезнена гримаса, когато я докосна. Пред очите му изникна отново лицето на брат му, така подобно и така различно от неговото. Като двете статуи на кораб, едната на носа, другата на кърмата, гледащи винаги в противоположни посоки. Само дето сега беше останала само една и корабът се носеше по водата без рул и гребла, без курс, който да следва.

Тя седна до него.

— Боли ли?

— Сякаш още гори. — Той размърда пръсти и усети огъня, чак до лакътя си.

— Мога ли да направя нещо за теб?

— Не, никой не може.

Останаха за момент така, седнали един до друг, нейната ръка върху неговата. Беше силна, ръката ѝ, и същевременно нежна.

— Не може да останеш. Съжалявам.

— Знам.

Събра пръснатите си по пода дрехи, но докато ги обличаше, започна да плаче. Не разбра как стана. В един момент се бореше да закопчае с изгорената си ръка колана, изведнъж очите му се напълниха със сълзи и в следващия раменете му се тресяха.

За пръв плачеше така. Никога през живота си не бе плакал както сега. Колко бой беше видял, колко загуби бе понесъл, колко пропаднали надежди, но Ракки винаги бе до него.

А сега Ракки беше мъртъв.

Веднъж започнал да плаче, не можеше да спре. Пробит яз не се запушва, докато потопът все още шурти през стената. Така става, когато си толкова корав. Веднъж разпукаш ли се, няма поправяне.

Тя хвана главата му, извърна я към нея и притисна лицето му в рамото си.

— Шшш — прошепна в ухото му, докато се поклащаше леко напред-назад. — Шшш.

— Брат ми беше цялото ми семейство — прошепна той.

— Знам — отвърна тя. — Моят също.

— Става ли по-леко с времето?

— Може би. Капка по капка.

Тя хвана колана му, провря напуканата кожа през надраната катарама, докато той стоеше, провесил безпомощно ръце. Не си беше представял, че един ден жена ще пристяга колана му, но установи, че му харесва. Никой не се беше грижил за него по какъвто и да е начин. Освен Ракки, може би.

Но Ракки е мъртъв.

Когато тя вдигна глава, лицето ѝ беше обляно в сълзи и той посегна да ги изтрие, колкото можа по-нежно. Но явно в тези груби, криви, изподрани и покрити с рани пръсти нямаше нежност. Не мислеше, че ръцете му стават за нещо друго, освен за убиване. Ракки винаги му казваше, че не е никакъв любовник. Но Рейт не се отказа.

— Дори не знам името ти.

— Рин. Сега по-добре тръгвай. — Тя дръпна завесата, с която беше преградена тясната ниша, в която беше постелята ѝ.

Той закуца нагоре по стълбите на ковачницата, подпрял ръка на стената. Мина покрай купола на пещта, в която три жени печаха хляб, покрай събралата се гладна тълпа от мъже, чакащи с паници в ръце. Премина куцайки през обляния в сребърното сияние на баща Луна вътрешен двор на крепостта. Покрай изгорялата конюшня. Изгоряла като него.

Чу някой да се смее и извърна рязко глава натам, аха да се усмихне. Гласът на Ракки, със сигурност.

Но Ракки е мъртъв.

Сгуши се в дрехите си, докато куцаше покрай мъртвия пън на отсеченото дърво. Нощта не беше студена, но той трепереше. Сякаш протритите му дрехи бяха внезапно изтънели. Или протритата му кожа.

Изкачи високите стъпала. Стъпките му стържеха в тъмното на дългия коридор, покрай тесните прозорци, гледащи към сребристата повърхност на майка Море. Мърдаха светлинки по нея. Фенерите на корабите на Яркия Йълинг. Пазеха пред пристанището никой да не дойде на помощ на Бейлова крепост.

Изпъшка като престарял старец, докато лягаше бавно пред вратата на Скара. Всичко го болеше. Придърпа на коленете си старото одеяло, отпусна глава на древния, хладен елфически камък. Удобствата никога не го бяха интересували. Ракки мечтаеше за прислужници и красиви гоблени по стените.

Но Ракки е мъртъв.

— Къде беше?

Обърна се стреснато. Вратата беше открехната и Скара гледаше право в него. Главата ѝ представляваше чорлав облак от буйни къдрици, точно като в деня, когато я видя за пръв път.

— Съжалявам — заекна Рейт и отметна одеялото. Изправи се с пъшкане и застана прав, подпрян на стената.

Изведнъж тя излезе в коридора и го хвана за лакътя.

— Добре ли си?

Той е изпитан в битките воин, оръженосец на Гром-гил-Горм. Убиец, издялан от най-коравия ванстерландски камък. Той не изпитва болка, нито жал. Само дето думите не излязоха от устата му. Беше пребит. Смазан.

— Не — прошепна Рейт.

Вдигна очи от пода и видя, че тя е само по нощница, на светлината на факлата видя очертанията на тялото ѝ под тънкия плат.

Насили се да погледне нагоре, към лицето ѝ, но стана още по-лошо. Имаше нещо в това как го гледаше, жадно, съсредоточено, като вълчица плячката си и изведнъж му стана ужасно горещо. Почти не виждаше друго, освен очите ѝ. Задушаваше се от аромата ѝ. Направи жалък опит да дръпне ръката си, но така само я придърпа още по-близо до себе си. Тя плъзна ръка по наранените му ребра, дръпна го и той изпъшка от рязката болка. Постави другата си ръка на лицето му и го придърпа надолу към нейното.

Целуна го, настървено, впи се в устата му, зъбите ѝ остъргаха сцепената му устна. Рейт отвори очи и видя, че тя го гледа, сякаш искаше да види реакцията му от действията ѝ. Палецът ѝ натисна силно бузата му.

— Мамка му — прошепна той. — Ъ… съжалявам, ъ… кралице моя…

— Не ме наричай така. Не сега. — Тя плъзна длан на тила му, стисна го, потри носа си от едната страна на неговия, после от другата, целуна го отново и отново и отново. Главата му се замая сякаш беше пиян.

— Ела с мен — прошепна тя и дъхът ѝ опари бузата му. Тя го дръпна към вратата, почти го завлече след себе си и той едва не се спъна в още омотаното около краката му одеяло.

Ракки винаги му повтаряше, че не е никакъв любовник. Какво ли щеше да каже, ако го видеше сега…

Ракки е мъртъв.

Рейт закова на прага.

— Трябва да ти кажа нещо… — Че току-що плака в постелята на друга? Че не може така, защото тя е сгодена за Гром-гил-Горм? Че почти я уби преди няколко дни с отровата, която още носеше в джоба си? — Всъщност, няколко неща…

— По-късно.

— По-късно може да е прекалено късно…

Тя го сграбчи за предницата на ризата и го притегли към себе си и Рейт осъзна, че е безпомощен, безжизнен като парцалена кукла в ръцете ѝ. Те беше много по-силна, отколкото изглеждаше. Или пък той беше по-слаб, отколкото си мислеше.

— Омръзна ми от говорене — изсъска тя. — До гуша ми дойде от благоприличие. Утре може да сме мъртви. Сега ела с мен.

Утре може да сме мъртви. Ако Ракки имаше един последен урок за него, щеше да каже точно това. Пък и човек рядко печели битка, която иска да изгуби. И той зарови пръсти в меката ѝ коса и я целуна. Хапеше устните ѝ. Усети езика ѝ в устата си и изведнъж нищо повече не беше от значение. Той беше тук, тя също, в тъмното. Майка Скаер, Трошача на мечове, Рин, дори Ракки изглеждаха далеч, далеч оттук.

Тя срита одеялото му настрани, издърпа го след себе си през прага и залости вратата.

Реликви

— Това е мястото — каза Скифър.

Беше огромна зала с висок вътрешен балкон покрай стените. Подът беше осеян с изпочупени столове. Вътре беше мрачно заради покритите с кора прах прозорци. Срещу вратата имаше голяма, овална маса с нещо над нея, което наподобяваше огромна монета, чиито кантове бяха изписани с елфически букви. Зад нея някога е имало стъклена стена, но сега парчетата ѝ лежаха на пода и скърцаха под ботушите на Кол, докато вървеше към един портал. Едната от двойните му врати беше паднала, но другата все още се държеше на една панта. Коридорът от другата страна се губеше в тъмнина. Чуваше се капеща вода.

— Малко светлина би била добре дошла — промърмори той.

— Разбира се. — Нещо щракна и изведнъж коридорът бе облян в ярка светлина. Чу се съскане и отец Ярви измъкна рязко закривения меч, който винаги носеше, а Кол залепи гръб за стената и хвана дръжката на ножа си.

Но Скифър просто се изкикоти:

— Няма с кого да се бием тук, освен със себе си. А в тази битка остриетата са безполезни.

— Откъде идва тази светлина? — промърмори Кол. Тогава забеляза прътите на тавана, горяха с ярка светлина, сякаш в тях бяха впримчени частици от майка Слънце.

Скифър сви рамене и тръгна с небрежна походка по коридора:

— Магия.

Отпред таванът беше пропаднал. Прътите висяха на оплетени въжета, не горяха ярки като останалите, примигваха, пукаха и просветваха за кратко, осветявайки изопнатите от напрежение лица на двамата пастори, пристъпящи предпазливо зад Скифър. Навсякъде по пода беше разпиляна хартия. Лежеше на килнати насам-натам купчини, подгизнала от вода, но недокосната от времето, не беше и започнала да гние. Беше гъсто изписана с елфически думи.

— Елфите си мислили, че могат да впримчат целия свят в писмо — каза Скифър. — Че с достатъчно познание ще се издигнат по-високо и от Бог.

— И виж наградата за арогантността им — промърмори майка Скаер.

Влязоха в кънтяща от ехото на стъпките им зала, пълна с тезгяси. На всеки имаше странна кутия от стъкло и метал. Чекмеджетата им бяха измъкнати и захвърлени на пода, вратите на шкафовете им зееха, а от тях бълваха нови купчини хартия.

— Преди нас тук са влизали крадци — каза Кол.

— Искаш да кажеш други крадци — поправи го Скифър.

— Ако печалбата си заслужава, никоя опасност не е прекалено висока.

— Аа, такава мъдрост, при това у някой толкова млад — каза Скифър. — Боя се обаче, че тези крадци са си тръгнали единствено със смъртта си като награда. Насам.

Стълбището се спускаше надолу и беше осветено от червена светлина. От дъното му се чуваше странно жужене. Кол се наведе да погледне през парапета и усети хладен повей по лицето си. Стълбите се виеха като спирала и чезнеха в тъмното. Зави му се свят и той се дръпна от парапета.

— Дълго слизане ни чака — рече пресипнало.

— Тогава да не се мотаем. — Отец Ярви постави сакатата си ръка на парапета и тръгна по стълбите, взимайки ги по две наведнъж.

Не говореха, докато слизаха. Всеки бе налегнат от собствени страхове и нямаше място за тези на останалите. Колкото по-надълбоко слизаха, толкова по-силно кънтяха стъпките им и толкова повече се усилваше странното жужене. Сякаш идваше от стените, от земята, така силно и настоятелно, че зъбите му затракаха. Продължиха надолу, в недрата на Строком, покрай изписани на езика на елфите предупреждения по гладкия елфически камък на стените. Кол не можеше да ги прочете, но се досещаше за значението им. „Върни се обратно. Откажи се от тази лудост. Не е прекалено късно.“

Не знаеше колко дълго бяха слизали, но като всичко останало на този свят, стълбите накрая свършиха. В подножието им тръгваше друг коридор. Вътре беше тъмно, хладно, стените бяха голи, а на пода имаше голяма червена стрелка, сочеща към другия край на коридора. Водеше ги към врата от сив метал. На стената до нея имаше малка плочка с изпъкнали квадратчета по нея.

— Какво е това място? — попита майка Скаер.

Нещо в очевидната здравина на вратата напомни на Кол за броячницата на кралица Лейтлин, където зад подобна врата се пазеше несметното ѝ богатство.

— Хазна — прошепна той.

— Оръжейна. — Скифър започна да припява. На езика на елфите. Първо тихо и гърлено, после все по-силно, по-бързо и пронизително, точно като в степта при „Непристъпна“, когато хората коне дойдоха за кръвта им. Очите на отец Ярви грееха жадно. Майка Скаер извърна изкривено от погнуса лице и се изплю на земята. Скифър начерта с лявата си ръка знак над плочката, а с дясната започна да натиска изпъкналите квадратчета. Пръстите ѝ се стрелкаха с такава бързина, че дори острият поглед на Кол не можа да проследи движенията им.

Изведнъж над вратата проблесна нещо като голям, зелен скъпоценен камък. Чу се щракане, като от изтеглено резе. Кол подскочи назад и почти се сблъска с майка Скаер, когато вратата се открехна от само себе си. Скифър им се усмихна доволно през рамо и я отвори широко.

Зад нея започваше дълъг коридор с изправени рафтове покрай стените. Приличаха на онези, които Кол направи за стражите в Цитаделата, да има къде да оставят копията си. И на рафтовете, блещукащи на слабата светлина, стояха изправени елфическите реликви. Дузини. Стотици. Хиляди. По тавана се палеха от само себе си една по една светлини и осветяваха все повече рафтове на двете стени, по цялата дължина на коридора.

— Елфически оръжия — каза Скифър, — точно както обещах.

— Достатъчно за цяла армия — прошепна отец Ярви.

— Да. Изковани са за войната срещу Бог.

Пред съвършенството и изработката на тези оръжия гордите усилия на Рин и Кол изглеждаха като нацапотени с кал по стените на пещера рисунки. Всяко от оръжията беше като близнак на това до него. Бяха красиви просто заради чистотата и простотата на формите им. Правени преди хиляди години, но все още съвършени като в деня на изработването им.

Кол пристъпи прага на вратата и зяпна елфическите творения с изумление, почуда и не без известна степен страх.

— Тези също толкова мощни ли са като онова, което използва срещу хората коне? — попита той.

— Пфу, в сравнение с тези, моето е като игла в детски ръце в сравнение с копие в ръцете на изпитан воин.

Кол си спомни как само за миг в степта тази „игла в детски ръце“ отвори горящи дупки в гърдите на шестима мъже и обърна в бяг няколко дузини.

— На какво ли са способни тези, тогава? — прошепна той и докосна предпазливо една от реликвите. Съвършената му повърхност изглеждаше като излята, сякаш не бе кована от ковашка ръка, нито много груба, нито прекалено гладка, ни топла, ни студена.

— С това тук неколцина подбрани мъже могат да унищожат напълно армията на баба Вексен — каза Скифър. — Десет армии като нея. Тук има дори неща, които да превърнат този твой жезъл в оръжие, с тях ще можеш да изпращаш Смърт срещу враговете си. — Тя подхвърли на отец Ярви една плоска кутия и когато той я улови във въздуха, нещо в нея издрънча като монети.

— Пасторският жезъл на Гетланд? — Кол замига на парцали. — Оръжие?

— О, каква ирония! — Скифър се засмя и поклати натъжено глава. Посегна и взе една от реликвите от рафта на стената. — Странно колко неща пропускат покрай очите си умните мъже, особено ако са току под носа им.

— Така на стените, опасни ли са? — попита Кол и дръпна ръка.

— Не, трябва да бъдат приготвени за бой, но аз мога да ви науча на ритуалите. Така, както съм била научена аз, така, както е бил научен учителят ми преди мен. Трябва ми само ден и ще науча целия екипаж на „Южен вятър“. Искат се години за усвояването на умения с меч. И през тези години ученикът се научава на уважение към оръжието, на въздържание, но тези тук… — Скифър подпря дебелия край на реликвата към рамото си, долепи буза до него и погледна с присвито око по цялата дължина на оръжието. Кол забеляза, че вдлъбнатините и изпъкналите места по него не бяха случайни, бяха дръжки, издялани така, че пръстите на Скифър паснаха идеално в тях като меч в ножница. — С едно от тези в ръце, било то и най-големият слабак на света, се превръща в по-велик воин от крал Удил, от Гром-гил-Горм, от Яркия Йълинг дори!

— Полубог — промърмори майка Скаер и поклати глава. — Елфите не са успели да контролират толкова мощ. Редно ли е да я поставяме в ръцете на човеци?

— Независимо от това, ние ще я вземем. — Отец Ярви взе внимателно една от реликвите в ръка. Нещо в движенията му подсказа на Кол, че не възнамеряваше да я върне обратно.

Скифър свали от рамото си реликвата и я подпря на хълбока си:

— Също както името на Бог се пише със седем букви, така можем да вземем само седем реликви.

Отец Ярви вдигна оръжието в ръце и посочи с него по цялата дължина на стените:

— Тук богове няма, забрави ли? — Сакатата му ръка не пасваше така добре в дръжката като тази на Скифър, но въпреки това държеше древната реликва достатъчно здраво. — Ще вземем колкото можем да носим.

Убиецът

Баща Земя потрепери и Рейт усети страхът да пронизва стомаха му. Той скочи на крака и разля паницата със супа по камъните на вътрешния двор на крепостта.

Яркия Йълинг събаряше новия си тунел.

Всички знаеха какво предстои. След като Ракки умря затрупан в предишния, хората на Върховния крал продължиха да копаят, но този път не си направиха труда да го крият.

Защитниците на крепостта също не бездействаха, крал Удил се погрижи за това. Той заповяда вдигането на нова стена във вътрешния двор. Стена от проядени от червеи греди, измъкнати от останките на разрушени постройки в двора. Стена от рейките и мачтите на по-старите кораби, от обрасли с миди и полипи пилони на кейовете в пристанището, от покривни греди, колела на каруци, обръчи на бъчви и щитовете на умрелите. Представляваше дървен полумесец, горе-долу колкото човешки бой, и с ниска пътека зад нея, на която мъжете да стоят, да се бият и умрат. Тръгваше от едната елфическа стена и свършваше в другата. Нищо и никакво препятствие пред десетте хиляди воини на Върховния крал.

Но повече от нищо, в случай, че кулата на Гудрун паднеше. И сега, повечето от хилядата защитници на крепостта, които още можеха да тичат, тичаха към нея. Блъскаха се, крещяха, вадеха оръжие в движение и Рейт бе един от тях, понесен от тълпата. Синия Дженър му подаде ръка да се качи на пътеката. Когато се изправи на стената, земята се разтресе отново, по-силно от преди.

Всички зяпнаха глуповато към грозната зидария на кулата на Гудрун и порутената, строена от човешка ръка стена от двете ѝ страни. Искаше им се удържи. Молеха се да удържи. На Рейт му се прииска да знаеше точните богове, на които да се помоли, но понеже не знаеше, се задоволи с това да стиска юмруци и да се надява. Над пропадналия покрив на кулата се вдигнаха няколко птици, но освен това нищо друго не последва. По-напрегнато очакване и тишина от възцарилите се в двора на крепостта Рейт не беше виждал.

— Удържа! — изкрещя някой.

— Тихо! — изрева Горм, вдигнал високо меча, който Рейт някога носеше.

Като по сигнал прозвуча остър пукот, от задната страна на кулата на Гудрун пръснаха облаци прах и натрошен камък. Едно парче, голямо колкото човешка глава, се изтърколи през двора и се блъсна в дървената стена до Рейт.

Чу се плътен, стържещ стон и пълзящият бръшлян, с който беше обрасла кулата, се усука на една страна, по каменната зидария плъзнаха пукнатини, останките на покрива се килнаха и в небето полетяха ята птици.

— Богове — прошепна Рейт. Бавно, ужасяващо бавно, цялата кула се срина отведнъж.

— Лягай! — изкрещя Синия Дженър и го смъкна на пътеката до себе си.

Шумът беше такъв, сякаш целият свят се разпадаше. Рейт стисна очи. По гърба му западаха като градушка камъни. Беше готов да умре. Просто му се искаше, ако може да е до Скара, когато дойде време.

Отвори очи, но всичко наоколо беше изчезнало в мътилка. Като кораб в мъгла.

Някой го дърпаше и той блъсна вяло ръката му.

Видя покритото с бръчки лице на Синия Дженър, беше пребледняло, призрачно на вид. Крещеше нещо на Рейт, но той не чу нищо. Ушите му пищяха.

Хвана се за парапета на стената и се издърпа нагоре. Давеше се в кашлица от гъстия прахоляк. В мътилката се виждаха бледите очертания на елфическата кула отдясно и тези на другата отляво, но по средата, на мястото на кулата на Гудрун, зееше огромна празнина. От нея беше останала просто купчина натрошен камък и прекършени греди. Дворът пред дървената стена също беше осеян с парчета от каменната зидария.

— Поне падна навън — каза Рейт, но не чу гласа си.

Осъзна, че красивият шлем, който беше спечелил от битката с онзи капитан на кораб, беше останал пред вратата на Скара, но нямаше време да се връща за него. Не му оставаше друго, освен да се надява, или помоли учтиво, никой да не го удря по главата. Ама че глупост, почти се засмя с глас.

Тогава забеляза сенките в мътилката. Човешки фигури. Воините на Върховния крал се катереха по срутената кула и влизаха през пробива в стените. Няколко дузини. Боядисаните им щитове изглеждаха сиви в мътилката, остриетата на мечовете и секирите им сивееха матови в сумрака, устите им бяха отворени, но Рейт не чуваше бойните викове. Стотици.

Към прииждащата маса от воини на Върховния крал полетяха стрели. От мъжете зад дървената стена, от онези на елфическите стени отгоре. Засипаха ги отвсякъде. Върху купчината камъни от срутената кула нямаха шанс да сформират стена от щитове, дори и да искаха. Започнаха да падат. Едни паднаха между едрите късове каменна зидария, други в осеяния с камъни вътрешен двор. Търкаляха се по земята, сядаха и зяпваха неразбиращо. Рейт видя един едър, възрастен воин да плете крака напред, независимо от петте стрели, щръкнали от ризницата му. Един червенокос воин си беше заклещил крака между две канари в купчината, дърпаше се с всички сили, но когато не успя да го извади, просто свали шлема си и го запрати гневно настрани. Друг, с накичени до лактите със златни гривни ръце, куцаше и се подпираше на меча си, за да не падне.

Но продължаваха да напират през пробива. Сега бойните им викове се откроиха като клокоченето на поток над звънтенето в ушите на Рейт. Хукнаха към подножието на дървената стена и не спряха, когато мъжете на нея започнаха да ръгат надолу с копия, да хвърлят камъни по тях, да секат със секири. Продължиха да прииждат. Едни коленичиха и вдигнаха щитове на главите си, за да ги използват останалите като стъпала. Други просто се катереха по струпаните дървени предмети, които трябваше да минат за отбранителна стена. Ако не идваха с намеренията да го убият, Рейт сигурно щеше да се възхити на смелостта им.

Той затвори очи, натика дървеното трупче в устата си и го захапа, но този път опиянението от битката не го обзе като преди. Някога смяташе, че жаждата му за бой никога няма да бъде утолена. Явно най-после се беше наситил, но майка Война не спираше да пълни чашата му. Мислеше за Скара. За смеха ѝ. Реши, че си струва да се бие, било то само да го чуе отново. Отвори очи.

Воините на Върховния крал бяха навсякъде по стената, половината пътека на нея беше задръстена от борещи се тела. Един вдигна меч да замахне към Дженър и Рейт го фрасна отстрани по главата със секирата си. Шлемът му се вдлъбна и той се просна по гръб. Нечия ръка се вкопчи в парапета и Рейт я отсече с един замах на секирата, после стовари ръба на щита си в лицето на притежателя ѝ и той падна обратно зад стената.

Видя Дженър да облещва очи, извъртя се рязко и се озова срещу връхлитащ по пътеката едър нискоземец. Онзи вдигна с две ръце над глава огромната си секира. На гърдите му се поклащаше слънцето със седем лъча на Единствен бог. Понякога, изправен лице в лице с опасността, най-доброто решение е да хукнеш право към нея. И Рейт се хвърли към него. Дръжката на секирата го удари в рамото, но острието ѝ остана далеч зад гърба му, тежестта му я отскубна от ръцете на нискоземеца и тя изтрополи върху каменната настилка зад стената.

Двамата се вкопчиха, залитаха по пътеката на стената, ръмжаха един на друг в лицето. Рейт пусна секирата си, плъзна изгорената си ръка надолу и заопипва за дръжката на ножа си. Нискоземецът го удари с глава в челюстта и успя да отвори между двамата достатъчно място, за да замахне с юмрук. Но мястото се оказа достатъчно и Рейт да извади ножа от колана си.

Вярно, битката не му носеше радост като преди, но не смяташе да се даде просто така.

Свали рязко брадичка и юмрукът на нискоземеца попадна в челото му, вместо в носа, накъдето беше насочен. Беше научил номера още като дете, вършеше страхотна работа, когато се биеше с по-големите от него момчета. Ударът беше силен, изби от устата му дървеното трупче и ушите му писнаха още по-силно, но Рейт въпреки това чу как костите на онзи изпращяха при срещата с челото му. Той замахна и го наръга в корема. Върхът на острието на ножа не успя да пробие ризницата на нискоземеца, но ударът се оказа достатъчно силен, за да му изкара въздуха и той се преви о две. Мъжът посегна да хване Рейт със счупената си ръка, но той се отскубна от нея и го наръга отново. Ножът се заби до дръжката във врата на нискоземеца, точно под ухото.

Онзи остана силно изненадан от плисналата по светия знак на гърдите му кръв. Сигурно беше убеден в правотата на своя бог, своя крал и каузата му. В края на краищата всеки намира начин да изкара своята кауза за праведна. Но сега, докато залиташе заднешком, запушил с ръка разпрания си врат, осъзнаваше, че не праведният печели в битката, а онзи, който удари пръв и по-здраво.

Рейт приклекна, пъхна ръка между краката му, прехвърли го обратно зад стената и политайки надолу, той повлече със себе си друг напиращ нагоре воин. Двамата се строполиха в подножието на стената, вече осеяно с трупове на воините на Върховния крал. Сигурно и те са били убедени, че се бият на праведната страна.

Рейт се изправи на стената и се огледа. Дишаше тежко. Видя майка Ауд да влачи един ранен. Синия Дженър се бореше да освободи заплетения си в косата на един мъртвец меч. Видя Гром-гил-Горм да изхвърля от пътеката един от воините на Върховния крал с мощен замах на щита си. Първата вълна беше отблъсната от дървената стена, но през пробива идваше втора.

Тогава от елфическите стени отгоре полетя нещо и се запремята във въздуха. Огнените кълба накараха Рейт да извърне стреснат глава. Пламъците погълнаха струпаните нагъсто в пробива мъже. Усети топлината им по лицето си. Спомни си същата тази топлина в недрата на баща Земя. Въпреки звънтенето на ушите си, чу писъците.

Поредна глинена делва се пръсна на земята и избухна в огромно огнено кълбо. Воините на Върховния крал спряха, обърнаха се и хукнаха обратно през пробива. Всяка смелост има предел, без значение за колко праведен се смята притежателят ѝ. Гетландците ликуваха, ванстерландци подвикваха подигравателно, тровенландци крещяха тържествуващо. Мъжете скандираха имената на Удил, Гром-гил-Горм, дори това на кралица Скара. Рейт мълчеше. Знаеше, че скоро ще се върнат.

— Добре ли си? — чу да пита Синия Дженър.

— Ъхъ — смотолеви Рейт, но истината беше, че му се повдигаше. От битки. Искаше само да се върне в леглото на Скара.

Труповете бяха навсякъде. Носеше се отвратителна миризма на горящо масло и изгоряло месо. Ранените пищяха за помощ, която не идваше отникъде. Прахолякът се уталожваше и на негово място идваше дим. И някъде иззад него, се чу един ясен, звънлив глас.

— Ха, на това казвам аз добро начало на деня! Поразкършихме стави, раздвижихме кръвта!

Нещо помръдна в пробива на стената. Оказа се врата. Единият ѝ ъгъл беше откъртен, а пантите ѝ още висяха от другата страна. Чуха се три почуквания и миловидното лице на Яркия Йълинг изникна отстрани.

— Ще е удобно ли да дойда да поговорим? Без да ме надупчите със стрели? — Той се усмихна с онази негова сладникава усмивка. — От това няма да излезе добра песен.

— Скара ще я пее с удоволствие въпреки всичко — промърмори Рейт и като се замисли, установи, че на драго сърце би ѝ припявал.

Но както винаги, Горм се интересуваше повече от слава.

— Приближи, Йълинг — каза той. — Ще те изслушаме.

— Много мило от ваша страна! — Първенецът на Върховния крал пусна вратата, тя се изпързаля надолу по димящата камара камъни, а той скочи чевръсто в осеяния с камъни, стрели и прахоляк ъгъл от двора на крепостта.

— Какво те води насам? — провикна се Удил. — Идваш да се предадеш ли? — Думите му предизвикаха смях по стената, но усмивката на Яркия Йълинг дори не посърна. Хората говореха, че почитал Смърт. Очевидно не изпитваше страх от среща с нея.

— Искам същото, каквото и в деня на пристигането си тук. Дошъл съм да се бия. — Йълинг извади меча си, хвана го под гарда на дръжката и докосна внимателно топката на края ѝ в горната си устна. — Ще излезе ли един от двама крале да изпита уменията си срещу моите?

По дървената стена плъзна тревожно мърморене. Удил извърна глава към Горм и повдигна многозначително вежда. Горм на свой ред повдигна вежда и продължи да върти замислено една от металните топки във веригата си. Накрая се прозя престорено и махна пренебрежително към Яркия Йълинг.

— Имам по-важни неща за правене. Сутрешното ми лайно няма да се изсере само.

Усмивката на Йълинг грейна още по-лъчезарна.

— Аа, значи ще трябва да почакаме да поставим на изпитание това твое прословуто пророчество. Поне докато воините ми не съборят тази стена от съчки. Ами ти, Железни кралю? Накъде бият твоите предпочитания. Към нощното гърне или боя с мечове?

Удил изгледа навъсено Йълинг. Достатъчно продължително, че нервният шепот по стената да премине във въодушевено бръщолевене. Дуел между двама толкова прославени воини се случваше веднъж в живота. Но кралят на Гетланд не бе от хората, които прибързват. Той погледна надолу към меча си, облиза кутре и изтри едно петънце от острието му.

— Мина доста време, откакто някой се осмели да излезе насреща ми. Навестих Торлби с надеждата за малко бой, но там освен жени и момчета, друго не беше останало за убиване.

Сега Удил се усмихна натъжено. Сякаш му се искаше да отвърне нещо различно, но знаеше, че отговорът може да е само един.

— От този камък на дръжката на меча ти ще излезе чудесна играчка за сина ми. Аз ще се бия с теб. — Той подаде меча си на Хъннан, покатери се някак сковано на парапета и слезе по стената.

— Най-добрата вест, която чувам от месец! — Йълинг заподскача весело като хлапе. — С дясната ръка ли искаш да държа меча, или с лявата?

— С която ще умреш по-бързо — отвърна Удил и улови във въздуха подхвърления му от стената меч. — Нападението ти ми прекъсна закуската. Чакат ме наденички, към които нямам търпение да се върна.

Йълинг завъртя меча в лявата си ръка, с такава лекота и така умело, както шивачът върти иглата:

— Възрастните хора са много придирчиви към храната си, както чувам.

И сякаш тази среща е била уреждана с години, двамата прославени воини запристъпяха бавно в кръг.

— Това ще влезе в песните — прошепна Дженър.

Рейт разкърши пръстите на ръката си:

— Вече не съм толкова по песните, както преди.

Йълинг нападна, бърз като змия. Острието на меча му описа ярка дъга и Рейт неволно потрепна, сякаш той трябваше да парира удара. Когато видя отново острието, осъзна, че щеше да е мъртъв.

Яркия Йълинг се извъртя с нечовешка бързина и мечът му описа ниска дъга. Но Удил беше готов. Стоманата на острието му изстърга в това на Йълинг, той отстъпи с лекота встрани и на свой ред атакува. Толкова светкавично, колкото се срещнаха, така и се отдръпнаха отново на разстояние. Йълинг се усмихна и разпери широко ръце. Удил гледаше навъсено, с отпуснат покрай крака си меч.

— Който и да победи — изграчи пресипнало Рейт, без да откъсва очи от двамата, — войната продължава.

— Ъхъ — промърмори Дженър, притваряйки очи при всяка размяна на удари. — Нито те, нито ние имаме друг избор.

Двамата се нахвърлиха отново един върху друг, последва светкавична размяна на удари, промушващи, сечащи, блокиращи и в следващия миг те отново пристъпяха бавно в кръг, подбирайки внимателно къде стъпват, заради пръснатите по земята камъни и натрошено дърво.

— И всичкото това за едната слава?

— За някои славата е безценна.

Настана тишина. Удил и Йълинг пристъпяха бавно, дебнеха се, обикаляха в кръг. Йълинг беше приклекнал ниско, движенията му бяха плавни като тези на майка Море, сменяше позиция след позиция и се кикотеше така, сякаш всяка размяна на удари беше нова шега. Удил стоеше гордо изправен, непоклатим като баща Земя, намръщен и мрачен, все едно присъстваше на погребение. Двамата не се изпускаха от очи, изчакваха момента, залъгваха противника и тишината се проточи и стана нетърпима. После, внезапно нова буря от звън и трясък на стомана, Смърт, надничаща над всяко рамо, от остриетата на двата меча, стоманеният въпрос зададен и получил стоманен отговор и също така внезапно — отново бавно пристъпяне, дебнене и тишина.

— Ужасно жалко, че един от двама ни трябва да загуби. — Йълинг се отдръпна от пътя на летящия към главата му меч на Удил и кръстосал поглед, пропусна свистящата стомана на косъм от носа си. — Мога да науча много от теб.

— Боя се, че имам време само за един последен урок. Смърт чака всички ни. — Йълинг скочи към Удил докато още говореше, но той отново беше готов. Изби острието му настрани и извъртя китка и мечът му остърга ръкава на ризницата на Йълинг и опакото на ръката му.

Йълинг се отдръпна рязко. Кръвта му закапа по вече опръскания в червено камък на земята. Изсмя се безгрижно и прехвърли меча в дясната си ръка.

Някой изкрещя от елфическата стена „Кърви, копеле!“ и изведнъж всички крещяха, подвикваха, ревяха с пълно гърло. Надушваха победа. Надушваха кръв.

Удил нападна и мечът му улови лъчите на слънцето и проблесна зловещо. Пронизващите му удари бяха смъртоносни, никоя ризница нямаше да ги спре. Йълинг избягваше ударите, въртеше се на една страна, на друга, стоманата на остриетата звънтеше. Той изтика меча на Удил вляво, превъртя се на пети и пропусна следващия удар от дясната си страна, но изгуби равновесие и залитна силно назад.

Удил скочи напред за довършващ удар, но стъпи върху един от многото камъни. Почти не залитна от това, може би съвсем леко, преди мечът му да полети към Йълинг. Съвсем леко залитане, но достатъчно за Йълинг да се свлече на колене и дръпне назад глава, така че единственото, което му причини меча на краля на Гетланд, преди да издрънчи в каменната настилка на двора, бе просто драскотина на бузата.

Мечът на Йълинг междувременно потъна до дръжката в тялото на Удил и половината му острие щръкна от гърба му.

Виковете на мъжете секнаха и наоколо стана тихо.

— Камък — изръмжа Удил и изгледа навъсено притиснатия в гърдите му гард на меча. — Лош късмет в битката. — И той падна настрани. Йълинг измъкна светкавично меча си и скочи към него, за да го хване преди да се е строполил на земята.

— Не — промърмори Синия Дженър и плесна гневно с длан по парапета. По цялата дължина на дървената стена се надигна вълна от сърдити ругатни, съскане и ахкане, когато Яркия Йълинг положи внимателно тялото на Удил по гръб върху прахоляка на земята, скръсти ръцете му на гърдите и те прегърнаха отново меча. В смъртта, както и в живота, стоманата беше неговият отговор.

— Добра смърт — промърмори отново Дженър.

Рейт пусна щита си и той изтропа върху дървената пътека на стената:

— Просто смърт.

Яркия Йълинг избърса острието на меча си и диамантът на дръжката му засия, когато майка Слънце проби облаците с лъчите си. Кръвта по бузата му лъщеше. Застанал насред всичкото това опустошение и прясна реколта от трупове, с тялото на мъртвия Удил в краката му, беше самото олицетворение на първородния син на Смърт.

— Ще се върна и за вас! — провикна се той, обърна се и тръгна през пробива в стената.

С това приключи поредният ден на кръвопролитие.

Сънища

Скара установи, че ѝ харесва да споделя леглото си. За самото съвкупление не беше убедена, особено след всичките шум и врява около него. Намираше го за мърляво, странно и неудобно занимание. Смехотворно дори. Първият път сигурно щеше да се изхили на глас, ако той не го взимаше така на сериозно. Малко потно боричкане. Неловко пъшкане. Лепнеща кожа и никаква грация, нито романтика. В сънищата ѝ и тя, и той знаеха какво точно правят. В действителност Скара не знаеше тя какво иска, за него и дума да не става.

Но ѝ харесваше усещането на тялото му до нея след това. Харесваше ѝ силата му, грубостта и топлината му. Харесваше ѝ как удобно се наместваха гърдите ѝ върху широкия му гръб, как се оплитаха краката им, как ребрата му се притискаха в нейните при всеки дъх. Харесваше ѝ как той потрепва и подскача на сън, също като кучетата на дядо ѝ, налягали край огнището. Харесваше ѝ дори миризмата му на вкиснато, никаква логика в това, предвид че определено не беше приятна, но странно как тя просто не можеше да ѝ се насити.

Харесваше ѝ, че не е сама.

Скара докосна рамото му. Напипа грапаво, набъбнало очертание на белег. Проследи го надолу и белегът се пресече с друг, той от своя страна с още един.

— Толкова много белези — прошепна тя.

— Във Ванстерланд ги наричаме воинска награда.

Явно и той не спеше. Щеше да се изненада да чуе, че някой в Бейлова крепост беше заспал. Така де, защо да пропиляваш в сън последната си нощ на този свят?

— Приличат на следи от бич.

Той не отговори и Скара се замисли дали не беше отишла прекалено далеч този път. Нямаше представа какви са сега правилата между двама им, но започваше да осъзнава едно, че разголването на тялото ти пред някого не означава, че разголването на сърцето ще бъде по-леко. Всъщност правеше го още по-трудно.

Рейт повдигна леко рамене:

— Преди да започна да служа на Горм бях лош. После не бях достатъчно лош.

— Съжалявам — прошепна Скара. Съжаляваше, че е бил бичуван. Съжаляваше, че не знаеше какво повече да каже, освен че съжалява. Двамата с него бяха толкова различни, във всяко едно отношение. Не би трябвало да си пасват. Но когато тя прокарваше ръка на гърдите му, а той поставяше своята върху нея, пръстите им пасваха така добре, преплетени едни в други. А може би всяка човешка ръка би паснала добре, когато алтернативата ѝ е тази на Смърт.

— Какво правим? — прошепна той.

— Държим се за ръце.

— Сега да. Ами на сутринта?

— Не смятах, че си от хората, които се тревожат за утрешния ден. Това е една от причините да те харесвам.

— Утрешният ден винаги ми е изглеждал толкова далеч. Напоследък ми се струва толкова близо.

Истината бе, че Скара нямаше представа какво правеха, нито сега, нито какво щяха да правят на сутринта. Беше прекарала много време в мисли какво ще е усещането, ако го има. И нито една за това какво ще прави, когато най-после го има. Беше точно като онази мистериозна кутия-загадка, която емисарят от Каталия донесе като подарък на дядо ѝ. Отне ѝ четири дни да я отвори и когато най-после го направи, откри вътре друга кутия.

Въпреки топлината на Рейт, Скара потрепери.

— Мислиш ли, че Яркия Йълинг ще дойде през нощта? — прошепна тя в сцепеното му ухо.

— Не му е притрябвало да бърза. Мисля, че ще изчака до сутринта.

Скара си спомни как кръвта капеше от острието на меча на Йълинг в тъмната тронна зала на дядо ѝ и се притисна в гърба на Рейт.

— Крал Удил е мъртъв — прошепна тя. Изглеждаше като изкован от желязо, непобедим. Но Скара видя да го полагат блед и студен пред трона на Бейл.

— Смърт чака всички ни — каза Рейт. — Нужно е просто едно камъче и нито умения, нито слава могат да те спасят от нея.

Скара погледна към вратата. През рамката ѝ се процеждаше светлината на факлите. Там, отвън, трябваше да е силна. Трябваше да не показва страх и колебание. Но никой не може да бъде силен през цялото време.

— Обречени сме — прошепна тя.

Рейт най-после се обърна към Скара, но в тъмнината тя не виждаше почти нищо от лицето му, със същия успех можеше да си остане с гръб към нея. Виждаше само лекото сияние на прикованите му в нея очи и острия ръб на челюстта му. Той не проговори. Не отрече.

Скара въздъхна дълбоко:

— Пропуснах си шанса да скоча от кулата на Гудрун.

— Вярно, сега е доста по-ниска отпреди.

Тя постави ръка на гърдите му и прокара върха на пръстите си през редките, бледи косъмчета по тях.

— Предполагам, мога да скоча от някоя друга кула.

Той хвана ръката ѝ:

— Може би Синия Дженър ще успее да те измъкне оттук. Като преди.

— За да не спра да бягам до края на живота си? Кралица без кралство? Обект на подигравки?

— Не и за мен. Ти си може би най-хубавото нещо, което се е случвало в живота ми.

От малкото, което знаеше за него, животът му със сигурност е бил ужасен.

— А кое е второто най-хубаво нещо, това след мен?

Скара забеляза усмивката на устните му.

— Заешката яхния може би.

— Ласкател.

Усмивката му бавно се стопи.

— Може би Синия Дженър ще успее да измъкне и двама ни.

— Гудрун и конярчето започват нов живот, пасат козичките си край планински поток.

Той сви рамене:

— Аз обичам козите.

— Защото си приличате с тях. — Тя стисна ръката му и се вгледа в очите му. Трябва да му обясни защо не може да стане. Трябва да го обясни и на себе си, може би. — Аз съм кралица, без значение дали се чувствам такава или не. Не мога просто да бъда някой друг. Трябва да водя хората си. Да защитя Тровенланд. Кръвта на Бейл тече в жилите ми.

— Знам, казвала си ми го. — Той докосна леко с палец тънкия белег на дланта ѝ. — Искам да си остане там, където е.

— Аз също. Но баща ми умря, защитавайки това място. — Тя издърпа ръката си от неговата. — Няма да бягам.

— Знам. Хубаво е да си помечтаеш обаче. — Той изпъшка уморено и понечи да стане. — Ще си вървя.

Скара го хвана, дръпна го обратно, чу го да въздиша и изведнъж всяка съпротива у него се стопи. Харесваше ѝ властта, която имаше над него. Не тази на кралица над поданик. Просто нейната власт.

— Не искаш да останеш? — прошепна тя в ухото му.

— Не се сещам за друга кралица, в чието легло бих искал да съм повече. — Той се извърна към нея. — Е, кралица Лейтлин е невероятно красива жена… ау!

Скара сграбчи рамото му и го натисна надолу, прехвърли крак връз него и го възседна. Целуна го, бавно, леко. Имаха време, все още дишаха. Започна да се отдръпва постепенно, все повече с всяка следваща целувка. Усмихна се, когато той се надига нагоре, за да я достигне…

— Кралице моя!

Сигурно нямаше да скочи така бързо от леглото, ако гореше. Скара погледна към тресящата се под силните удари на юмрук врата.

— Какво има? — извика тя. Лакътят ѝ се оплете в нощницата и тя почти я разпра от бързане да я облече.

— Кралице моя! — Гласът беше на Синия Дженър. — Кораби по брега!

— Къде се е дянал Рейт? — викна сърдито Дженър, докато вървеше след Скара покрай бойниците на стената.

„Крие се в леглото ми“ вероятно не би бил най-подходящият отговор, но добрият лъжец вплита колкото може повече истина в лъжата и напоследък Скара ставаше все по-добра в лъжите.

— В последно време не е непрекъснато пред вратата ми нощем — отвърна спокойно тя. — Мисля, че търси утеха в постелята на някое момиче.

Дженър изръмжа под нос:

— Не мога да го виня.

— Така е. — Скара забърза нагоре по стъпалата към покрива на гледащата към морето кула. — Човек заслужава колкото утеха успее да намери във времена като тези.

— Бяха гетландци. — Мастър Хъннан стоеше до бойниците и гледаше навъсено в тъмнината. — Шест кораба.

— Бяха? — натърти Скара, застана до него, загледа се в майка Море и опита да не мисли за това колко високо над скалите и прибоя в тях стоеше. В далечината на север имаше светлини в морето. Които и да са били, бяха окачили газени фенери на мачтите и кърмите на корабите, чиито светлинки бързо се смаляваха и чезнеха в тъмнината. Скара увеси рамене.

— Опитаха да пробият блокадата, но бяха отблъснати с лекота — изръмжа Хъннан. — И сега гребат с всички сили на север, с една дузина от корабите на Върховния крал по петите им, погнаха ги, както хрътки погват лисица.

Надеждите на Скара умряха попарени. Тя подпря юмруци на бойницата отпред и се загледа в черното море, посребрено тук-там от бледата светлина на луната.

— Кораби на кралица Лейтлин, предполагам. — Синия Дженър подръпна замислено брадата си. — Но ако са искали да се промъкнат покрай блокадата, защо са се осветили с тези лампи по мачтите?

Скара зърна сянка по тъмната вода и надеждите ѝ се разпалиха с нова жар:

— Защото не са искали. Целта им е била отвличане на вниманието. Виж! — Тя преметна една ръка през раменете на Дженър и посочи с другата. Вече се виждаха потапящите се във водата гребла по бордовете. Корабът се носеше бързо по повърхността, право към пристанището.

— Мисля, че това са гълъби на носа — промърмори Хъннан.

— Това е „Южен вятър“! — Скара стисна Дженър в здрава прегръдка. — Заповядай да свалят веригата!

— Свалете веригата! — изрева с пълно гърло старият моряк и на свой ред сграбчи Скара в прегръдките си. — Отец Ярви се върна!

Част IV

Слънчева и лунна клетва

На зазоряване

Пантите простенаха и в отворилия се процеп между портите нахлу светлината на зората. Процепът се разшири и зората огря сериозните лица на застаналите в тунела. Покритото с белези лице на Горм. Обветрените бузи на Рълф и Синия Дженър. Изпитото, хлътнало лице на отец Ярви. Светлината заблещука в очите на Скара, по тънките жили на врата ѝ, когато преглътна тежко.

— По-добре остани тук — каза ѝ Рейт, осъзнавайки, че тя няма да се съгласи.

Така и стана.

— Ако ще се предаваме, трябва да съм там.

Рейт хвърли поглед към прегърбената в сянката майка Скаер. Носеше нещо под дългото ѝ палто. Докато пристъпяше от крак на крак, Рейт видя под него матовия блясък на метал.

— Няма да се предаваме — отвърна той.

— Но трябва да изглежда така, все едно ще го правим. Освен това, — Скара размърда рамене под тежката ризница и присви свирепо очи! — искам да гледам лицето на Яркия Йълинг, докато умира.

Рейт можеше да ѝ каже, че лицето на умиращия не крие отговорите на велики тайни, дори това на най-върлия враг. Само болка и страх ще прочетеш по него. Частица от онези, които ще изпиташ сам, когато дойде твоят ред. А редът на всеки идва, рано или късно. Но тези, които знаят това, не искат да чуват за него, а онези, които не знаят, трябва да го открият сами. Затова Рейт си замълча.

Портите се разтвориха широко и отпред се простря изпотъпканата от ботуши, осеяна с отломки и пронизана от стрели студена земя. По стръкчетата трева искряха капчици роса. Отвъд, тъкмо изплуващи от утринната мараня, бяха заострените колове, очертаващи редиците на Върховния крал.

Синия Дженър се покашля:

— Сигурни ли сме в този план?

— Малко късно да кроим нов — отвърна Рълф.

— Затънали сме в блатото до шия — процеди през стиснати зъби майка Скаер. Разкърши врат и костите ѝ изпукаха. — Пътят ни е само напред.

— Сигурни сме. — Отец Ярви не изглеждаше разколебан. Той тръгна през тунела и ударите на елфическия му жезъл отекнаха в тавана. Потеглиха към Последната врата с елфическа магия като последна надежда за победа. Всичко заложено на едно последно, отчаяно хвърляне на руните. Боговете му бяха свидетели, Рейт не го беше грижа за молитви, но в този момент промърмори една.

— Стой близо до мен — прошепна през рамо.

— Знам къде да стоя. — Очите на Скара бяха приковани в редиците на Върховния крал.

Излязоха от тунела под крепостната стена и оформиха клин. Начело, вдигнал високо глава, вървеше отец Ярви. Рейт, Дженър и Рълф застанаха отляво. Горм, Сориорн и Хъннан тръгнаха отдясно. Шестимата мъже носеха най-големите щитове, които имаха в крепостта и сигурно им се искаше да бяха открили по-големи. Скара и майка Скаер вървяха по средата, а най-отзад вървеше Досдувой, вдигнал над главата си на висок кол белите гълъби от кораба на отец Ярви — символ на това, че идват с мир.

Въпреки че това беше най-голямата лъжа на света.

Кол стоеше на стената над крепостните порти, свъсил вежди и присвил очи срещу вятъра. Гледаше намръщен десетте малки фигури, крачещи по ничия земя отдолу. Погледна към неколцината от екипажа на „Южен вятър“, разположени по стените от двете му страни, стиснали в ръце донесените от Строком реликви. Извърна поглед към обкръжилата Бейлова крепост армия на Върховния крал, като огромните челюсти на кръвожаден вълк, готови да щракнат и погълнат крепостта.

Всичкият изложен на показ метал улови светлината на зората. Върховете на прътите, на които се вееха знамената на прославени бойци. Най-великите воини от Ютмарк, Ингълфолд и Ниските земи. Най-свирепите шенд. Най-безпощадните наемници, събрани от всички краища на света с обещание за плячка. Цялата несравнима мощ на Върховния крал, събрана от баба Вексен на едно място, с една цел. Най-многобройната войска от времето, когато елфите обявили война на Бог. И общата им цел — унищожението на Кол.

Е, не само неговото, естествено, но ако нещата потръгнеха зле за отец Ярви, съдбата на чирака му нямаше да е от най-завидните.

Кол осъзна, че стискаше до болка камъка на бойницата и разтвори бавно пръсти. Не беше изпитвал такъв страх от… от последния път, когато беше така изплашен. Не беше толкова отдавна, като се замисли. Като за начало Строком, преди това срещата с принц Варослаф, а преди това катеренето по стената, недалеч от мястото, на което строеше в момента.

— Богове — промърмори под нос, загледан в малките фигури долу, които спряха на върха на ниска могила, за да зачакат неизбежното. — Трябва да се науча на малко кураж.

— Или още по-добре — промърмори Скифър, — да избягваш опасностите.

Кол погледна надолу към възрастната жена. Седеше, скръстила крака, облегнала глава на студения камък, с нахлупена на лицето качулка, под която се подаваше само извитата ѝ в усмивка уста.

— Можем ли наистина да победим всички тези мъже — прошепна той и закърши нервно пръсти.

Скифър разгъна бавно дълги крака, изправи се и отметна назад качулката.

— Всички тези мъже? Пфу! — Тя зачовърка с показалец в носа си, направи на топче находките и ги изстреля ловко през стената по посока редиците на Върховния крал. — Почти ми се иска да бяха повече. — Тя протегна ръка. Бавно, много внимателно, все едно се страхуваше да не избухне в пламъци, а той се страхуваше именно от това, Кол ѝ подаде един от металните барабани. — Никоя човешка войска не може да устои мощта на елфите. — Скифър тупна леко барабана в главата си, постави го в отвора на късата елфическа реликва, натисна го и той щракна на място. Завъртя го, той затрака приглушено, а изписаните по него елфически букви се размазаха. — Ще видиш.

— Искам ли да видя?

— Всички ще видят. Без значение дали искат или не. — Скифър постави крак на бойницата, подпря лакът на коляното си и насочи елфическата реликва нагоре към сивото небе. Високо в него се рееха в широки кръгове птици. Вероятно предусещаха предстоящия пир. — Радвай се, момче, ако знаеш как. — Скифър пое дълбоко дъх през носа си, усмихна се и издиша бавно. — Поличбите са добри.

И тя запя на езика на елфите, бавно и гърлено.

Скара ги видя и сърцето ѝ заби още по-лудо. От редиците на Върховния крал се отдели група от воини, които оформиха клин и тръгнаха към тях. Времето пълзеше. Тя изгаряше от нетърпение да хукне през глава, да закрещи, да се бие дори, но само да не стои и чака на едно място.

Не бяха обикновени воини, вървящите срещу тях. Славата им бе изложена гордо на показ под формата на златни и сребърни гривни и пръстени. Позлатата по дръжките на мечовете им, кехлибарът по кантовете на щитовете им, гравюрите по високите им шлемове крещяха оглушително за множество победи.

— Красиви копелдаци — процеди през зъби Рейт.

— Повече дрънкулки по ръцете на няколко мъже, отколкото по всички гости на кралска сватба — изръмжа Синия Дженър.

И те до един се усмихваха. Точно както в нощта, когато убиха хората, които Скара обичаше. Точно както когато запалиха тронната зала на дядо ѝ, града и цялата страна, в която беше родена и израснала. Тя усети стомахът ѝ да се свива в болезнена топка. Потта изби по гърба ѝ под ризницата.

— Колко са? — чу Горм да прошепва.

— Преброих двайсет и пет — отвърна Рълф. — И един пастор.

— Майка Адуин — изръмжа майка Скаер. — Момичето за всичко на баба Вексен. — Вятърът донесе някъде отзад странен шум, някой припяваше.

— Двайсет или двайсет хиляди, няма значение. — Отец Ярви намести ръка върху елфическия си жезъл. — Това ще свърши по един и същи начин.

Скара се замисли за това какъв ли ще е този начин, без да откъсва очи от крачещия наперено начело на Спътниците Йълинг.

Освен прясната рана на бузата му, оставена от меча на Удил, лицето му беше същото като онова, от спомените ѝ за нощта, в която умря дядо ѝ. Същата миловидна усмивка, с която отсече главата на майка Кайър. Същите мъртви очи, които гледаха Скара в тъмнината на Гората. Тя усети стомахът ѝ да се надига. Стисна зъби, стисна юмруци, стисна задник дори. Йълинг спря на няколко крачки пред отец Ярви.

— Жалко — каза той. — Чаках с такова нетърпение аз да дойда при вас.

— Спестихме ти усилията — викна Скара.

— О, не, не, никакъв проблем, кралице Скара. — Дъхът ѝ секна, когато той извърна поглед и очите им се срещнаха. На лицето му се изписа известно озадачение. — Чакай малко… срещали ли сме се преди? — Йълинг внезапно заподскача от вълнение като малко дете. — Разбира се, че сме! Ти си робинята от онази нощ в тронната зала на крал Фин! — Той се плесна по бедрото. — Ах, как ме надхитри онази нощ!

— И ще го направя отново — каза Скара.

— Мм, не, боя се, че това време отмина. — Очите на Йълинг зашариха наоколо. — Дошъл си да се биеш с мен, Трошачо на мечове? Също като крал Удил?

Горм поклати глава и продължи да оглежда Спътниците на Йълинг. Ръцете им висяха отпуснати по дръжките на мечове, секири и копия, от тях струеше увереност и заплаха.

— Боя се, че и това време е отминало — отвърна той.

— Жалко. Надявах се изпратя още един прославен воин в ръцете на Смърт, да добавя песента за теб към моята и така да я направя още по-величествена. — Йълинг присви очи към изгряващата майка Слънце и въздъхна. — Може пък Трън Бату да се появи отнякъде. Да знаете, тя уби любимия ми кон в един от набезите си. — Той повдигна вежда и се обърна към един от мъжете до себе си. Беше висок воин с окачен на колана му рог. — Грубо, не мислиш ли, Воренхолд?

Насред брадата на Воренхолд се бялнаха два реда зъби:

— Такава ѝ е репутацията.

— Воини. — Яркия Йълинг изду гладки бузи и въздъхна отново. — Обсебени от славата си. Ти ще да си отец Ярви.

— Той е. — Посинелите устни на майка Адуин се извиха презрително. — Изненадана съм да те видя тук. Бях убедена, че почне ли боят, ще се изнижеш тихомълком.

Пасторът на Гетланд сви рамене:

— Но ето, че тихомълком се върнах.

Кръвта бучеше в ушите на Скара. Майка Скаер разкърши рамене и нещо помръдна под палтото ѝ.

Яркия Йълинг продължаваше да се усмихва:

— Радвам се най-после да се срещнем очи в очи. Прекалено млад си, за голямата бъркотия, която забърка.

— Същото важи и за теб — отвърна Ярви. Припяването се усили. Един от Спътниците вдигна поглед към крепостните порти. — Вярно ли е, че след като си убил крал Брата, си направил чаша от черепа му?

— Вярно е. — Йълинг повдигна ведро рамене. — Ама виното непрекъснато изтичаше през ноздрите.

— Ето ти урок, значи. — Скара го видя да стиска така жезъла си, че жилите по бледата му ръка изскочиха. — Понякога нещата не стават така, както сме се надявали.

— Урок, който ти трябва да научиш — отвърна сопнато майка Адуин. — Не отдавна баба Вексен ти даде още един шанс, но ти отблъсна протегнатата ѝ за мир ръка. — Скара изскърца със зъби. Тя не помнеше дадени шансове, само трупове по пода на Гората. Само горящия Йейлтофт в далечината. — Вече няма с какво да се пазариш. Сега всички вие ще бъдете оковани във вериги и отведени в Скекенхаус, където ще бъдете съдени от Единствен бог.

— Съд ще има! — Скара си спомни как дядо ѝ се строполи по очи в огнището. Спомни си кръвта, капеща от върха на острието на меча на Яркия Йълинг. Сърцето ѝ блъскаше така, сякаш можеше да заглуши гласа ѝ. — Но не Единствен бог ще съди. И не ние ще бъдем съдените!

Усмивките на Спътниците започнаха да повяхват, ръцете им се насочиха бавно към оръжията. Яркия Йълинг прибра зад ухото си един кичур коса.

— Приятна е за окото, но говори прекалено много. — Той хвърли поглед към крепостните стени, откъдето припяването се извиси във вой.

Майка Адуин изгледа свирепо отец Ярви:

— Ти и кралица Лейтлин сте обвинени в употреба на елфическа магия и трябва да отговаряте за престъпленията си!

— Трябва, казваш? — Ярви избухна в яростен смях. — Нека ти покажа тогава малко елфическа магия.

Той вдигна елфическия си жезъл, хвана го с две ръце и насочи единия му край към гърдите на Яркия Йълинг.

На лицето на първенеца на Върховния крал се изписа смесица от досада и учудване. Той вдигна ръка сякаш да махне и отмине с пренебрежение пасторските брътвежи на Ярви.

— Поздрави господарката си! — изкрещя Скара.

Чу се остър пукот. Нещо хвръкна нагоре от жезъла на Ярви. Пръстите на разперената ръка на Йълинг изчезнаха и по лицето му пръсна кръв.

Той залитна назад като пиян, намръщи се и погледна към гърдите си. Заопипва по тях с току-що съсипаната си ръка. Скара видя малка дупка в лъскавата му ризница и тъмно, разрастващо се петно кръв около нея.

— Хъ. — Йълинг повдигна озадачен вежди и се строполи по гръб на земята.

— Богове — каза някой.

Чу се съскане на стомана, като от измъкнат от ножница меч.

Кантът на един от щитовете улови слънцето и заслепи Скара. В следващия момент тя бе избутана настрани от лакътя на майка Скаер, която застана пред нея и отметна назад едната страна на дългото си палто. Чу се плясък на криле и някаква птица се вдигна в небето.

Воренхолд насочи копието си напред и носът му се сбърчи в свирепа гримаса:

— Ах ти, подмолно…

Майка Скаер застана между Горм и Сориорн. Те изправиха щитовете си пред нея. Тя вдигна голяма елфическа реликва и запъна единия ѝ край в рамото си.

— Не! — изкрещя майка Адуин.

Друг вид стомана

Рейт тъкмо щеше да блокира върха на това украсено с позлата копие, когато щитът в ръката на собственика му се пръсна на парчета и металният му кант провисна надолу. Мъжът зад него полетя назад, сякаш ударен от чук в ръката на великан. Красивото му, зелено наметало пламна, а прекършеното му копие се запремята във въздуха.

Тогава се чу гръмотевицата.

Шум като Разкъсването на бог. Трещене, оглушително и скорострелно като ударите на кълвач. Елфическото оръжие заподскача в ръцете на майка Скаер като живо, цялото ѝ тяло се тресеше, а викът ѝ премина в насечен, клокочещ писък. От горния край на реликвата хвърчеше метален фонтан, а от устата ѝ бълваше огън.

Пред насълзените очи на Рейт Спътниците, до един прославени воини, само за миг бяха покосени като стръкове царевица от коса, смазани като буболечки от наковалня, сред вихрушка от пръски кръв, стоманени бримки от ризниците им, трески от натрошените им оръжия и откъснати крайници.

Преди да успее да зяпне с уста, Рейт чу трещене откъм крепостните стени. Нещо проблесна в редиците на Върховния крал и той трепна и присви очи. Избухна огромно огнено кълбо и във въздуха полетяха натрошени дървени колове, буци пръст, ризници, човешки тела и части от тела. Земята се разтресе. Отприщената от елфите мощ накара самия баща Земя да потрепери от ужас.

Секирата му сега изглеждаше като безполезна играчка и той я пусна на земята. Хвана Скара за ръката, приклекна и я смъкна до себе си зад щита. Синия Дженър скопча щита си с неговия отдясно, Рълф направи същото отляво и тримата се сгушиха един в друг зад оформилата се нищо и никаква стена от щитове, а отпред пасторите продължиха да изпращат Смърт през съсипаната земя пред Бейлова крепост.

Чу се глух тътен и оръжието подскочи в ръцете на Скифър. От предния му край се проточи дълга, плавна диря от мъгла, право към редиците на Върховния крал. Тя докосна земята насред оградени в кръг коне. Огнените езици, които избълва земята, накараха Кол да ахне от изненада, а внезапният трясък, да запуши с шепи уши.

Конете хвръкнаха във въздуха като захвърлени от дете играчки. Вдигаха се на задните им крака, погълнати от огън, препускаха стремглаво, повличаха след себе си каруци. Кол простена, беше смаян и ужасѐн. Не знаеше на какво са способни елфическите реликви, но такова нещо не си беше представял дори.

Боговете му бяха свидетели, битките не го влечаха. Но поне можеше да си представи защо странстващите певци съчиняват песни за тях. Мъж срещу мъж в двубой. Умения срещу умения, кураж срещу кураж. Тук нямаше нито умения, нито кураж. Никаква доблест, просто сляпо опустошение.

Но Скифър не се интересуваше от доблест, само от отмъщение. Тя плесна отстрани оръжието и барабанът падна, подскочи от ръба на бойницата и изчезна в рова пред крепостните стени. Тя протегна ръка настрани към Кол.

— Още.

Навсякъде по стената елфическите реликви продължаваха да тракат, чаткат, пронизват ушите на Кол и той не можеше да си събере мислите.

— Аз, ъ… — заекна той, — аз…

— Пфу! — Скифър пъхна ръка в торбата и измъкна нов барабан. — Каза, че искаш да видиш магия! — Тя го пъхна в димящия отвор, откъдето беше изпаднал предишния.

— Промених си решението. — Така де, не беше ли това, в което го биваше най-много? Но в какофонията от трещящи оръжия, крещящи хора и врещящи животни никой нямаше да го чуе, нито щеше да обърне внимание на думите му.

Той надникна над парапета, почти опрял нос в камъка. Опита се да разбере какво точно ставаше там долу. В северната част на лагера явно течеше битка. В облаците прахоляк лъщеше стомана. Знамена от кожа и кости се поклащаха над напиращи тълпи.

Очите на Кол се облещиха:

— Шенд се обръщат срещу Върховния крал!

— Точно както поиска от тях отец Ярви — отвърна Скифър.

Кол я зяпна неразбиращо:

— Нищо не ми каза за това.

— Ако досега не си научил, че отец Ярви е от хората, които казват колкото може по-малко, значи няма надежда за теб.

На изток хората на Върховния крал се опитваха да сформират защитна стена от щитове. Кол видя един воин да се откъсва от нея и да хуква с вдигнат предизвикателно над глава меч. Смела постъпка, но защитната им стена беше от паяжини. От малкия кръг от щитове под белите гълъби от носа на „Южен вятър“ се чу накъсан трясък. Препускащият с меч над главата герой падна, а щитовете в стената зад него започнаха да падат един по един.

— Така няма да стане — каза Скифър и опря до бузата си единия край на елфическата реликва. Кол имаше чувството, че всеки момент ще се разплаче. Беше натикал пръсти в ушите си. Последва нов тътен. И нова мъглива диря във въздуха. Пореден разтърсващ земята трясък и още една огромна дупка в редиците на Върховния крал. Колко мъже умряха в този един-единствен миг? Изпепелени, сякаш никога не ги е имало, или хвръкнали на парчета във въздуха, като искрите изпод чука на Рин в ковачницата.

Те се предадоха, естествено. Възможно ли е хора да се бият срещу мощта, разкъсала бог? Мечовете и лъковете бяха безполезни срещу нея. Ризниците и щитовете също. От кураж и слава нямаше полза. Непобедимата армия на Върховния крал хукна обратно по пътя и през полята в пълен безпорядък. Просто тичаха през глава, без да ги е грижа накъде, стига да е по-далеч от Бейлова крепост. Прегазиха лагера си, захвърляха тичешком оръжия и щитове, погнати по петите от крещящите шенд и безмилостни елфически оръжия. От мъже с цел и кауза паниката направи стадо животни.

Напрягайки очи в утринната мараня, Кол забеляза движение в далечината. От гората край обезлюденото село се появиха коне.

— Ездачи — посочи натам Кол.

Скифър свали от рамо елфическата реликва и се изсмя с цяло гърло.

— Ха! Ако не ме лъже набитото ми за поличби око, това е работа на най-добрата ми ученичка. Трън не е от хората, които пропускат битка.

— Това не е битка — промърмори Кол. — Това е клане.

— Трън не е от хората, които ще пропуснат клане, значи.

Скифър изпъна шия и се огледа. Докъдето ѝ стигаше погледът, армията на баба Вексен биваше разпиляна като плява от вятъра. Ездачите на Трън препускаха между бягащите и ги посичаха в гръб, изтикваха ги през изгореното село и по пътя на север.

— Хм. — Тя издърпа металния барабан от оръжието и го подхвърли на Кол, който в паниката си го подметна няколко пъти нагоре, преди да успее да го задържи в прегръдките си. — Изглежда победата е наша.

Бавно, немощно и колебливо, като пеперуда излизаща от пашкул, Скара избута ръката на Рейт настрани, подпря се на ръба на щита му и се изправи на разтрепераните си крака.

Звуците до един бяха странни. Писъци, викове и кряскане на птици. От време на време трещенето на елфическите оръжия. Но всички те идваха отдалеч, сякаш от друго време и на друго място.

Майка Скаер разтриваше рамото си с изписана по лицето ѝ погнуса, после захвърли настрани все още димящата елфическа реликва.

— Ранена ли си, кралице моя? — Гласът беше на Синия Дженър. Отне ѝ известно време да осъзнае, че говореше на нея. Тя сведе поглед и изгледа глуповато ризницата си. Беше усукана и тя я дръпна надолу да я оправи и изтърси полепналата по нея кал.

— Мръсна — смотолеви под нос, все едно това беше от значение. Усещаше езика си набъбнал, тромав в пресъхналата ѝ уста, докато мигаше озадачено и оглеждаше бойното поле. Ако това въобще можеше да се нарече така.

Побитите в земята заострени колове вече не очертаваха прави линии, бяха полегнали и натрошени. В земята зееха огромни ями, а около тях бяха пръснати буци пръст, натрошени щитове и оръжия и разкъсани човешки тела, струпани на димящи купчини. Армията на Върховния крал, така страховита само допреди миг, се беше изпарила като утринна мъгла.

Отец Ярви, стиснал елфическия си жезъл, или по-скоро оръжие, под мишница, оглеждаше труповете на Спътниците на Яркия Йълинг. Не беше свъсил гневно вежди, не се усмихваше. Изражението на лицето му беше самото безразличие. Оглеждаше ги спокойно, като занаятчия, доволен от добре свършена работа.

— Ставай, майко Адуин — каза той.

Пасторът надигна глава между труповете. Косата ѝ беше почервеняла, сплъстена от кръв.

— Какво направи? — Тя зяпна Ярви неразбиращо. По изцапаното ѝ с кал лице потекоха сълзи. — Какво направи?

Ярви се наведе, сграбчи я за предницата на дрехите и я вдигна към себе си:

— Точно това, в което ме обвини! — кресна в лицето ѝ той. — Къде е съдът ти сега? Кой ще ме съди? — Той разтърси пред лицето ѝ елфическата си реликва и я тръшна обратно между труповете.

Неочаквано, един от мъртъвците се надигна и изправи, олюлявайки се на крака. Мигаше неразбиращо, сякаш току-що пробуден от дълбок сън. Оказа се Воренхолд, но Скара едва го поза. Ризницата му висеше, разкъсана, опърпана като дрипите на просяк. Щитът му висеше разпарчетосан на огънатия метален кант около лявата му ръка. Едната половина от лицето му беше одрана и окървавена, а ухото му липсваше. Дясната му ръка беше откъсната от лакътя. Той напипа рога на колана си, вдигна го, сякаш щеше да го надуе, но видя, че върхът му е счупен.

— Какво стана? — смотолеви той.

— Смърт дойде за теб, ето какво. — Горм постави ръка на рамото му, свали го на колене и с един замах на меча си отсече главата му.

— Къде е Йълинг? — прошепна Скара и тръгна, залитайки между труповете. Богове, не можеше да ги различи един от друг. Горди допреди миг воини, а сега непотребни изрезки и черва на касапския дръвник. Може би трябваше да ликува от победата си, но в момента изпитваше само ужас.

— Това е краят на света — прошепна тя. Или поне краят на света такъв, какъвто го познаваше. Силното доскоро вече не беше силно. Сигурното доскоро сега беше обвито в мъглата на несигурност и съмнение.

— Внимавай, кралице моя — мърмореше някъде зад нея Рейт, но Скара не му обърна внимание.

Откри тялото на Яркия Йълинг, сбутано между труповете, с разперени настрани ръце, с един прегънат под тялото му крак и почерняла от кръв ризница.

Скара пристъпи колебливо към него. Видя гладките му бузи, с белега на едната от меча на Удил.

Приближи още, заинтригувана и ужасена ведно. Плътните му устни бяха извити в обичайната миловидна усмивка, дори в смъртта.

Наведе се над него. Погледна в празните му очи, същите, които я преследваха в сънищата ѝ от онази нощ в Гората. Нощта, в която се закле да му отмъсти.

Потрепна ли скулата му?

Очите на Йълинг се стрелнаха към нея и Скара ахна от изненада, когато ръката му се вкопчи в ризницата ѝ и я придърпа надолу. Ухото ѝ бе долепено до лицето му. Тя чу дрезгавото му дишане. Но не беше просто дъх в ухото ѝ. Думи също. А думите са оръжие.

Ръката ѝ беше върху дръжката на кинжала в колана ѝ. Можеше да го изпрати през Последната врата с едно движение на китката. Колко пъти бе мечтала точно за това. Но си спомни думите на дядо си. „Бъди милостива към враговете си. Не заради тях, а заради себе си.“

Скара чу ръмженето на Рейт и видя сянката му да надвисва върху нея и Йълинг. Протегна ръка назад, разпери пръсти и го спря. Ръката на Йълинг пусна ризницата ѝ и тя вдигна глава и погледна опръсканото му с кръв лице.

Той притисна леко в дланта ѝ нещо. Кожена кесийка, а в нея сгънати листчета хартия, точно като тези, които майка Кайър изваждаше от ноктите на орлите, изпратени от баба Вексен.

Скара се надвеси над Йълинг. Страхът ѝ си беше отишъл, а с него и омразата. Хвана едната му ръка, подпъхна длан под тила му и повдигна леко главата му.

— Кажи ми името — прошепна тя, извърна глава и долепи ухо до устните му. Достатъчно близо, за да чуе последния му дъх. И последната изречена от него дума.

Мъртвите

Това беше знаменателно събитие.

Много от знатните гетландци, които не бяха тръгнали на война, щяха да са ядосани, че крал Удил щеше да бъде погребан в Бейлова крепост, лишавайки ги така от възможността да получат признание за важността си като удостоят с присъствието си такова важно събитие, което остава дълго в спомените на хората.

Но Лейтлин процеди през стиснати зъби, че „Гневът им е прах на вятъра за нея“. Смъртта на съпруга ѝ я направи кралица регент на стисналия полите ѝ принц Друин и сега властта ѝ беше по-голяма от всякога преди. Трън Бату гледаше иззад рамото ѝ с такава ненавист и гняв в очите, че само най-смелите се осмеляваха да срещнат погледа ѝ. Веднъж изречена, думата на Лейтлин беше закон.

От друга страна, нямаше недостиг от знаменити фигури, удостоили с присъствието си погребението на Железния крал.

Младата кралица Скара от Тровенланд беше там, доскоро окаян бежанец от собствената си страна, а сега почитана и известна навред с куража си, състраданието и най-вече, острия ѝ ум. Белокосият ѝ телохранител стоеше и гледаше зорко иззад трона ѝ.

Там беше и Гром-гил-Горм, Трошача на мечове и Правяч на сираци. Веригата му от топките на дръжките от мечовете на победени противници беше по-дълга от всякога. Страховитият му пастор, майка Скаер, гледаше мрачно иззад рамото му.

Там беше магьосницата Скифър, избила за една сутрин повече мъже, отколкото крал Удил в целия си, пълен с кървави битки, живот. Седеше кръстосала крака, нахлупила ниско качулката на парцаливото си наметало и гадаеше по известни само нея поличби в прахта по земята.

Там беше и Свидур, върховната жрица на шенд, с окачена на кожна връв през врата ѝ зелена, елфическа плочка. Оказа се, че навремето отец Ярви поискал правото на гостоприемство край лагерния ѝ огън и успял да я убеди да сключи съюз с баба Вексен и после, когато той поиска това от нея, да го наруши и се обърне срещу нея.

Там, разбира се, беше и всеизвестният с лукавост и остър ум пастор на Гетланд, мъжът донесъл елфически реликви от руините на Строком, с помощта на които бе унищожена армията на Върховния крал и животът из земите около Разбито море променен завинаги.

Чиракът му също беше там. Облечен с прекалено тънко за времето палто, той седеше, премръзнал и унил, брулен от морския бриз, замислен за това, че не му е мястото тук.

Кралският кораб, най-красивия съд в пренаселеното пристанище на Бейлова крепост, с двайсет и четири гребла от всяка страна, бе изтеглен на брега от удостоените с честта за това воини. Килът му изстърга в каменната настилка на вътрешния двор на крепостта. Същият дракар, с който крал Удил прекосил Разбито море при славното си нападение над Островите. Същият, който толкова много пъти се бе завръщал триумфално, нагазил дълбоко от тежестта на пленените роби и плячка.

Тялото на крал Удил бе положено на палубата му, увито в плененото знаме на Яркия Йълинг. Около мъртвото му тяло бяха струпани приношения, подредени така, както Бриньолф молитвоплетецът беше преценил, че най-много ще се харесат на боговете.

Рълф постави стрела до тялото на Удил и Кол забеляза, че едва сдържаше сълзите си.

— От нищо, пак в нищо — прошепна пресипнало той.

Отец Ярви постави сакатата си ръка на рамото на възрастния кормчия:

— Но какво пътешествие беше това.

Кралица Лейтлин зави раменете на мъртвия крал с кожено наметало и помогна на малкия принц Друин да вмъкне в ръката му украсен със скъпоценни камъни бокал. После постави ръка на гърдите на съпруга си и остана така, стиснала здраво зъби, докато отец Ярви не се надвеси над нея и не прошепна „Майко?“ в ухото ѝ.

Без да каже дума, кралицата се изправи и поведе опечалените към очакващите ги столове. Вятърът люлееше изтормозената трева на бойното поле, или по-скоро полето, станало свидетел на клане, и я оплиташе в краката им.

Три дузини пленени в битката коне бяха поведени към кораба. Копитата им зачаткаха по дъсчения трап до палубата, където един по един бяха заклани, за да измие кръвта им дървото. Така, според всеобщото мнение, Смърт щеше да отдаде дължимото уважение на Удил, превеждайки го през прага на Последната врата.

— Мъртвите ще тръпнат при вестта за пристигането му — промърмори Трошача на мечове, подсмръкна и Кол видя по една от обветрените му скули да се стича сълза.

— Защо плачеш? — попита го Скара.

— Преминаването на заклет враг през прага на Последната врата е толкова тъжно събитие, колкото и това на скъп приятел. За мен Удил беше и двете.

Отец Ярви помогна на младия крал Друин да допре факла до напоените с катран подпалки. Пламъците облизаха борда и миг по-късно обгърнаха целия кораб. Откъм нареденото в широк полукръг около кораба множество от воини се разнесе тъжен вопъл. Те разказаха истории за дързостта и смелостта на Удил, пяха тъжни песни за множеството му успехи в битка, говориха как никога повече няма да се роди друг с такива умения с меча.

Наследникът му, ненавършил и три зими, се губеше в големия трон и клатеше крака под седалището му. Мечът, изкован от Рин и носен от баща му, лежеше напряко на коленете му. Вирнал гордо брадичка, Друин поглеждаше един по един всеки от върволицата воини, застанал пред него да изкаже съжалението си за загубата на баща му, да му се закълне във вярност и поднесе погребален дар — най-често пленена от победените воини на Върховния крал вещ. Той поздрави всеки от застаналите пред него и яде толкова много сладки, дадени му от майка му, че накрая устата му беше цялата омазана с мед.

Отец Ярви сведе поглед настрани към него:

— На две и половина зими, а се справя с дълга си с повече финес, отколкото аз някога успях.

— Може би. — Лейтлин разроши бледорусата коса на Друин. — Може и да седи както подобава, изправен на трона, но не е дал такава клетва като твоята.

— Не се налага. — Ярви разкърши челюст и се обърна отново към огъня. — Моята още обвързва всички ни.

Седяха на столовете, в пълно мълчание, премръзнали, чак докато баща Луна и децата му, звездите, не се показаха на небето. Пламъците от горящия кораб, горящите дарове и тялото на мъртвия крал огряваха лицата на стотиците оплаквачи. Седяха така, докато не свърши върволицата от оплаквачи и младият крал не захърка тихо в ръцете на кралица Скара. Продължиха да седят, докато огънят не се стопи до тук-там мънички огнени езици и овъгленият кил не се срина сред вихрушка от искри. Първите лъчи на зората докоснаха облаците, заблещукаха по неспокойната морска вода и птиците подеха чуруликането си в тревата.

Кралица Скара се наведе, постави ръка върху тази на кралица Лейтлин и Кол я чу да прошепва „Съжалявам“ в ухото ѝ.

— Недей. Той умря, както винаги е искал. Със стомана в ръка. Железният крал! И въпреки това… в него имаше толкова повече от просто желязо. Просто ми се искаше да… бях до него накрая. — Лейтлин се отърси от мислите си, измъкна ръката си изпод тази на Скара и изтри набързо скула. — Но аз знам истинската стойност на нещата, братовчедке, с искане нищо няма да купиш от пазара.

Кралицата регент плесна с ръце и робите с подрънкващи метални нашийници започнаха да копаят и зариват все още тлеещата клада. Щяха да вдигнат висока могила до тези на загиналия в битка баща на Скара, на прадядо ѝ, Хоренход Червения и всички останали крале и кралици на Тровенланд, наследници на самия Бейл Строителя. И тя, също като останалите обрасли с трева могили, постепенно щеше да се изгуби сред дюните и потъне в мъглата на забравата на времето.

Лейтлин се изправи, намести на гърдите си ключа от хазната на Гетланд и заговори с тон, в който нямаше и следа от колебание или тъга:

— Съберете мъжете. Потегляме към Скекенхаус.

Надолу покрай пътя пленените воини на Върховния крал продължаваха да трупат падналите си другари на общи клади. Множество вече горяха, едни за дузина, други за стотина и забулваха небето с дима си в миля околовръст.

Кол бе започнал да се обучава за пастор заради учението, не за да убива. За да променя света, не да го унищожава.

— Кога ще свърши всичко това? — прошепна той.

— Когато изпълня клетвата си. — Отправените към сивото море очи на отец Ярви бяха сухи, нито следа от сълза. — Нито миг преди това.

Още преди да е стигнал най-долното стъпало Кол вече спореше със себе си наум дали да влезе там или не.

Чуваше ударите на чука на Рин. И фалшивото ѝ тананикане, докато работеше. Навремето чакаше с нетърпение да ги чуе. Бяха като приветствена песен за ухото му, изпята само за него. А сега се чувстваше така сякаш подслушваше поверителния ѝ разговор с наковалнята.

Тя работеше със сериозно изражение на огряното в оранжева светлина лице, стиснала устни, прехвърлила ключа си през рамо, така че верижката му се бе впила в потната ѝ шия. Никога не вършеше нещата наполовина. Едно от нещата, които наистина харесваше в нея.

— Започнала си да работиш със злато, както виждам?

Тя вдигна глава, извърна поглед и Кол остана без дъх, когато очите им се срещнаха. Замисли се за това колко много му бе липсвала. Колко много искаше да я прегърне. Колко много искаше да бъде прегърнат от нея. През цялото това време бе мислил, мразеше да го признае, но беше самата истина, че тя не е истинска красавица. Че един ден, някоя много по-красива от нея ще падне отнякъде, право в ръцете му. Не можеше да си повярва, че е мислил така.

Богове, какъв глупак.

— Главата на крал Друин е по-малка от тази на баща му. — Рин вдигна с клещите стеснения златен обръч, отгледа го, постави го обратно на наковалнята и продължи да кове.

— Мислех, че се интересуваш само от стомана? — Кол опита да тръгне из ковачницата с някогашната си небрежна походка, но сега всяка крачка беше истинско предизвикателство. — Мечове за крале, ризници за кралици.

— След това, което сътвориха тези елфически реликви, нещо ми подсказва, че мечовете и ризниците повече няма да се радват на голяма популярност. Човек трябва да се нагажда според промените. Да извличаш най-доброто от това, което ти подхвърли животът. Да посрещаш несгодите с усмивка, а? Хъ. Това щеше да каже Бранд.

Споменаването на името накара Кол да извърне смутено очи. Заболя го само от мисълта, че го беше предал. Него, човекът, който се отнасяше с него като с брат.

— Защо си дошъл, Кол?

Кол преглътна мъчително. Хората все повтаряха, че има дар слово. Но истината бе, че го биваше само с думите, които не значеха нищо. С онези, които описваха как се чувстваше в действителност, хич не го биваше. Пъхна ръка в джоба си и напипа хладния метал на елфическата гривна, която носеше от Строком. Приношение за мир, в случай че тя бе склонна да го приеме.

— Ами мислех си… предполагам… — Той се покашля. Устата му беше пресъхнала. Хвърли виновен поглед към Рин. — Че направих грешния избор може би? — Надяваше се това да прозвучи утвърдително. Откровено самопризнание. За беда, гласът му го предаде и то прозвуча като пискливо увъртане.

И Рин не остана впечатлена.

— Каза ли на отец Ярви, че си направил грешния избор?

Той забоде виновно поглед във върховете на ботушите си, но те не му подсказаха отговора. Обувките обикновено не говореха много.

— Ами, не още… — Не му остана дъх да ѝ каже, че възнамерява да го направи, в случай че тя го попиташе.

Но тя не попита.

— Последното, което искам, е да те разстройвам, Кол. — Лицето на Кол се сгърчи в болезнена гримаса. Това казваха обикновено хората, чието намерение е точно да те разстроят. — Но мисля, че какъвто и избор да направиш, първото, което правиш след това, е да си кажеш, че си направил грешния избор.

Щеше му се да ѝ каже, че не е честно. Искаше да ѝ обясни, че се чувства като притиснат в капан от това, което иска отец Ярви, от това, което иска тя, от това, което би искал Бранд, ако беше жив, майка му, ако беше жива. Толкова много чужди желания, че вече не помнеше той какво иска.

Но вместо това успя просто да измънка:

— Ъхъ. Аз не се гордея със себе си.

— Аз също. — Тя хвърли чука и когато очите им се срещнаха, в нейните нямаше гняв. Само тъга. И вина, като че ли. Тъкмо започваше да мисли, че това означава, че е готова да му прости, когато тя каза:

— Легнах с друг.

Мина известно време, докато осъзнае чутото и когато най-после го направи, му се прииска да не го беше чувал. Юмрукът му стисна до болка елфическата гривна в джоба.

— Какво си… С кой?

— Какво значение има? Не става дума за него.

Кол се вторачи в нея, внезапно обзет от гняв. Това беше съвсем неочаквано. И напълно нередно. Знаеше, че няма право да се чувства така, но това само го ядоса още повече.

— Мислиш, че искам да чуя това, така ли?

Тя примига неразбиращо и на лицето ѝ се изписа смесица от вина и раздразнение.

— Надявам се, че не искаш.

— Защо тогава го направи?

Раздразнението взе надмощие.

— Направих го, защото имах нужда от това, себично копеле такова! — излая насреща му Рин. — Не всичко на този свят се върти около огромния ти талант, трудните ти избори и проклетото ти, бляскаво бъдеще. — Тя забоде пръст в гърдите си. — Аз се нуждаех от нещо, а ти избра да не бъдеш наоколо в този момент! — Тя му обърна гръб. — Никой няма да те вини, ако решиш и занапред да е така.

Ударите на чука ѝ го пропъдиха обратно нагоре по стълбите. Обратно във вътрешния двор на Бейлова крепост, при войната и дима от горящите трупове.

Копане

Гърбът го болеше. Ребрата му бяха насинени. Отдавна чупената и наскоро изгорената ръце боляха всяка със своята си болка от тежката работа. Беше изкопал пръст като за десет гроба, не откри и следа от Ракки, но продължи да копае.

През цялото това време се беше тревожил какво ще прави Ракки без него. Не се беше замислял обаче, какво щеше да прави той без брат си. Май не той беше силният от двама им.

Продължи да копае. Загребване, изхвърляне, глухият звук на потъваща в пръстта лопата и бавно трупаща се на купчини пръст. Така нямаше нужда да мисли.

— Съкровище ли търсиш?

Нечия висока фигура застана на ръба на изкопа — тъмен силует на фона на майка Слънце, с ръце на хълбоците и блещукащи златни и сребърни пръстени, вплетени в плитки и масури от едната страна на главата. Последният човек, на когото се надяваше да се натъкне. Но така става то с надеждите.

— Търся тялото на брат ми.

— Каква полза от това?

— За мен има. — Той изхвърли поредната лопата пръст и буците се пръснаха в ботушите ѝ, но Трън Бату не беше от хората, които се плашат от малко мръсотия.

— Никога няма да го намериш. Но да кажем, че успееш, после какво?

— Ще му направя клада, както му е редът, ще го изгоря на нея и ще го заровя както подобава.

— Кралица Скара мисли да погребе Яркия Йълинг както му е редът. Казва, че човек трябвало да бъде щедър и милостив, дори към враговете си.

— И?

— Превих на две меча му и го зарових в земята. Трупа му накълцах на парчета и оставих на враните. Мисля, че повече щедрост от това не му се полага.

Рейт преглътна тежко:

— Аз предпочитам да не мисля за това на кого какво се полага.

— От мъртвите няма полза, момче. — Трън запуши една ноздра и се изсекна шумно през другата. — Полза има само от живите. Утре тръгвам към Скекенхаус. Да си взема отплатата от Върховния крал за смъртта на съпруга ми.

— Какво ще искаш в отплата.

— Главата му, като начало! — кресна тя и от злобно изкривените ѝ устни пръсна слюнка.

Ако трябваше да бъде честен, гневът ѝ малко го плашеше. Ако трябваше да бъде честен, намираше го за доста вълнуващ.

Напомняше му за него самия, навремето. Напомняше му за простите времена, когато знаеше кой е. Когато знаеше кои са враговете му и всичко, което искаше от този свят, бе да ги убие.

— Мислех си, че може би ще искаш да дойдеш с мен.

— Не мислех, че ме харесваш толкова.

— Мисля, че си проклето малко копеленце. — Тя подритна с върха на ботуша си един камък и той се изтърколи в изкопа. — Точно такива хора ми трябват.

Рейт прокара език по устните си. Усети старият пламък да се разпалва в гърдите му. Сякаш Трън беше огнивото, а той сухият прахан.

Беше права. Ракки е мъртъв и от всичкото това копане нямаше полза.

Рейт заби здраво лопатата в земята.

— Идвам с теб.

Скара беше променена. Или по-скоро беше започнала да се променя малко по малко, но той не го беше забелязал до този момент.

Беше свалила ризницата и приликата ѝ с Ашенлир от картината зад нея вече не беше толкова осезаема. Но кинжалът все още висеше на колана ѝ, а на ръката ѝ все още блестеше гривната с огненочервения скъпоценен камък, носена някога в битка от самия Бейл Строителя. Беше задържала и направения от Рин меч, но сега, вместо Рейт, го държеше коленичило до нея момче от една от изгорените ферми край крепостта.

Същинска кралица, с мъдри съветници до себе си. Синия Дженър не беше изгубил небрежната си, отпусната стойка на закоравял морски разбойник, но бе подстригал косата и брадата си, беше се сдобил с хубаво наметало с яка от животинска кожа с дълъг косъм на раменете, а на гърдите му лъщеше златна верига. Майка Ауд се беше стопила откъм тегло, но компенсираше това с натрупано достойнство. На отслабналото ѝ лице се изписа неодобрение при вида на пристъпящия сконфузено в тронната зала Рейт, пъхнал под мишница отмъкнатия от мъртвия капитан шлем.

Скара го погледна отвисоко, изпънала назад рамене и вдигнала гордо глава, шията ѝ сякаш нямаше край. Седеше удобно в огромния трон на Бейл и изглеждаше толкова величествена и недостижима, колкото и кралица Лейтлин. Възможно ли бе това да е същото момиче, чието легло споделяше само допреди няколко нощи? Чиито пръсти галеха нежно покрития му с белези гръб? Чийто шепот гъделичкаше ухото му? Всичко това му изглеждаше като сън сега. И може би беше просто сън.

Рейт се поклони неуверено. Почувства се същински глупак, но какво друго можеше да направи?

— Ами, ъ-ъ, мислех си…

— Кралице моя би било подходящо обръщение — прекъсна го майка Ауд и Скара не си направи труда да я поправи.

Рейт направи измъчена физиономия.

— Кралице моя… предложиха ми място в екипажа на Трън Бату. Тя ще води нападението на Скекенхаус.

— Смяташ да приемеш? — рунтавите, посивели вежди на Синия Дженър се повдигнаха учудено.

Рейт се опита да не откъсва очи от тези на Скара. Все едно бяха сами в залата. Просто мъж и жена, не главорез и кралица.

— Ако няма да имате нужда от мен тук.

Стори му се, макар и само за миг, че забеляза огорчение в погледа ѝ. Или просто му се искаше да види такова. При всички положения гласът ѝ не потрепна.

— Ти си ванстерландец. Не си ми се клел във вярност. Свободен си да си вървиш.

— Трябва да го направя — каза Рейт. — Заради брат ми.

Заболя го, изпита истинска болка в гърдите. Как само му се искаше да я чуе да казва „Не, остани, нуждая се от теб. Обичам те.“.

Но Скара просто кимна:

— Благодарна съм за вярната ти служба. — Рейт усети скулата му да потрепва и не можа да скрие това. Вярна служба? Това ли само получи от него? Това ли бе за нея, просто вярно куче? — Ще липсваш на всички тук.

Затърси в очите ѝ следа, че наистина ще липсва на някого, но лицето ѝ беше неразгадаемо като маска. Хвърли поглед през рамо и видя пред вратата да чака пратеник на принца на Калийв. Мачкаше в ръце кожена шапка, нетърпелив да дойде реда му за аудиенция.

Майка Ауд продължаваше да гледа начумерено отгоре:

— Ако няма друго? — Очевидно се беше досетила за случващото се през последните няколко седмици и бързаше да сложи край на всичко и да види гърба на Рейт колкото може по-скоро. И той не можеше да я вини за това.

Раменете му увиснаха унило, докато се обръщаше да си върви. Имаше чувството, че сам си бе скроил номер. Някога единственото, което го вълнуваше, беше да раздава юмруци. После Скара му показа друг, по-добър свят, но ето как той на драго сърце го изтъргува за поредното отмъщение, чуждо отмъщение, от което нямаше никаква нужда.

Синия Дженър го настигна на излизане от залата.

— Върви свърши каквото трябва. Но знай, че тук винаги ще има място за теб.

Рейт не беше много убеден в това.

— Кажи ми, старче… ако човек е вършил злини… това прави ли го на всяка цена зъл човек?

Дженър примига и се замисли.

— Ще ми се да знаех това, момчето ми. Знам само, че връщане назад няма, вчерашния ден не можеш промени. И остава само да гледаш с надежда за утрешния.

— Ъхъ, предполагам. — Рейт искаше да прегърне стария разбойник на раздяла, но с тази златна верига на гърдите изглеждаше прекалено сериозен и представителен и не се осмели. За това просто сведе поглед към окаляните си от копането ботуши и се усмихна половинчато преди да се отдалечи.

Главата и сърцето

Утрото беше ясно и мразовито. Дъхът на Скара, този на кралица Лейтлин, този на Друин и многобройната им свита от роби, прислужници и стражи, застанали на рампата, водеща към пристанището, се издигаше и сливаше в общ облак над главите им.

Крал Удил почиваше в погребалната си могила, крал Друин бе прекалено млад за целта, затова флотът, потеглящ да търси отплата от Върховния крал в Скекенхаус, щеше да бъде воден от отец Ярви. Това, че говореше от името на баща Мир, не попречи по никакъв начин на младия пастор на Гетланд да поеме работата на майка Война.

Майка Слънце се показа иззад високите стени на Бейлова крепост и сенките на десетките, подредени като на парад коне, килове на корабите се удължиха по водата. Гребците бяха седнали зад греблата и чакаха търпеливо. Отец Ярви махна за сбогом, гласът му проехтя над притихналото пристанище и стотиците гребци, сякаш водени от един ум и едно сърце, натиснаха греблата като един.

— Изглежда отец Ярви е новият ни водач — каза Скара.

— Войната успява да извади наяве неподозирани заложби у хората. — Гордостта в тона на Лейтлин бе очевидна, докато гледаше излизащите от пристанището кораби на Гетланд. — Едни процъфтяват, други повяхват. Винаги съм знаела, че Ярви има и решимостта, и куража да води хората. Твоите ме изненадаха обаче.

— Моите?

— Нима не остана до последно в крепостта, макар и обсадена от многохилядната армия на Върховния крал? Променила си се, братовчедке, вече не си сломеното духом момиче със зачервени от плач очи, което помня.

— Всички се променихме — промърмори Скара.

Тя видя Трън Бату да гледа навъсено от палубата на кораба си. Беше стъпила на борда, стиснала кила, сякаш нямаше търпение да стигне по-скоро в Скекенхаус. Корабът беше принадлежал на един от Спътниците. Статуята на носа му бе позлатена глава на овен, но Трън бе заповядала да я овъглят до черно. Подхождаше повече на мрачното ѝ настроение, а за онези на страната на Върховния крал — на черната ѝ репутация. Очите на Скара затърсиха по насядалите по сандъците си гребци — свирепи мъже, потеглили да търсят мъст — докато не откри една беловласа глава да се надига и спуска при всяко загребване. Извърна очи.

Вчера в тронната зала искаше да му каже да остане. Да му заповяда да остане. Отвори уста да го направи, но в последния момент се отказа и го остави да си тръгне. Накара го да си тръгне. Дори не успя да се сбогува както трябва. Благоприличието не позволяваше.

Не беше сигурна, че можеше да нарече това любов. Нямаше нищо общо с любовта, за която пееха странстващите певци. Но каквото и да бе това, което изпитваше, знаеше, че е прекалено силно, за да си позволи да рискува и го задържи пред вратата си. Ако го беше направила, щеше да трябва да се бори денонощно и знаеше, че рано или късно, щеше да изгуби тази битка. Така трябваше да е силна само веднъж.

Заболя я, когато го отблъсна. Заболя я още повече, когато видя колко го нарани. Но майка Кайър казваше, че болките са част от живота. Нищо не може да се направи с тях, освен да ги нарамиш и продължиш напред. Сега трябваше да мисли за земята, за хората си, за дълга си към тях. Това че го вкара в леглото си, беше глупаво от нейна страна. Себична постъпка. Грешка, която не можеше да си позволи да повтори.

Синия Дженър ѝ кимна от рулевата платформа на „Черно куче“ и тя вдигна ръка за поздрав. От палубите на корабите от Тровенланд се надигна вълна от приветствени викове. След победата над Яркия Йълинг хората започнаха да се стичат на тълпи в Бейлова крепост. Коленичеха в тронната зала, кълняха ѝ се във вярност и въпреки че корабите бяха пленени от Върховния крал, екипажите им бяха от нейни хора — мъже от Тровенланд.

— Сигурно имаш вече двайсет екипажа от мъже, скандиращи името ти — каза Лейтлин.

— Двайсет и два — отвърна Скара, изпращайки с поглед корабите на Тровенланд, които на свой ред излизаха от пристанището.

— Прилична сила.

— Когато ме отведоха при теб, нямах нищо. Никога няма да забравя колко много ти дължа. — В опит да върне жеста, Скара повика с ръка робинята си. — Нека ти върна робинята, която ми зае…

— Не си ли доволна от нея?

Скара видя ужаса в очите на момичето.

— Не, не, аз просто…

— Задръж я. — Лейтлин отпрати с жест робинята. — Като подарък. Един от многото, които тепърва ще получаваш. Все пак скоро ще бъдеш Върховна кралица в земите около Разбито море.

Скара извърна рязко глава:

— Какво?

— Ако ветровете на съдбата са благосклонни, скоро баба Вексен ще падне от високия си престол в Кулата на Събора. Свещениците на Единствен бог ще бъдат прокудени обратно в юга. Върховния крал ще бъде свален от трона. Не си ли се замисляла кой ще го смени?

— Бях малко заета с оцеляване ден за ден — отвърна Скара.

Лейтлин се подсмихна присмехулно сякаш нещо толкова дребно не беше причина човек да изпуска от очи въртенето на колелата на властта. И може би беше права.

— Трошача на мечове е единственият прославен воин, останал жив. Единственият крал, непобеден в битка или двубой. — Тя кимна към кейовете и Скара го видя да крачи към рампата. Хората се разбягваха като гълъби пред него да му правят път. — Гром-гил-Горм ще бъде новият Върховен крал. А ти, негова съпруга.

Скара постави ръка на бунтуващия ѝ се стомах:

— Та аз още не се чувствам готова за кралица на Тровенланд.

— Че кой някога е готов? Аз станах кралица на петнайсет. Синът ми е крал, а е едва на две.

— Боли — проплака Друин и побутна нагоре короната на главата си.

— Вече чувства тежестта на властта. — Лейтлин намести отново златния обръч на пепеляворусата му коса. — Погребах двама съпрузи. Тези бракове започнаха като нещо необходимо за Гетланд, но ми дадоха двама сина. Но, някак неусетно, се заражда уважение. Привличане и разбирателство. Дори любов. — Гласът на Лейтлин потрепери. — Някак… неусетно.

Скара замълча. Върховна кралица. С ключа на всички земи около Разбито море на шията ѝ. Няма да коленичи пред никого, никога повече. Ще служи за пример и ще води цели народи. Тя, момиче на осемнайсет зими, което няма власт върху собствения си стомах. Костваше ѝ неимоверно усилие да успокои нервите и надигналия ѝ се стомах, когато Трошача на мечове застана пред нея. Да се изповръща върху ботушите на бъдещия си съпруг би било много лоша поличба.

— Кралице Лейтлин. — Горм се поклони сковано. — Кралице Скара… може ли да поговорим преди да потегля към Скекенхаус? Ние… предстои да… — Той извърна изкривено от мъчителна гримаса лице към корабите и едната му ръка заопипва една по една дръжките на кинжалите в колана му.

— Да се оженим? — помогна му Скара. Винаги бе знаела, че няма да избира сама съпруга си, но като всяко момиче си представяше, че когато дойде време за това, верният, млад и красив принц ще се появи отнякъде и тогава главата и сърцето ѝ ще заживеят в мирно съгласие. Сега разбираше колко наивна е била. Главата знаеше, че Горм е подходящ кандидат за ръката ѝ. Сърцето просто ще трябва да се научи да живее с мисълта за това.

— Прости ми — каза той, — ако не ме бива в нежните слова, но… винаги съм бил просто воин.

— И това не е тайна за никого. — Странно как колкото и да беше напрегната отвътре, притеснението ѝ я правеше все по-спокойна и уверена. — Не верига от ключовете на жени с разбити сърца виси на гърдите ти, а такава от мечовете на победени воини.

— Така е. Такава верига ще носи и бъдещата ми съпруга. — Трошача на мечове извади верига от искрящи, лъскави скъпоценни камъни в метален обков. — Топките от дръжките на мечовете на Спътниците и Яркия Йълинг — каза той и я постави на врата на Скара. — Ти отмъсти за смъртта на дядо си, — той намести веригата върху кожената наметка на раменете на Скара — и заслужаваш да я носиш гордо, както аз моята.

Скара погледна към блестящия камък в средата на веригата — диамант, колкото жълъд, в позлатен обков. Познаваше го добре. Виждаше го всяка нощ в съня си. Той искреше, обагрен в червено и оранжево от светлината на жаравата в нощта, когато Яркия Йълинг уби майка Кайър и крал Фин.

Тя потрепери от погнуса, искаше да свали веригата от врата си и да я запрати в морето заедно със спомените си от онази нощ. Но за добро или зло, те бяха част от нея, а и не можеше да откаже такъв подарък. Затова се изправи, изпъна назад рамене и се замисли, дали всъщност не ѝ харесваше тежестта на веригата.

В нейните уши тя ще нашепва окуражително. Скара беше минала през огън и също като добрата стомана излезе от пламъците по-силна.

В ушите на останалите тя ще крещи заплашително. Без значение от славата ти, опълчиш ли се на тази жена, ще свършиш като още една брънка във веригата ѝ.

— Достоен за Върховна кралица на земите около цяло Разбито море — каза тя и притисна веригата към гърдите си.

— Искам да те успокоя, след като… предполагам не съм мъжът, когото сама би избрала за свой съпруг. Искам да те уверя, че възнамерявам да бъда добър съпруг. Да оставя в твои ръце боравенето с пари и съхранението на ключа от хазната ми. Да те даря със синове.

Скара се поколеба, но това бяха правилните думи според обичаите и майка Кайър никога нямаше да ѝ прости, ако не му отвърнеше подобаващо.

— Точно както аз възнамерявам да бъда добра съпруга. Да оставя в твоите ръце боравенето с плуга и меча. Да те даря с дъщери.

На чепатото лице на Горм грейна огромна усмивка.

— Надявам се. — Той погледна надолу към Друин, който беше вдигнал глава и гледаше към него. — Малки хора в краката ти, на които да дадеш по-добро бъдеще. Хубаво нещо е това.

Скара се постара да прикрие добре неувереността си. Усмихна се миловидно:

— Ще намерим пътя си към бъдещето и ще тръгнем по него ръка за ръка. — И тя протегна ръка и хвана неговата.

Изглеждаше така малка, бледа и мека в загрубялата лапа на Горм. Приличаше на ръката на дете. Но макар и малка и мека, в нея имаше повече сила, отколкото в неговата. За разлика от неговата, тя не трепереше.

— Не се съмнявам, че ще бъдеш толкова добър съпруг, колкото добър воин си — каза Скара и постави другата си ръка под неговата, за да успокои треперенето ѝ.

— Ще бъдем непобедими заедно, като баща Земя и майка Море. — Той се оживи при открилата му се възможност да смени темата и заплува в познати води. — Като начало, ще ти донеса главата на Върховния крал като сватбен подарък!

— Аз предпочитам мир.

— Мирът идва след като всичките ти врагове са мъртви, кралице моя. — Горм измъкна ръка, поклони се отново и тръгна към кораба си.

— Ако тази негова верига трябва да го е научила на едно — промърмори Лейтлин, — то е, че враговете никога не свършват.

Пасторското бойно поле

— Мислиш си, че имаш толкова много време — каза Скифър, вторачена в огъня. — Толкова щедри награди пред теб, толкова реколта за обиране. Помни ми думата, гълъбче, без да осъзнаеш как, това славно бъдеще, към което си се стремил цял живот, се превръща в торба изтъркани истории, а пред теб нищо, освен прах.

Кол въздъхна тежко. Оранжевата светлина по лицето на Скифър му напомни за светлината от пещта по това на Рин и в мислите му изплуваха отново спомените за злощастната им последна среща. Две толкова различни жени, нищо общо помежду им, но когато си паднал духом, и най-малкото извиква горчиви спомени.

— Пийни малко чай, а? — Опита се да прозвучи непринудено, докато сваляше чайника от огъня, ведро, както някога, но се провали напълно. — Може би не всичко ще ти се струва толкова мрачно, ако…

— Сграбчи живота с две ръце! — кресна Скифър и Кол подскочи и насмалко да изсипе чайника в скута си. — Наслаждавай се на каквото имаш. Власт, богатство, слава, пфу — привидения. Вятър, не можеш го взе в ръце. Няма славен път. Всички пътеки водят към Последната врата. Животът те сблъсква с хора, живей заради искрите, които прехвърчат между теб и тях. — Тя се сгуши в наметалото си. — Те са единствените светлинки в тъмнината на времето.

Кол тръсна чайника обратно в огъня и част от чая плисна и изсъска в жарта:

— Пийни малко чай, как не — смотолеви под нос той и остави Скифър сама с тъмнината ѝ, а своята отнесе навън от руините, на билото на хълма над Скекенхаус, седалището на Върховния крал.

Кулата на Събора се издигаше от центъра на града — съвършени елфически камък и стъкло, високо, високо в небето — прерязани от Разкъсването на бог. Върху нея хората бяха надграждали. Имаше кулички, стени, куполи, покриви и навеси, накачурени едни връз други — грозна коричка на заздравяваща рана. А над нея, високо в небето, се рееха точици. Гълъби може би, като онези, за които се грижеше у дома Кол, донесли вести от паникьосани пастори по всички краища на света. Или орли, изпратени от баба Вексен с последни отчаяни заповеди.

Новият огромен храм на Единствен бог се гушеше в сянката на елфическата кула. Грозновато творение, въпреки изобилието от усилия и средства, хвърлени по строежа му. Десет години от започването му, а още бе опасан със скеле, с щръкнали, като ребрата на гниещ под слънцето труп, греди на покрива. Отчаян опит на Върховния крал да докаже, че и хората са способни на грандиозни начинания. За беда доказваше единствено, че най-грандиозните начинания на хората бледнееха пред най-невзрачните реликви от времето на елфите.

Около кулата и храма, във всички посоки, тръгваше килим от покриви, прорязан от лабиринт от тесни улички между постройки от камък, от дърво, от кирпич и опъната кожа. А най-отвън, прословутите елфически стени на Скекенхаус опасваха града. Миля подир миля гладък елфически камък. На места се рушаха и хората ги бяха постегнали с каменна зидария и надстроили с бойници и кули. Но рушащи се или не, стените бяха все така високи и здрави. Много здрави.

— Трябва да влезем вътре — процеди през стиснати зъби Трън. Елфическата ѝ гривна светеше в огненочервено. Тя гледаше града със свирепото изражение на прегладняла вълчица пред кокошарник и Кол нямаше да се учуди, ако започнеше да точи лиги, толкова надъхана бе за мъст.

— Естествено — отвърна майка Скаер, присвила свирепо очи, както обикновено. — Въпросът е как?

— Все още имаме елфическите оръжия. Аз казвам да ги използваме, за да разчупим черупката на баба Вексен и я измъкнем навън.

— Ще отнеме време да минем през тези стени, дори с помощта на елфически оръжия — каза отец Ярви. — А кой знае какви неприятности може да натвори тя през това време.

— Може да обстрелваме града с горящи стрели — предложи Рълф и потупа черния си лък. — За това и човешките оръжия вършат работа. Ще им спретнем един хубав пожар.

— Това сега е моят град — каза отец Ярви. — Не възнамерявам да го изгарям до основи.

— Твоят град? — подметна ехидно майка Скаер.

— Разбира се. — Отец Ярви извърна спокойно поглед от Скекенхаус и го насочи към нея. — Все пак аз ще съм следващият Първи пастор на Събора, дядо Ярви.

Скаер прихна развеселена:

— Дядо Ярви, така значи?

— Ако Ванстерланд ще получи трона на Върховния крал, Тровенланд ключа от хазната на Разбито море, мисля, че е повече от справедливо Гетланд да получи Кулата на Събора.

Майка Скаер присви още по-свирепо очи, но замълча, хваната натясно между подозрителността си към амбициите на отец Ярви и изкушението да види Горм на престола на Върховния крал.

— Трябва да свикаме съвещание за това, както си му е редът.

— Нима е необходимо мъдри хора като нас да обсъждат очевидното? Трябва ли да свикваме съвещания, за да установяваме дали майка Слънце ще последва баща Луна по небосклона?

— Само глупакът се препира с други глупаци за това, което още не му принадлежи — промърмори под нос Кол. Явно той бе единственият пастор наоколо, който все още го бе грижа да проправя пътя на баща Мир, а дори не беше положил клетва като такъв още.

Рълф пъхна палци в протрития си колан:

— Каква ирония, а, четири седмици висяха пред стените ни. И сега ние ще киснем още толкова пред техните.

— Яркия Йълинг допусна грешка, като се опита да влезе с катерене или копане под стените — каза Ярви.

— Нима, а какво трябваше да направи тогава? — сопна се Трън.

Кол знаеше отговора, колкото и малко да му харесваше той:

— Трябваше да опита с приказки.

— Именно. — Отец Ярви взе жезъла си и заслиза внимателно по склона на хълма. — Воините да останат тук. — Сега стоим на пасторското бойно поле.

— Не ме е грижа, стига да има отмъщение на него! — изръмжа Трън.

Ярви се обърна и оголи зловещо зъби:

— О, отмъщение ще има, предостатъчно за всички ни, Трън Бату. Дал съм клетва да си отмъстя.

Полето пред градските порти на Скекенхаус представляваше кално тресавище, осеяно с боклук, разкъсани платнища от шатри, натрошена на парчета покъщнина и трупове на домашни животни. Притежанията на хората, които се бяха стекли в Скекенхаус да търсят сигурност и защита. Или на онези, които бяха избягали от града по същите причини. Глупаво решение и в двата случая. Когато майка Война разпери криле, никъде не си в безопасност.

Кол имаше буца в гърлото си. Не беше изпитвал такъв страх от пътуването до Строком. Осъзна, че върви все по-близо до Рълф и големия му щит, с всяка следваща крачка към високите елфически стени на града, с провесени от бойниците знамена на Върховния крал и Единствен бог, се прегърбваше все повече.

— Не беше ли ти момчето, което се изкатери по стените на Бейлова крепост? — изръмжа кормчията без да извръща глава към Кол.

— Да. И тогава също умирах от страх.

— Само лудият и глупакът не изпитват страх. Героят се изправя срещу опасността, въпреки страха си.

— Не може ли да не съм нито едно от трите и просто да си ида у дома? — промърмори Кол.

— Няма връщане назад — викна през рамо майка Скаер и намести скритата под палтото ѝ дълга елфическа реликва.

— Не се бой, приятелю. — Досдувой повдигна още по-високо дългия кол с белите гълъби от носа на „Южен вятър“ на върха. — Пасторският гълъб ще спре стрелите.

— Красива изработка, — Кол се стресна и подскочи при поредното движение на нещо зад бойниците на стената, — но прекалено тънка, че да спре стрела.

— Целта на пасторския гълъб — изсъска през рамо отец Ярви, — е да задържи стрелата в колчана на стрелеца. Сега спри да подскачаш като уплашен заек.

— Стой! — долетя от бойниците пронизителен вик и групата закова на място. — Три дузини лъкове са насочени към вас!

Отец Ярви изпъчи гордо гърди сякаш да улесни стрелците, предлагайки им по-лесна мишена, но Кол забеляза, че здравата му ръка стискаше уверено елфическия му жезъл.

— Свалете оръжията! — Прозвуча така спокойно и уверено, сякаш не те, а той стоеше на сигурно място на стената. — Ние сме пастори, идваме да говорим от името на баща Мир!

— Но водите въоръжени мъже със себе си!

— Ако се наложи, ще говорим от името на майка Война, с гръмотевични думи. — Отец Ярви посочи към воините, които се разгръщаха в калното поле около стените на града. — Воините от Гетланд и Тровенланд обкръжават града ви. Самият Трошач на мечове пристига по море. А зад нас, от онзи хълм, ви наблюдава вещицата Скифър. Тя, чиято магия унищожи цялата армия на Върховния крал. Чака думата ми. Че сте приели условията ми и най-после ще има мир. — Отец Ярви свали ръка. — Или че сте ги отхвърлили и сте готови да последвате съдбата на Яркия Йълинг.

Когато мъжът от стената заговори отново, в гласа му не беше останало предизвикателство:

— Ти си отец Ярви.

— Да. Водя със себе си майка Скаер от Ванстерланд.

— Аз съм Утнир. Избран съм да говоря от името на хората в Скекенхаус.

— Привет, Утнир. Надявам се заедно с теб да спасим много човешки животи днес. Къде е баба Вексен?

— Затворила се е в Кулата на Събора.

— Ами Върховния крал?

— Не се е появявал публично откакто пристигна вестта за поражението при Бейлова крепост.

— Всяка победа е нечие поражение — прошепна Кол.

— Точно както всеки герой е нечий злодей — отвърна Рълф.

— Водачите ви са ви изоставили! — провикна се майка Скаер.

— Затова сега вие трябва да изоставите тях, преди да са завлекли цял Скекенхаус след себе си през прага на Последната врата.

Последва мълчание. Хладният вятър повдигна провесените от бойниците знамена и те заплющяха в гладкия елфически камък на стената.

— Носят се слухове, че сте в съюз с шенд — долетя отвисоко гласът на Утнир.

— Вярно е. Аз съм стар приятел с върховната жрица Свидур. Ако не се предадете, когато градът падне, ще го оставя в нейни ръце и хората на Скекенхаус ще бъдат изклани или отведени в робство.

— Ние нямаме нищо общо с тази война! Не сме ваши врагове!

— Докажете, че сте наши приятели тогава и ни помогнете да постигнем мир.

— Чухме, че си говорил такива сладки думи и на Яркия Йълинг. Защо да ти се доверяваме?

— Яркия Йълинг беше побесняло псе, боготворящо Смърт. Той уби хладнокръвно крал Фин и пастора му. Изгори жени и деца в Торлби. Не изпитвам никакво съжаление за кончината му. — Отец Ярви вдигна сакатата си ръка. Гласът му не потрепна. Лицето му бе самото откровение. — Но аз съм пастор и говоря от името на баща Мир. Решите ли да чуете думите му и тръгнете по стъпките му, аз ще бъда до вас. Отворете портите и аз ви давам слънчева и лунна клетва, че ще направя всичко, на което съм способен, за да спася живота и имуществото на хората в Скекенхаус.

След всичкото кръвопролитие Кол изпита истинска гордост да види учителя си най-после да разтваря свитата в юмрук ръка. От бойниците се разнесе мърморене, но явно Утнир бе удовлетворен от чутото. Или ако не друго, удовлетворен от факта, че нямаха друг избор.

— Така да бъде! Ще предам ключа от града в ръцете ви!

— Един ден историята ще ти благодари! — провикна се отец Ярви.

Кол осъзна, че през цялото време бе сдържал дъха си и сега изпусна въздишка на облекчение. Майка Скаер изсумтя под нос и се загърна в палтото си. Досдувой се наведе към Кол и се ухили до уши:

— Май не гълъбът, а самият отец Ярви беше нашият щит днес.

В това време пасторът на Гетланд бе преметнал ръка през раменете на Рълф и нареждаше в ухото му:

— Събери най-кротките от хората си и поеми контрол над градските порти.

— Не са ми останали много такива — отвърна Рълф. — Неколцина от мъжете от екипажа на „Южен вятър“ се разболяха.

— Онези, които гребаха до Строком? — промърмори под нос Кол.

Отец Ярви се направи, че не го чу.

— Събери каквото можеш тогава и се погрижи градската стража да бъде разоръжена. Искам дисциплина и добро отношение към всички.

— Разбрано, отец Ярви — отвърна кормчията, обърна се и започна да вика един по един хората си.

— После пусни шенд в града.

Рълф извърна глава и облещи очи:

— Сигурен ли си?

— Искат отмъщение за всичките набези на Върховния крал в земите им. Дадох дума на Свидур, че хората ѝ ще получат първи града. Погрижи се обаче Трън Бату и Гром-гил-Горм да получат своя дял. Това е по-малкото зло.

— Но ти се закле — промърмори Кол, след като Рълф се отдалечи, клатейки невярващо глава.

— Заклех се да направя всичко, на което съм способен, да предпазя града. На повече от това не съм способен.

— Но всички тези хора…

Ярви сграбчи Кол за ризата и го придърпа към себе си:

— Чу ли всички тези хора да протестират, когато гореше Йейлтофт? — кресна в лицето му той. — Ами Торлби? Ами когато умираше крал Фин? Или Бранд? Не. Всички те ликуваха и викаха името на Яркия Йълинг. Нека сега си платят за това. — Той разтвори юмрук и приглади ризата на гърдите на Кол. — Не забравяй, властта изисква едното ти рамо да е винаги в сянката.

Краят на въжето

Отец Ярви може и да беше казал да не се пали, но някъде гореше пожар.

Пушекът се стелеше из въздуха като тънка пелена и забулваше в сумрак Скекенхаус. Рейт усещаше дращенето му в гърлото си. Всеки дъх му костваше усилие. В сумрака прелитаха фигури. Тичащи фигури. На грабещите, или ограбените.

Странно как нещо толкова незначително като миризмата на дим може да извика в мислите такива ярки спомени. Малко воня на изгоряло и Рейт беше отново в онова село на границата между Ванстерланд и Гетланд. Как го наричаха, Холъби? Селото, което запалиха просто ей така, за едното нищо. Рейт удави един човек в коритото с помия в някаква кочина. Тогава му се струваше хубава постъпка. После, когато се перчеше навред с това, Гром-гил-Горм се смя с пълно гърло, заобиколен от воините си. Нарече го проклето малко копеленце, усмихваше се доволно, че има такова кръвожадно псе, вързано на верига в двора си.

Сега страхът пълнеше устата му с кисела слюнка. Сърцето му биеше като лудо, ръката на дръжката на секирата и главата му под шлема лепнеха от пот. Нещо изтрополи и Рейт подскочи от уплаха. Чу се писък, протяжен, по-скоро вой на животно, отколкото човешки вик и той се обърна рязко и затърси с очи из пушилката.

Сигурно трябваше да благодари на майка Война, че стои на страната на победителите. Все това повтаряше на брат си, нали така? А Ракки клатеше глава над пепелта и опустошението. Но ако имаше вярна страна в коя да е война, беше много трудно да си представи, че Трън Бату и екипажът ѝ от главорези стоят на нея.

Към свирепа компания се беше присъединил. Очите им святкаха гневно, приличаха на тези на прегладняла лисица. Глутница вълци, телата им занемарени, но оръжията им излъскани и наточени. Повечето бяха гетландци, но Трън беше готова да приеме всеки, който имаше сметки за уреждане и достатъчно здрав стомах, за да понесе това как ще бъдат уредени. Рейт дори не знаеше имената на повечето от тях. Не означаваха нищо един за друг, свързваше ги само омраза. Мъже, загубили семейство и приятели. Мъже, изгубили себе си и сега не им оставаше друго, освен да вземат от другите това, което им е било отнето.

Едни вадеха хората на улицата, докато останалите тършуваха из къщите. Обръщаха чекмеджета на пода, разбиваха ракли и шкафове, разпаряха постели. Предполагаемо в търсене на скрито имане, но всъщност просто защото им харесваше да рушат. Жертвите им оказваха не повече съпротива от поведени към кланицата овце. Някога Рейт беше изненадан, че не се бият. Презираше ги за това. Сега ги разбираше напълно. Повече нямаше воля за бой.

Човек не е само страхливец или герой. Човек е по малко и от двете, според обстоятелствата. Според това кой стои до него и кой насреща му. Зависи и от живота, който е водил. От това каква смърт си мисли, че го чака.

Бяха подредени в редица, коленичили по протежение на улицата. Някои биваха натиснати надолу. Други проснати по очи. Повечето сами отиваха на края на редицата и клякаха послушно. Тук-там ритник или шамар, за да ги накарат да се разбързат, но иначе насилие още нямаше. В края на краищата пребитият роб струва по-малко от здравия, а ако не ставаха за продан, защо да си пилееш усилията да ги биеш?

Рейт притвори очи. Богове, беше толкова уморен. Нямаше сили да стои на краката си. Опита да си припомни лицето на брат си, това на Скара, но те бяха размазани, неузнаваеми. Единственото лице, което беше ясно в спомените му, бе това на жената, която гледаше ужасена горящата си ферма. Викаше имената на децата си. Гласът ѝ пресипнал, треперещ от мъка. Рейт усети избилите сълзи да пробиват стиснатите му клепачи и отвори очи.

Един ванстерландец със сребърна обеца на носа влачеше някаква жена. Държеше я под мишницата, влачеше я и се смееше, в смеха му нямаше радост. Смееше се насила, сякаш да убеди останалите и себе си, че в това има нещо забавно.

Трън Бату не изглеждаше като човек, на който му е до смях. Стискаше зъби и мускулчетата по слепоочието на остриганата ѝ до кожа половина на главата играеха. Белезите по потрепващите ѝ бледи бузи бяха като живи. Жилите по ръката ѝ, стиснала безмилостно секира, бяха изскочили заплашително.

— Повечето от тия не си струват да ги мъкнем с нас — каза един от воините ѝ, гетландец с изкривена на една страна челюст и свали на колене поредния старец.

— Какво да ги правим тогава? — попита друг воин.

Тонът на Трън беше равен, пълен с безразличие:

— Мисля да ги избием.

Една от жените в редицата започна да нарежда, задавена от хленчене, молитва и някой ѝ затвори устата с плесница.

Предполагаше се, че това е мечтата на живота му. Плячкосването на голям град. Крачиш наперено по улицата като най-голямото и зло куче в града. В мирно време обект на присмех, но я да видим дали някой ще смее да се изхили сега. Пълна власт, над всичко и всеки, просто защото си този с острие в ръката и си достатъчно проклето копеле, че да го използваш.

Очите на Рейт плуваха в сълзи. От дима може би или пък плачеше. Чувстваше се пребит, смазан като брат си под земята. Едва успяваше да си поеме дъх. Изглежда всичко у него, заслужаващо си спасението, беше останало под земята с Ракки или в Бейлова крепост със Скара.

Той разкопча с треперещи пръсти катарамата на шлема си, свали го и го захвърли настрана. Той издрънча глухо и Рейт го изпроводи с поглед, докато се търкаляше на ръба си по каменната настилка на улицата. Задращи с нокти по прилепналата за главата му коса, но не усети почти нищо.

Извърна поглед настрани към коленичилите в редица хора. Едно момче загреба шепа пръст от канавката и я стисна в треперещ юмрук. От върха на носа на една жена се поклащаше капка от сълзи. Старецът в края на редицата хриптеше при всеки дъх.

Трън тръгна към него. Подметките на ботушите ѝ изскърцаха зад гърба му. Тя не бързаше. Събираше кураж може би. Или се наслаждаваше на момента. Разтвори леко пръсти и дръжката на секирата се плъзна бавно надолу в дланта ѝ. Излъсканият край спря в дланта ѝ и тя намести пръсти около него.

Старецът замига на парцали и изкриви от ужас лице, когато тя започна да намества крака зад гърба му. Завъртя бавно стъпала, едно по едно, като дървар пред дънера за цепене на дърва.

Разкърши рамене, покашля се, извърна глава и се изплю на земята.

Вдигна секирата.

Рейт издиша бавно, пристъпи между Трън и стареца и се изправи лице в лице с нея.

Не каза нищо. Не мислеше, че можеше да проговори, така се беше стегнало гърлото му. Сърцето му щеше да изскочи. Затова просто стоеше и я гледаше в очите.

Тишина.

Гетландецът с кривата челюст направи крачка към него:

— Размърдай си задника, глупако, преди да съм те…

Без да откъсва очи от тези на Рейт, Трън вдигна показалец и изсъска. Гетландецът закова на място. Очите ѝ бяха хлътнали, заобиколени от тъмни сенки, а ъгълчетата им лъщяха в червено от светлината на елфическата ѝ гривна.

— Махни се от пътя ми — каза тя.

— Не мога. — Рейт отърси щита от ръката си и го пусна на земята. Хвърли секирата си върху него. — Това не е отмъщение. Това е просто убийство.

Белязаната буза на Трън потрепери. Раменете ѝ почти се разтресоха от ярост, когато заговори отново.

— Няма да те моля отново, момче.

Рейт разпери ръце и извърна длани към нея. Усещаше стичащите се по бузите му сълзи, но му беше все едно.

— Щом толкова много искаш да убиваш, почни с мен. Заслужавам го повече от тях.

Той притвори очи и зачака. Не беше чак такъв глупак, не се заблуждаваше, че с това ще изкупи и една стотна от онова, което беше направил. Но просто не можеше повече да стои и гледа безучастно.

Нещо изхрущя и лицето му пламна, пронизано от остра болка. Той залитна, в следващия момент главата му се блъсна в камък.

Светът се завъртя. Устата му се напълни със солен вкус.

Остана да лежи на земята. Замисли се дали кръвта му не изтичаше по улицата. Замисли се дали го беше грижа от това.

Все още дишаше, ако можеше да се съди по излизащите от носа му кървави мехури при всеки дъх. Постави ръка на носа си. Беше станал два пъти по-голям отпреди. Счупен, естествено, съдейки по острата болка, когато го докосна. Изпъшка, претърколи се на една страна и се подпря на лакът.

Свирепи лица, белязани лица, плуваха размазани над главата му. Старецът продължаваше да е на колене и устните му мълвяха молитва. Трън продължаваше да стои зад гърба му със секира в ръка. Гривната ѝ гореше като нажежен до червено въглен. По червеното петно на челото ѝ се досети, че го беше ударила с глава.

— Пфу — изпъшка Рейт.

Костваше му огромно усилие да се надигне на четири крака. Кръвта от носа закапа по бледите му, разперени на камъка длани. Успя да се надигне на коляно, олюля се, разпери ръка и успя да запази равновесие. Замайването му отслабна и той се изправи, макар и трудно, на крака. Застана отново между Трън и стареца.

— Ето ни отново тук. — Прокара език по зъбите си, изплю кръвта, разпери ръце, притвори очи и зачака.

— Проклятие — изсъска отсреща Трън.

— Тоя луд ли е? — попита някой.

— Хайде, убий го и да приключваме — изръмжа онзи с кривата челюст.

Отново тишина, която сякаш се проточи цяла вечност. Рейт стисна още по-силно очи. При всеки дъх счупеният му нос свиреше и той не можеше да го спре.

Нещо изстърга тихо и той отвори плахо едно око. Трън плъзна дръжката на секирата си в халката на колана ѝ и застана с ръце на хълбоците. Той замига неразбиращо насреща ѝ.

Явно нямаше да умре днес.

— Какво да правим? — викна онзи с обецата на носа.

— Пуснете ги да си вървят — каза Трън.

— Просто така? — От устата на гетландеца с изкривената челюст пръснаха слюнки. — Защо те да могат да си тръгнат просто така? Те пуснаха ли жена ми да си върви?

Трън извърна бавно глава към него:

— Още една дума и ще се наредиш в редицата. Казах да ги пуснете да си вървят. — Тя хвана стареца за яката, изправи го на крака и го блъсна към къщите.

Рейт свали бавно ръце. Лицето му пулсираше от болка.

Усети как нещо плесна по бузата му. Обърна се и видя, че гетландецът го беше заплюл.

— Ти, малко копеленце. Ти трябва да умреш тук.

Рейт кимна уморено и изтри буза:

— Ъхъ, сигурно трябва. Но не за това тук.

Сълзите на баща Мир

Отец Ярви вървеше начело. Коридорът кънтеше от ударите на жезъла му в пода. Жезълът, с който уби Яркия Йълинг. Вървеше така бързо, че Кол трябваше да подтичва, за да не изостава. Парцаливото наметало на Скифър плющеше около отпуснатата покрай крака ѝ елфическа реликва. Оръжията и екипировката на Рълф и хората му, които ги следваха, подрънкваха и потракваха при всяка стъпка. Майка Адуин залиташе най-отзад. Огненочервеният ѝ гребен беше сплъстен в безформена топка на главата. Тя се опитваше да отпусне малко въжето около протритата ѝ шия, с което я влачеха.

Стените на коридора бяха отрупани с оръжия, огънати, оцвъкани с ръждиви петна древни оръжия. Оръжията на победените от армията на Върховния крал воини през последните няколкостотин години. Но победите на Върховния крал бяха минало. През тесните прозорци долиташе шумът от продължаващото плячкосване на Скекенхаус. Влизаше миризмата на дим. Страхът, плъзнал из града като чума.

Кол заби поглед в пода, не искаше да мисли за това, което ставаше навън. Не искаше и да мисли за това, което предстоеше да стане тук, когато отец Ярви най-после се изправеше очи в очи с баба Вексен.

— Ами ако е избягала? — викна Скифър.

— Тук е — отвърна отец Ярви. — Баба Вексен не е от хората, които бягат.

Коридорът свършваше пред високи врати от тъмно дърво, покрити с гравюри, изобразяващи сцени от живота на Бейл Строителя. Покоряването на Тровенланд. Покоряването на Ютмарк. Планината от трупове, която беше изкачил, покорявайки земите около Разбито море. При други обстоятелства, ако не на тази на Бейл, Кол би се дивил на майсторската работа на дърводелеца, но днес не беше ден за това.

Пред вратите стояха една дузина облечени в ризници стражи, насочили копия и сурови погледи към приближаващата група.

— Отстъпете настрана — заповяда отец Ярви. Рълф и хората му се разгърнаха по цялата широчина на коридора. — Майко Адуин, кажи им.

— Пуснете ги да минат, умолявам ви! — Изглежда думите ѝ причиняваха повече болка от въжето на шията, но тя ги изрече послушно. — Градът падна, всичко е загубено. Всяко кръвопролитие оттук насетне ще е напразно!

Кол се надяваше, че те ще я послушат. От друга страна, знаеше как обикновено става с надеждите.

— Не мога да направя това. — Предводителят на стражите явно беше прославен воин, обкованият му със сребърни шипове щит беше изрисуван с орел, символ на Първия пастор. — Баба Вексен заповяда вратите да останат затворени. Дадох клетва да изпълня заповедта ѝ.

— Клетви — промърмори под нос Кол. — Само проблеми създават.

Скифър избута Кол от пътя си и пристъпи напред. Вдигна елфическата реликва и я опря в рамото си:

— Наруши клетвата си или посрещни Смърт.

— Моля, недей! — Майка Адуин се хвърли към Скифър, но воинът, който държеше въжето около шията ѝ я дръпна рязко назад.

Предводителят на стражата вдигна щит пред себе си и изгледа гордо Скифър над посребрения му кант.

— Не ме е страх от теб, вещице! Аз…

Оръжието на Скифър изтрещя оглушително в тясното пространство на коридора. Половината щит на мъжа се пръсна. Ръката му излетя сред облак от пръски кръв и удари стоящия до него воин. Тялото му полетя назад, блъсна се във вратите и се строполи по очи. Кракът му пририта и замря. Около тялото се образува локва кръв. Красивата дърворезба беше опръскана в червено. Някакво малко парченце метал изскочи от оръжието на Скифър, звънна в пода и се изтърколи настрани.

— Някой друг иска ли да остане верен на баба Вексен? — попита отец Ярви.

Сякаш се бяха наговорили стражите хвърлиха оръжия на земята.

— Милостиви боже — прошепна майка Адуин. Рълф прекрачи мъртвото тяло на пода, хвана железните дръжки на вратите и ги разтресе.

— Заключени са — изръмжа той.

Скифър вдигна отново елфическата реликва:

— Аз имам ключ.

Рълф се просна по очи на пода. Кол запуши уши. Оръжието изтрещя отново и пастта му избълва огън. Огромно парче от красивата дърворезба, където се събираха двете врати, се пръсна на ситни парченца. Преди да е заглъхнало ехото от гърмежа, Скифър се засили и отвори с ритник двете врати.

Дори за човек, видял чудесата на Строком, Камарата на въздишките представляваше главозамайваща гледка. Елфически камък и стъкло чезнеха високо горе в далечината. Над пода, на височина пет пъти колкото човешки бой, стените бяха опасани от овален балкон, над него имаше друг, а над него трети и така, докъдето стигаше погледът. И всичко това бе озарено от блещукаща, оранжева светлина. В средата на обширния под гореше огън. Огромна купчина книги, купове хартия и свитъци. Същинска, достойна за крал, погребална клада. Горещината на бушуващите пламъци пресуши потта по челото на Кол на мига.

Статуите на шестте върховни богове гледаха отвисоко с гранатовите си очи, а над тях, още по-висока, се извисяваше тази на Единствен бог — нито жена, нито мъж — и съзерцаваше с пълно безразличие опустошението в краката ѝ. На фона на огъня се очертаха тъмни силуети. Облечени в сиви роби сестри от Събора. Едни зяпаха с изписан на лицето им ужас групата пред вратите, други продължаваха да подхранват пламъците с трескава припряност. Горящите листове хартия летяха из въздуха и се стелеха бавно към земята като есенни листа.

— Спрете ги! — Пронизителният крясък на отец Ярви успя да надвика рева на пожара. — Сложете им нашийници! Оковете ги във вериги! После ще мислим кого да пощадим и кого не!

Воините на Рълф се изсипаха през вратите. Ризниците им, оръжията им, дори очите им грейнаха, облени в светлините на пламъците. Някакво момиче с остригана до кожа глава бе извлачена по пода покрай Кол. Оголените ѝ зъби бяха почервенели от кръв. Чирак като него. Просто изпълняваше каквото ѝ е наредено. Той потри с върховете на пръстите си старите белези от протрито на врата си, там където много отдавна бе стоял робският нашийник.

Човек би намерил за странно как така някой, познал робството от опит, ще е готов с леко сърце да пороби другиго, но за Кол това не беше изненада. В края на краищата даваме на другите уроците, които сами сме научили.

— Къде е баба Вексен? — изкрещя Скифър и от покритите ѝ с белези от изгорено устни пръсна слюнка.

— Горе! — изпищя една ужасена сестра. — На втория балкон! — Явно в Скекенхаус не бе останала лоялност, само огън и хаос.

Прекосиха обширния под и влязоха в тесен коридор. Пепелта от горящата хартия се сипеше по главите им като черен сняг. Тръгнаха нагоре по виещо се стълбище, все по-нагоре и по-нагоре. Стъпките им кънтяха, сенките им танцуваха по стените. Подминаха първия портал, влязоха във втория и се озоваха в ярка светлина.

Пред парапета от сив елфически метал стоеше възрастна жена. Робата ѝ се влачеше по пода. Имаше късо подстригана бяла коса. Стоеше до висока купчина книги с обкантени в златно кожени подвързии и инкрустирани с камъни гърбове. Тя сграбчи няколко от тях и ги запрати надолу през парапета. Години работа, десетилетия от уроци, векове от познание, обречени да станат на пепел. Нищо необичайно, когато майка Война разпери криле. Само за миг тя разкъсва на парчета тъканото с десетилетия от съпруга ѝ, баща Мир, платно.

— Бабо Вексен! — извика отец Ярви.

Тя спря приведена над купчината книги, после се изправи бавно и се обърна към него.

Това беше жената, царуваща над всички земи около Разбито море, жената, определяла съдбите на хиляди. Жената, пред която трепереха дори прославени воини. Която дърпаше конците на крале, сякаш са марионетки. Тази жена не беше каквото Кол бе очаквал да види. Не се кискаше зловещо като злодей. Не изглеждаше като самото олицетворение на ужас и терор. Имаше миловидно по майчински лице, кръгло и сбръчкано. По него се четеше мъдрост. И дружелюбност също. На шията си носеше тънка верижка с окачени на нея, ситно изписани листчета хартия. Декрети, отсъждания, сметки за уреждане и заповеди за спазване.

Тя се усмихна. По нищо не приличаше на отчаян беглец, осъзнал, че е хванат на тясно в ъгъла, откъдето няма накъде да бяга повече. По-скоро приличаше на учител, чийто блуден чирак най-после се бе вслушал в здравия разум и бе откликнал на повика ѝ.

— Отец Ярви. — Гласът ѝ бе плътен и спокоен. — Добре дошъл в Скекенхаус.

— Гориш книги? — Ярви пристъпи към доскорошната си господарка. — Мислех, че работата на пастора е да съхранява познанието?

Баба Вексен цъкна с език. Сега приличаше на вездесъщ учител, разочарован от глупостта и привързаността на ученика си.

— Каква ирония, ти да ме поучаваш какво трябва и какво не трябва да прави един пастор. — Тя хвърли през парапета книгите, които държеше. — Ти няма да се възползваш от мъдростта, която съм събирала с години.

— Не ми е необходима мъдростта ти. — Той вдигна елфическия си жезъл пред лицето ѝ. — Имам това.

— Елфите са имали това и виж какво стана с тях.

— Аз се поучих от опита им. Да не споменавам уроците, които научих от теб.

— Боя се, че не си научил нищо.

— Забрави за учене — изръмжа Скифър. — Сега ще платиш с кръвта си за пролятата кръв на децата ми, за пролятата кръв на децата на децата ми. — Тя насочи към нея елфическото оръжие. — Единственото ми съжаление е, че няма да кървиш достатъчно, че да изкупиш кръвта им.

Баба Вексен дори не трепна пред лицето на Смърт.

— Заблуждаваш се ако мислиш, че кръвта на децата ти е на моите ръце, вещице. Чух, че последно си видяна в Калийв. Бях доволна, че си напуснала земите около Разбито море и повече от доволна, че никога повече няма да се върнеш тук.

— Изтъкана си от лъжи, пасторе — кресна Скифър и лъщящото ѝ от пот чело се сбърчи гневно. — Ти изпрати по петите ми крадци и убийци!

Баба Вексен въздъхна уморено:

— Това го казва крадецът и убиецът, който лиже подметките на принца на лъжците. — Тя обходи с поглед Скифър, после Кол и накрая спря на отец Ярви. — От деня, в който издържа изпита си и ме целуна по бузата знаех, че си змия. Трябваше да те смачкам още тогава, но реших да проявя милост.

— Милост? — Ярви се изсмя гръмогласно. — По-скоро се надяваше да ме научиш да хапя, когото ми заповядаш.

— Може би. — Баба Вексен изгледа с отвращение оръжието в ръцете на Скифър. — Но не съм си представяла, че ще паднеш толкова ниско. Да нарушиш най-светия закон на Събора? Да изложиш на риск целия свят в името на амбициите си?

— Знаеш поговорката. Нека баща Мир рони сълзи по начините, майка Война се усмихва на резултатите.

— Знам я. Също както знам, че принадлежи на устите на убийци, не на пастори. Ти си отрова.

— Нека не се преструваме, че само един от двама ни стои в сянката. — Очите на отец Ярви грейнаха със светлините на огъня, когато пристъпи отново към нея. — Аз съм отровата, която сама забърка с машинациите си. Отровната отвара, която свари, когато заповяда да убият баща ми и брат ми. Отровната отвара, която не подозираше, че един ден ще изпиеш.

Раменете на баба Вексен увиснаха:

— Съжалявам за много неща. Съжаления, всичко, което в крайна сметка получаваш от властта. Но арогантността на Лейтлин рано или късно щеше да ни вкара в прегръдките на майка Война. Аз се опитах да направлявам кораба встрани от острите скали. Опитах да избера всеобщото благо и по-малкото зло. Но ти искаш хаос и няма да се откажеш, докато не го получиш.

Първият пастор откъсна едно парченце пергамент от огърлицата си, хвърли го към Ярви и то падна плавно на пода между двама им.

— Проклинам те, предателю. — Тя вдигна ръка и Кол видя на дланта ѝ изписани в кръгове ситни символи. — Проклинам те в името на Единствен бог и многото. — Гласът ѝ прокънтя в Камарата на въздишките. — Всичко, което обичаш, ще те предаде! Всичко, което сътвориш, ще изгние! Всичко, което построиш, ще се срине!

Отец Ярви сви рамене:

— Нищо не е по-маловажно от проклятията на победения. Ако си беше направила труда да стъпиш на забранената земя на Строком, щеше да се увериш с очите си. Рано или късно всичко се срива.

Той пристъпи рязко напред, протегна сакатата си ръка и блъсна баба Вексен.

Очите ѝ се облещиха от ужас. Явно колкото и мъдър да е човек, колкото и широко да е отворена пред него Последната врата, преминаването на прага ѝ винаги ще го свари неподготвен.

Тя изписка и се преметна през парапета. Чу се трясък, последван от пронизителен писък.

Кол пристъпи напред, преглътна тежко и надникна боязливо над парапета. Кладата гореше, димът се виеше на кълба, въздухът трептеше в мараня и горещата вълна блъсна лицето му. Могъщият първи пастор лежеше на пода до кладата. Усуканото ѝ тяло изглеждаше така малко, погледнато от толкова високо. Майка Адуин приклекна бавно до нея и постави ръка на полилавелите си устни.

— Удържах клетвата си — каза отец Ярви, загледан в сакатата си ръка, сякаш не можеше да повярва какво бе направила.

— Да. — Скифър хвърли на пода елфическото оръжие. — И двамата получихме мъст. Как намираш своята?

— Очаквах повече.

— Отмъщението е просто начин да стискаш в ръце каквото си изгубил. — Скифър облегна гръб на стената, свлече се бавно надолу и седна, кръстосала крака. — Клин в рамката на Последната врата. За да надзъртаме през процепа към лицата на мъртвите. Стремим се към отмъщението с цялото си същество, нарушаваме всяко правило и когато най-после го вземем в ръце, в тях няма нищо. Само тъга и печал.

— Значи тогава ни трябва нещо друго, към което да се стремим. — Отец Ярви постави сакатата си ръка на парапета и се наведе от балкона. — Майко Адуин!

Червенокосият пастор се изправи бавно и вдигна глава нагоре. Лицето ѝ бе плувнало в сълзи.

— Изпрати орли до пасторите в Ютмарк и Ниските земи — провикна се Ярви. — Изпрати орли до пасторите в Ингълфолд и Островите. До всеки пастор, коленичил пред баба Вексен.

Майка Адуин сведе очи към трупа на господарката си, после ги вдигна отново нагоре. Изтри сълзите си с опакото на ръката и според Кол се нагоди доста бързо към новия порядък. Какъв избор имаше? Имаше ли някой въобще избор?

— Какво е съобщението? — попита тя и се поклони сковано.

— Кажи им, че вече коленичат пред дядо Ярви.

Убиецът

Труповете лежаха на купчини пред вратите. Свещеници на Единствен бог, досети се Рейт — дългите им роби бяха извезани със слънце със седем лъча. Главите им бяха разцепени. Изпод телата се виеха струйки кръв, оформяха тъмни ивици по стъпалата от бял мрамор, порозовели в краищата от ситния ръмеж.

Може би се бяха надявали на милост. Трошача на мечове предпочиташе да отвежда хора в плен, вместо да ги превръща в трупове, това бе всеизвестна истина. Защо да убиваш нещо, което можеш да продадеш, нали така? Но явно днес Горм беше в друго настроение.

Рейт пое дъх през счупения си нос. Треските изскърцаха под ботушите му, когато пристъпи в огромния храм на Единствен бог.

Покривът не беше довършен — гредите се открояваха тъмни на фона на бледосивото небе. Дъждът капеше по мозайката на пода, също недовършена. Вътре имаше дълги пейки. Вероятно за вярващите, дошли да се молят в храма, но днес в него нямаше вярващи. Само воини от Ванстерланд, които пиеха, смееха се и рушаха.

Един седеше на една от пейките, вдигнал крака на друга. Беше се загърнал като с наметало в една от красивите, златни завеси, килнал назад глава и изплезил език, за да улови капките дъжд от гредите на покрива. Рейт мина покрай него, покрай високи, гладки колони, идеално прави като стволовете на дървета. Бяха толкова високи, че чак вратът го заболя от гледане нагоре.

В средата на просторната зала, върху голяма маса, лежеше тялото на човек. Беше увито в пурпурна, извезана със златен ширит плащаница, която се спускаше до земята. Кльощавите му, криви като ноктите на граблива птица ръце, стискаха инкрустирана със скъпоценни камъни дръжка на меч, положен на гърдите му. Сориорн стоеше до масата и гледаше смръщен надолу.

— Малък е — обяви знаменосецът на Горм, който беше зарязал някъде повереното му за носене знаме. — За Върховен крал.

— Това е той? — промърмори Рейт, загледан в изпитото лице на масата. — Най-великият сред мъжете, седящ между крале и богове? — Приличаше повече на търговец на роби, отколкото на владетеля на цяло Разбито море.

— Мъртъв е от дни. — Сориорн измъкна меча от безжизнените ръце на Върховния крал и едната се отпусна на масата до тялото. Постави острието на пода, стъпи върху гарда на дръжката и извади отнякъде длето, което постави под инкрустираната със скъпоценни камъни топка на дръжката. После се заоглежда. — Да имаш чук?

— Нищо нямам — отвърна Рейт. Беше самата истина.

Високите стени на отсрещния край на залата бяха изрисувани с розово, небесносиньо и златисто — странни сцени на летящи, крилати жени, които Рейт не разбираше. Сигурно бе отнело седмици работа да завършат такъв стенопис. Воините на Горм се кискаха доволно, докато се упражняваха в хвърляне на секири по него. Смееха се и къртеха големи парчета мазилка, които се търкаляха по пода. Същите мъже, с които навремето се беше смял и Рейт. Същите, с които гледа как горят ферми по границата с Гетланд. Днес дори не извърнаха очи да го погледнат.

В далечния край на залата имаше мраморен подиум, а върху него, масивен, издялан от черен камък блок. Гром-гил-Горм стоеше, подпрял юмруци на него и гледаше високия прозорец зад него. Старателно подредени разноцветни парчета стъкло рисуваха сцена — висока фигура на фона на ослепително слънце протягаше надолу ръце с нещо в тях към брадат мъж.

— Красиво е — промърмори Рейт, наслаждавайки се на това как лъчите на майка Слънце проникваха през прозореца и хвърляха причудливи цветни петна по пода, по каменния блок, по свещите, златния бокал и каната с вино, поставени на него.

Горм извърна поглед настрани:

— Помня времето, когато единствените красиви неща за теб бяха кървища и бойна слава.

Рейт не можеше да отрече истината.

— Изглежда хората се променят, кралю мой.

— Рядко към по-добро. Какво е станало с лицето ти?

— Спорих с една жена.

— Оборващите ѝ аргументи са впечатляващи.

— Ъхъ. — Рейт примижа от болка, докосвайки носа си. — Трън Бату умее да спори.

— Ха! Не казвай, че не те предупредих за нея.

— Боя се, че съм доста невнимателен, кралю мой.

— Границата между дързост и глупост е много тънка, толкова, че дори най-мъдрият понякога не я различава. — Горм започна да върти замислено една от топките от веригата си и Рейт се замисли чий ли меч е балансирала някога. — От известно време гледам и се чудя на този прозорец, но не мога да прозра какво точно изобразява.

— Върховния крал получава трона си от ръцете на Единствен бог, предполагам.

— Прав си! — щракна с пръсти Горм. — Само дето това е просто красива лъжа. Виждал съм човека, направил трона му. Не беше бог, а роб от Сагенмарк с най-отвратителния дъх, който можеш да си представиш. Тогава не го намерих за кой знае колко красива изработка и продължавам да мисля така. Прекалено префърцунен. Ще поръчам да ми направят нов, предполагам.

— Нов трон, кралю мой? — повдигна въпросително вежда Рейт.

— Скоро ще седна на трона в Камарата на въздишките, ще бъда Върховен крал на земите около Разбито море. — Горм извърна очи настрани към Рейт и устните му се разтеглиха в самодоволна усмивка. — Никой друг мъж не е благословен с повече и по-знаменити врагове от мен. Тримата братя, Утрик, Одем и Удил. Лукавата, хитра кралица Лейтлин. Яркия Йълинг. Баба Вексен. Самият Върховен крал дори. Но аз победих всички тях. Със сила, остър ум и добър късмет в битката. По милостта на майка Война и благодарение на подмолността на отец Ярви.

— Велик е онзи воин, който още диша, когато започне пирът на враните. Велик е онзи крал, който гледа как горят труповете на враговете му. — Колко празни от смисъл звучаха тези добре познати думи в момента, но въпреки това Горм остана видимо доволен да ги чуе. Хората винаги се усмихват, чувайки ученикът им да повтаря дадените му уроци.

— Да, Рейт, точно така! Брат ти може и да говореше повече от теб, но аз винаги съм знаел, че ти си умният от двама ви. Този, който наистина разбира как стоят нещата! Прав беше като каза, че Скара ще е кралица, за която ще ни завижда цял свят. Тя ще управлява добре хазната ми, ще ми роди силни деца, ще мълви сладки думи в ушите на владетели от далечни земи и ще ги привлече на наша страна като съюзници. Оказва се, бил си напълно прав като не я уби.

Рейт усети познатата, стара болка, когато стисна юмруци.

— Наистина ли мислиш така, кралю мой? — Почти се задави от безсилие, от ревност, от всичката тази несправедливост. Но Горм не видя това във влагата в очите му и трепета в гласа му.

— Да, разбира се… и ти прощавам. — Трошача на мечове го дари с такава лъчезарна усмивка сякаш прошката му беше най-желаният дар на този свят, дар, който Рейт определено не заслужаваше, но въпреки това щеше да получи. — Майка Скаер не обича промяната. Но аз имам нужда от мъже до себе си, не просто покорни слуги. Истински верният слуга понякога трябва да предпазва господаря си от собствената му прибързаност.

— Боговете са те дарили с много, кралю мой, с повече отколкото може да желае човек. — С повече, отколкото заслужава човек. Особено този човек. Рейт се вгледа в това усмихнато, прорязано от стотици белези лице, обляно в цветовете на красивия прозорец. Лицето на човека, на когото се беше възхищавал. Лицето на човека, който го направи това, което е.

Убиец.

Рейт сграбчи златния бокал от олтара:

— Нека ти налея чаша за наздравица, кралю мой, по случай победата ти! — Той наклони каната и виното заклокочи в бокала. Няколко кървавочервени капки паднаха върху мраморния олтар. Той отпи от чашата, както подобава на добрия слуга, да се увери, че виното е добро за по-достойни от неговите устни.

Нещо се сгромоляса с трясък на пода някъде отзад, чуха се викове и ругатни и Горм се обърна натам. Достатъчно задълго, за да пъхне Рейт два пръста в кесията на колана си и напипа хладното стъкло.

Мъртвото, кльощаво тяло на Върховния крал лежеше на пода до погребалната маса, а двама от воините на Горм се караха и дърпаха красивата пурпурна плащаница като кучета кокал. Изящният плат се разпра.

— Виждам песен във всичко това — промърмори Горм, загледан в голото тяло на мъжа, владял доскоро земите около Разбито море, проснато върху недовършената мозайка на пода, лишено от всякакво достойнство. — Но за днешния ден ще се пеят много песни.

— Песни за падението на градове и смъртта на крале — каза Рейт. Той коленичи и поднесе златния бокал на господаря си. Точно както някога, след всяка битка или двубой. След всяка победа. След всяка изгорена ферма. След всяко безсмислено убийство. — Наздравица за новия Върховен крал! — провикна се той. — Вдигната с чашата на предишния!

— Липсваше ми, Рейт — каза Горм, усмихна се и посегна към бокала. Точно като Скара, докато ѝ преправяха ризницата. Само дето този път ръцете на Рейт не потрепнаха. — Не бях достатъчно щедър към теб, а виждаме какво става с крале, които не демонстрират нужната щедрост. Получаваш обратно мястото си до мен, Рейт. Ще носиш меча ми и ще пълниш чашата ми. — Горм вдигна бокала към устните си.

Рейт пое дълбоко дъх и издиша бавно:

— Това е всичко, което някога съм искал.

— Пфу. — Трошача на мечове сбърчи нос. — Това вино има отвратителен вкус.

— Всичко тук има отвратителен вкус.

— Самата истина. — Горм присви очи над ръба на златния бокал и отпи голяма глътка. — Променил си се, Рейт, много си се променил. Явно прекараното до бъдещата ми кралица време те е научило на прозорливост и въздържание.

— Кралица Скара ме научи да гледам иначе на света, кралю мой. Да ѝ кажа ли, че напускам службата си при нея и се връщам на полагащото ми се място? Редно е да знае, благоприличието го повелява.

— Благоприличието? Ха, та ти си направо опитомен! — Горм пресуши бокала, захвърли го небрежно настрани и той издрънча върху мраморния олтар. — Върви говори с кралицата, тогава. Тя сигурно вече е пристигнала на пристанището. Все пак утре ще се женим. Предполагам няма да е доволна, че ще изгуби любимото си кутре. — Трошача на мечове протегна ръка и разроши грубо косата на Рейт. — Но аз съм доволен да си получа обратно моето.

Рейт се поклони дълбоко:

— Не по-доволен от кутрето, кралю мой. — Рейт се обърна и взе почти тичешком няколкото стъпала на мраморния подиум. Някогашната напереност се върна в походката му, докато се разминаваше със Сориорн. Беше успял да отреже топката от меча на дръжката на Върховния крал и я носеше на Горм. Кимна му дружески и отмина.

— Да изгорим ли това място, кралю мой? — Чу го Рейт да пита.

— Защо да палиш нещо, което може да ти е от полза — отвърна му Горм. — Няколко удара на длетото ще превърнат тези злощастни статуи в майка Война и тя ще получи най-големия храм, посвещаван някога на бог! Подобаващ дар от най-любимия ѝ син, в отплата за земите около Разбито море, които…

Когато излезе навън, на лицето на Рейт грееше усмивка. За пръв път от много време насам не съжаляваше за нищо.

Най-щастливият ден

Скара гледаше изпитателно отражението си в огледалото.

Спомни си деня на пристигането си в Торлби след като избяга от горящата тронна зала на дядо си, сякаш бяха минали сто години оттогава. Тогава почти не разпозна себе си в крехкото момиче, което я гледаше от гладкото стъкло. В момента не беше сигурна, че разпознава себе си в острите черти на младата жена, която я гледаше оттам. В очите на тази жена имаше дързост и непреклонност, устните ѝ излъчваха сурова решимост. Тя изглеждаше напълно способна да използва този кинжал, който висеше на инкрустирания ѝ със скъпоценни камъни колан.

Тя постави на ръката си златната гривна, която Бейл беше носил в битка и червеният камък ѝ намигна от огледалото. Спомни си деня, в който я получи от дядо си. Замисли се как щеше да се гордее с нея, ако можеше да я види днес. Усмихнатото му лице изникна в спомените ѝ, но следващият спомен я накара да изкриви като от болка лице. Видя го отново да пада по очи в огнището и усети стомахът ѝ да се надига. Притвори очи в опит да успокои ударите на сърцето си.

Мислеше, че след като види Яркия Йълинг мъртъв ще е отново свободна. Усети как робинята наместваше на раменете ѝ веригата от топките от дръжки на мечове, на която скоро щеше да виси ключа от хазната на цяло Разбито море. Допирът ѝ беше хладен. Тежеше на раменете ѝ с товара на всички взети решения и извършени дела.

Оказа се, че вместо да се отърве от духовете на крал Фин и майка Кайър, беше добавила към тях тези на Яркия Йълинг и Спътниците. Вместо да се отърве от усещането на хладните му пръсти по бузата ѝ в онази нощ в Гората, сега усещаше вкопчената му в ризницата ѝ ръка на бойното поле пред стените на Бейлова крепост.

Майка Ауд беше права. Колкото повече бягаш от миналото, толкова по-бързо те застига то. И накрая не ти остава друго, освен да се обърнеш и го посрещнеш лице в лице. Да го сграбчиш в прегръдките си. И да посрещнеш утрешния ден по-силен и помъдрял.

На вратата се почука и Скара пое дълбоко дъх, издиша и отвори очи.

— Влез.

Синия Дженър щеше да заеме мястото на баща ѝ в церемонията. Беше уместно, предвид това, че той беше най-близкото до семейство, което имаше. Видът на святото платнище, преметнато през рамото му, накара стомахът ѝ де се обърне. Това платнище щеше да бъде увито около нейната ръка и тази на Горм, свързвайки ги завинаги.

Възрастният воин застана до нея и образът му в огледалото изглеждаше още по-стар и пребит от времето. Той поклати бавно глава:

— Изглеждаш точно както трябва да изглежда една Върховна кралица. Как си?

— Имам чувството, че ще повърна.

— Точно както се очаква от едно момиче в деня на сватбата ѝ.

— Готово ли е всичко?

Ако се беше надявала да чуе, че е имало огромен потоп, помел всички гости в морето, щеше да остане силно разочарована.

— Няма да повярваш на очите си! Кралица Лейтлин донесе мили фино бяло платно, цялата Камара на въздишките е окичена с есенни цветя, а подът ѝ е застлан със сухи листа. Статуята на Единствен бог вече се прости с главата си, скоро ще се прости и с тялото и върховните богове ще се върнат на полагащото им се място. Кажи каквото искаш за дядо Ярви, но той е човек, който, зарече ли се да направи нещо, прави го.

Скара изду бузи и въздъхна:

— Дядо Ярви, значи.

— Много хора се издигнаха.

— Изкатериха се по камари трупове, имаш предвид. — Тя нагласи веригата около врата си и диамантът от меча на Яркия Йълинг заискри на гърдите ѝ. — А аз, най-високо от всички.

Дженър сякаш не я чу.

— Стичат се хора от всички земи около Разбито море. От Гетланд, Тровенланд и Ванстерланд. От Ингълфолд, Ниските земи и Островите. Шенд, бания и кой знае още откъде. Видях дори емисари от Каталия. Потеглили от дома за аудиенция при един Върховен крал, но докато пристигнат, той взел, че се сменил с друг.

— Как е настроението на хората?

— Има не една незаздравяла рана, някои, дето са вечно намусени, продължават да се мусят, но като цяло хората са доволни, че майка Война най-после прибира криле и баща Мир се усмихва. Много презират Горм, много нямат вяра на дядо Ярви, но любовта им към теб надделява над всичко останало.

— Към мен?

— Славата ти се е разпростряла нашир и длъж! Кралицата воин, която останала да се бие за страната си, когато всички останали я изоставили! Жената, повалила Яркия Йълинг, но решила да му отдаде последна почит в последния му миг от тази страна на Последната врата. Величие и състрадание в едно, казват хората. Преродената Ашенлир.

Скара примига насреща на жената в огледалото. Не помнеше да е имало почит между нея и Йълинг. Само малката кесийка с листчетата хартия в нея. Оригна се, притисна ръка към гърдите си и се зачуди дали и Ашенлир не е криела страховете в стомаха си.

— Истината и песните рядко сядат рамо до рамо, нали? — промърмори тя.

— Дори не делят една и съща тронна зала, но човек не кани странстващи певци край огнището си, за да му разказват истини. — Той замълча и я изгледа изпод сиви вежди в огледалото. — Сигурна ли си, че искаш точно това?

Скара бе много, много далече от сигурна, но последното, което ѝ трябваше в момента бе и неговите съмнения на раменете ѝ.

— Сключих сделка. Не мога да се отметна от думите си дори и да исках.

— Въпросът е искаш ли? Сигурно има по-лоши мъже от Трошача на мечове, но мисля, че те познавам, кралице моя. Ако можеше да избираш, съмнявам се, че щеше да избереш него за съпруг…

Скара преглътна тежко. Момичето, което избяга от горящата тронна зала на дядо ѝ щеше да копнее за друг избор. Момичето, което прегръщаше Рейт в тъмното също. Но тя вече не беше това момиче.

Скара вирна гордо брадичка и изгледа съветника си през присвити клепачи. Придаде най-увереното изражение на лицето си.

— В такъв случай, не ме познаваш така добре, колкото си мислиш, Сини Дженър. Днес Гром-гил-Горм ще се изкачи на престола на Върховния крал. Той е най-прославеният воин в земите около Разбито море. Съюзът между Тровенланд и Ванстерланд ще ни донесе сила, ще направи народа ни силен и никой няма да се осмели отново да донесе огън и смърт в Йейлтофт! — Осъзна, че крещеше и понижи глас. — Гром-гил-Горм е съпругът, когото бих избрала. Гром-гил-Горм е съпругът, когото избрах.

Синия Дженър сведе сконфузено поглед:

— Не исках да подлагам на съмнение…

— Знам това. — Скара постави нежно длан на рамото му и когато той вдигна отново очи да срещне нейните, тя видя сълзи в тях. — Ти беше до мен във времена, когато никой друг не се осмели да застане до мен. Знам, че още вярваш в мен и се моля това да остане така завинаги. Но това е мой дълг. И аз никога няма да се отрека от него. — Знаеше, че няма. Не можеше да си го позволи. Въпреки болката.

Синия Дженър я дари с една от онези негови беззъби усмивки, с които бе така свикнала напоследък и на сбръчканото му лице грейна огромна усмивка.

— Да вървим да те омъжим, тогава.

Вратата се отвори рязко и двамата се обърнаха като един. Майка Ауд стоеше и зяпаше ококорила очи на прага. Новата ѝ роба беше прекалено дълга за нея и се беше оплела около глезените ѝ. Дишаше учестено, а лицето ѝ лъщеше от пот. Не искаше много остър ум, за да прозреш, че нещо я мъчеше.

— Казвай, какво чакаш — викна нетърпеливо Скара и усети как стомахът ѝ се надига отново в гърлото.

— Кралице моя… — Майка Ауд преглътна мъчително и ококори още повече очи. — Гром-гил-Горм е мъртъв.

Да променяш света

— Знам, че това е твоя работа, знам го — изкрещя майка Скаер и гневните ѝ викове изпълниха Камарата на въздишките. Ехото им кънтеше така зловещо в стените, че Кол се сви боязливо. — Или си ти, или е онази твоя кучка…

— Ако говориш за кралица Скара, тя не е нито кучка, нито моя. — Усмивката на дядо Ярви бе неподатлива на гнева на Скаер, както елфическият камък на стрелите на хората. — Ако наистина знаеше, че аз съм отговорен за това, сега щеше да излагаш доказателства. Но аз знам, че нямаш такива, просто защото аз нямам нищо общо с това.

Майка Скаер отвори уста, но Ярви не ѝ даде възможността да говори:

— Става дума за Гром-гил-Горм, Трошача на мечове, Правяч на сираци! Нима той сам не се хвалеше нашир и длъж, че няма друг на този свят с повече врагове от него! Всяка брънка от веригата на врата му е неуредена сметка.

— Освен това… — Кол разпери ръце и опита да прозвучи колкото може по-убедително. — Понякога… човек просто умира.

Майка Скаер извърна леден поглед към него:

— Оо, че ще умрат хора, ще умрат, това ви го обещавам!

Телохранителите на Ярви запристъпяха нервно на място. Лицата им бяха скрити зад украсени с позлата шлемове, но елфическите оръжия в ръцете им бяха изложени на показ. Мъжете от екипажа на „Южен вятър“, които гребаха до Строком, се бяха разболели до един. Трима вече бяха минали през Последната врата. Изглежда без магическите бобени зърна на Скифър, руините бяха точно толкова опасни, колкото ги изкарваха легендите. За момента не се планираха нови посещения с цел набавяне на още елфически оръжия, но дядо Ярви не страдаше от липсата на доброволци да държат вече донесените. Все пак в момента, в който ги взеха в ръце, се превърнаха в по-могъщи воини от онези от песните.

— Сериозно, майко Скаер, наистина ли нямаш нещо по-полезно за вършене от това да хвърляш празни заплахи срещу чирака ми? — Дядо Ярви сви рамене. — Горм умря без да остави наследник. Ванстерланд е на прага на пълен хаос. Воините ти ще се надпреварват да покажат на останалите, че са достойни да заемат мястото му. Сега работата ти е да запазиш някакъв ред и се погрижиш да бъде избран нов крал без прекалено много кръвопролития.

— О, ще избера нов крал — изръмжа тя и изгледа свирепо Ярви. — Но после ще изровя истината и ще се върна да ти потърся отплата. — Тя посочи към статуите на върховните богове. — Боговете виждат всичко! Те ще те съдят един ден!

Челото на Ярви се сбърчи:

— Знам от опит, че обикновено се бавят с присъдата си. Изрови каквато истина искаш, но дотогава Върховен крал няма да има. Последният ни донесе само кръв и вражди. Земите около Разбито море се нуждаят от време да излекуват раните си. — Той постави смирено длан на гърдите си. — Засега властта ще премине в ръцете на Събора, за да дойде времето на баща Мир.

Майка Скаер изсъска гневно:

— Дори баба Вексен не си позволи да се издигне така високо.

— Правя го в името на всеобщото благо, не заради себе си.

— Това казва всеки деспот!

— Щом толкова не одобряваш методите ми, защо не върнеш елфическото оръжие, което носиш? Или вече не е чак такова зло, за каквото го мислеше?

— Понякога човек се нуждае от зло, за да се бори със злото. — Скаер погледна към телохранителите на Ярви и намести елфическата реликва под палтото си. — Ако съм научила един урок от теб, това е той.

Лицето на Ярви придоби сурово изражение:

— Трябва да покажеш повече уважение, майко Скаер. Ако не към човека, който го заема, то поне към поста на Първи пастор.

— Това е всичкото уважение, което ти се полага. — Тя се изплю в краката му. — Ще се срещнем отново. — Шумът от стъпките ѝ закънтя в стените, докато тя вървеше към вратите на Камарата на въздишките.

— Жалко. — Ярви размаза с върха на ботуша си плюнката на пода. — Бяхме такива добри приятели с нея. Но, какво пък. — Той се обърна към Кол и се усмихна многозначително. — Враговете са цената на успеха, нали така?

— Така съм чувал, отец Ярви… дядо Ярви, искам да кажа — поправи се бързо Кол.

— Така е, така е. Ела с мен.

Майка Слънце грееше ярко на небето, но през нощта беше валяло и сивият камък на Скекенхаус беше осеян с локвички. Пожарите бяха потушени, но въздухът още носеше миризмата на изгоряло дърво. Насилието беше приключило, но във въздуха още витаеше атмосферата на опасност. Виковете на търговците не звънтяха както обикновено. Погледите бяха сведени към земята. Дори в далечния кучешки лай, се долавяше страх. Майка Война може и да беше прибрала криле, но баща Мир все още не се беше настанил удобно на мястото ѝ. Пред Кулата на Събора се беше събрала тълпа от тъжители. Хора, дошли да молят за освобождаването на затворник, или за някаква друга услуга. Коленичиха на мокрия камък и сведоха боязливо глави, докато дядо Ярви минаваше покрай тях, без дори да си направи труда да погледне към тях. Когато отмина, неколцина се провикнаха зад гърба му, благодариха му за това, че бе спасил града от шенд.

Никой не спомена, че именно той бе оставил града в ръцете на шенд. Не биха посмели да му го кажат в лицето.

— Някога хората просто ти кимаха за поздрав — промърмори Кол. — Покланяха се, ако наистина искаха нещо по-особено. Сега коленичат.

— Съвсем редно е да коленичат пред Първия пастор на Събора — отвърна дядо Ярви и удостои най-сервилните поклони с вяло вдигане на сакатата си ръка.

— Да, но дали коленичат пред първия пастор, или пред елфическите оръжия, които носят телохранителите му?

— Какво значение има, важното е да коленичат.

— Нима страхът и уважението са едно и също нещо?

— Не, разбира се. — Той продължи напред, след като телохранителите му разчистиха тълпата и му направиха път. — Уважението бива отнесено от бурята с лекота. Страхът пуска доста по-дълбоки и здрави корени.

Множество роби пълзяха из руините под зорките погледи и готовите в ръце бичове на надзирателите. Възстановяваха града към предишния му облик, преди опустошението му. Някои от тях, помисли си Кол, съвсем доскоро се бяха радвали на благоволението на баба Вексен. Но бяха открили, че от високо се пада най-лошо.

Това го накара да се замисли дали всъщност бяха променили света с всичкото това кръвопролитие. Сега други хора носеха робските нашийници, други ръце държаха веригите и бичовете, но животът продължаваше както преди. Същите въпроси го измъчваха. Същите отговори.

— Необичайно мълчалив си днес — отбеляза дядо Ярви, когато завиха към доковете.

— Понякога работиш толкова усърдно, за да получиш нещо и когато най-накрая е в ръцете ти, нямаш представа какво да правиш с него.

— Така е, победата много често не се усеща като победа. — Очите на дядо Ярви се извърнаха настрани и за пореден път Кол остана убеден, че той можеше да чете мислите му. — Това ли е всичко, което те тревожи?

— Има нещо, което още ме… как да го кажа… мъчи. — Истината бе, че въпросното нещо напираше да пробие дупка в главата му още от деня, в който се случи.

— Не си от хората, които пазят тревогите си скрити.

Кол разкърши врат и усети окуражителния допир на майчините теглилки под ризата му.

— Майка ми винаги казваше, че честността е най-добрият щит на човека.

— Добър съвет, също като жената, от която си го получил. Бъди откровен, тогава.

— Баба Вексен… — Кол зачопли по нокътя на палеца си. — Тя каза, че не е изпратила убийците в дома на Скифър.

Ярви го изгледа изпитателно отгоре. В последно време, откакто стана дядо Ярви, сякаш гледаше от още по-високо.

— Лъжа. Също като тази, че има предател в редиците ни. Баба Вексен знаеше как да всява раздор сред враговете си. И ето че го прави, дори отвъд Последната врата.

— Може би… — Кол притисна върховете на пръстите си до побеляване. Всяка дума беше същинско мъчение. — Задай си въпроса кой печели, така си ме учил.

Дядо Ярви закова на място и Кол чу телохранителите му отзад също да спират. Виждаше сенките им, проточени напред по каменната настилка на улицата. И тези на елфическите реликви в ръцете им.

— И кой печели?

— Ти — изграчи Кол, без да вдига очи от пръстите си, но побърза да се поправи, — ние, искам да кажа. Гетланд. Ние. Ако не бяха изгорили къщата ѝ, Скифър нямаше да дойде на север. Без Скифър, нямаше да предприемем пътуването до Строком. Без ходенето до Строком, нямаше да имаме елфически оръжия. Без елфически оръжия, нямаше да има победа при Бейлова крепост. Без победа при Бейлова крепост…

Тежестта на сакатата ръка на дядо Ярви на рамото му го накара да спре.

— Бъдещето е обвита в мъгла земя. Наистина ли смяташ, че съм способен да предвидя и планирам всичко това?

— Вероятно…

— Значи ме ласкаеш и обиждаш едновременно. Винаги съм казвал, че властта изисква едното ти рамо да е в сянката. Но не и двете, Кол. Скифър е наш приятел. Наистина ли смяташ, че съм способен да изпратя хора да я убият? Да изгорят децата ѝ?

Вглеждайки се в бледосините му очи, Кол се замисли дали имаше нещо, на което Първият пастор да не е способен. Но имаше толкова доказателства, колкото майка Скаер, и два пъти по-малко шансове за успех от нея, затова насили усмивка на лицето си и поклати глава:

— Не, разбира се. Просто ме… мъчеше мисълта, нищо повече.

Дядо Ярви се обърна и продължи.

— Е, ако ще бъдеш пастор на Гетланд, не можеш да оставиш подобни неща да те тормозят така лесно.

Подхвърли го просто ей така, като човек, дресиращ куче и естествено, като всяко кутре, Кол се хвърли през глава.

— Аз? — Той се завтече да догони учителя си. — Пастор на Гетланд?

— Бях на твоята възраст, когато поех жезъла от баба Гундринг. Знам, че не си уверен в себе си, но аз не се съмнявам в уменията ти. Крайно време е да издържиш изпита, да положиш клетва и да станеш пастор. Ще седиш до Черния трон, ще бъдеш отец Кол и твое наследствено право ще бъдат билките, книгите и благото слово.

Всичко, което някога е искал. Уважение, авторитет и възможността да насочи уменията си в правилната посока. Отец Кол. Най-доброто, на което е способен. Защо тогава само мисълта за това го изпълваше с ужас?

Доковете гъмжаха от народ. Хората се пазаряха, спореха, заплашваха се на шест познати на Кол езика и поне още шест, които не беше и чувал. Едни кораби акостираха, други потегляха обратно в морето, оплитаха гребла и те тряскаха едни в други и стържеха в пристаните.

Мнозина напускаха града заради несигурността, последвала смъртта на Горм. Шенд вече си бяха тръгнали с плячката си, недоволни, че са получили само част от обещаното им. Тровенландци си тръгваха, за да се заемат с изграждане на разрушеното във войната, ферми, градове, цялата им страна се нуждаеше от работа. Без веригата на шията на Горм, около която да се сплотят, ванстерландци вече се бяха разделили на враждуващи групи и бързаха да тръгнат преди идването на зимата, за да пазят онова, което им принадлежеше, или да се впуснат в преследване на онова, което принадлежеше на други.

— Много народ си тръгва — отбеляза Кол.

— Вярно. — Дядо Ярви въздъхна доволно при вида на цялото това многолюдие на доковете. — Но и много пристига.

Имаше доста търговки от Гетланд, пристигнали по заповед на кралица Лейтлин, за да започнат събиране на такси от всеки преминаващ през протоците кораб. Надъхани молитвоплетци също, нетърпеливи да погнат свещениците на Единствен бог, за да се пеят отново песните на върховните богове на всеки ъгъл в Скекенхаус. Всеки следващ ден все повече безимотни воини се стичаха в столицата и биваха наети от дядо Ярви. Крачеха наперено с прясно изрисуваните си с орела на Събора щитове.

— Носят много мечове със себе си, тези новодошли — промърмори Кол.

— Самата истина. Трябва да се уверим, че баща Мир ще се усмихва дълго над земите ни.

— Че откога баща Мир се усмихва на мечове?

— Само половината война се води с мечове, Кол, също както само половината мир се поддържа с плугове. — Ярви постави саката длан на дръжката на стария меч, който продължаваше да носи. — Поставено във вярната ръка, острието е праведен инструмент.

Кол изпроводи с поглед група от воини, наперени с новите си оръжия, като млади жени с току-що окачени на шиите им ключове.

— А кой решава чия е вярната ръка?

— Ние. Длъжни сме. Дълг на всеки управник е да остави настрана детинската си наивност и избере по-малкото зло. Иначе светът ще бъде обгърнат в хаос. Не те измъчват още съмнения, нали Кол?

— Съмнения? — Богове, та той бе изтъкан от тях. — Не, не, не, в никакъв случай. — Кол се покашля. — Добре де, може би. Знам колко много ти дължа. Просто… не искам да те разочаровам.

— Имам нужда от теб, Кол. Обещах на баща ти да те освободя от робство и го направих. Обещах на майка ти да се погрижа за теб и го направих. — Той понижи глас. — И аз имам своите си съмнения, Кол… помогни ми да избирам правия път. — В тона му се прокрадна слабост, която Кол чуваше за пръв път. Слабост, за съществуването на която не беше и подозирал. Отчаяние почти. — Рълф се връща в Торлби, за да бъде с жена си. Имам нужда от човек, на когото мога да се доверя. Човек, който да ми напомня, че съм способен на добрини. Не всеобщото благо, просто… добрини. Моля те. Помогни ми да стоя в светлината.

— Но аз имам още толкова много да уча… — изпелтечи Кол, но знаеше, че накъдето и да се дърпаше, нямаше да успее да се изплъзне.

— Ще се учиш в движение. Също като мен. Също като всеки друг. — Ярви щракна с пръсти. — Слушай какво, да забравим за тази работа с изпита.

Кол замига на парцали:

— Да забравим за изпита?

— Аз съм дядо Ярви, Първи пастор на Събора. Кой ще ме спре? Можеш да положиш клетвата си още сега. Можеш да коленичиш тук, като Кол дърводелеца и да се изправиш отец Кол, пастор на Гетланд!

Знаеше, че този момент ще дойде, просто не си бе представял, че ще коленичи в локвите на доковете на Скекенхаус. Беше мечтал за този момент, беше се гордял още преди да е дошъл, знаеше думите наизуст.

Смъкна се бавно надолу и опря коляно в мокрия камък. Кол дърводелецът. Дядо Ярви застана над него. Усмихваше се. Нямаше нужда да заплашва, това сега бе работа на лишените от лица телохранители зад гърба му.

Просто трябваше да каже думите и да се изправи пастор. Не просто брат Кол, отец Кол. Ще стои до крале, ще променя света. Ще бъде най-доброто, на което е способен, точно както искаше майка му. Никога повече нямаше да се чувства не на място. Никога повече нямаше да изпитва безсилие. Единственото му семейство ще е Събора. Ще излезе от светлината и ще застане с едно рамо в сянката. Поне едно.

Просто трябваше да каже думите и да се изправи.

Един глас

Къщата, в която се беше настанила Скара, имаше занемарен вътрешен двор. Беше обрасъл в плевели и задушен от бръшлян, но явно навремето някой се бе грижил за тази градина, защото в цветната леха покрай обляната в светлина стена все още цъфтяха ароматни цветя.

Въпреки че листата бяха започнали да капят и времето застудяваше, Скара обичаше да седи на оцвъканата с лишеи каменна пейка. Мястото ѝ напомняше за градината зад Гората, където майка Кайър я учеше имената на билките. Само дето тук нямаше билки. И майка Кайър беше мъртва.

— Атмосферата в Скекенхаус е…

— Отровна — довърши вместо нея майка Ауд.

Както винаги, пасторът избра най-подходящата дума. Хората в града бяха затънали до шии във вражди и недоверие един към друг. Каквото бе останало от съюза им, се беше хванало за гушите. Воините на дядо Ярви бяха навсякъде, с белите гълъби на баща Мир по наметалата, но с инструментите на майка Война в ръце.

— Крайно време е да се върнем в Тровенланд — каза Скара. — Чака ни толкова много работа там.

— Корабите са почти готови за път, кралице моя — каза Синя Дженър. — Щях да предложа гребло на Рейт…

Скара вдигна рязко очи от земята:

— Той ли поиска това от теб?

— Не е от хората, които ще поискат направо. Чух, че не му е потръгнало в екипажа на Трън Бату, пък и не е като да има да носи меча на Горм…

— Рейт направи своя избор — отсече Скара, но гласът ѝ я предаде и потрепери. — Не може да дойде с нас.

Дженър примига неразбиращо:

— Но… той се би за теб в протоците. Спаси ми живота в Бейлова крепост. Казах му, че за него винаги ще има място…

— Не е трябвало да го правиш. Не съм длъжна да спазвам дадени от теб обещания.

Заболя я като видя какъв ефект имаха върху него думите ѝ.

— Разбира се, кралице моя — смотолеви той, влезе в къщата и остави Скара насаме с пастора ѝ.

Студеният вятър подгони сухите листа по каменната настилка на двора. Някъде в сухия бръшлян изчурулика птичка. Майка Ауд се покашля.

— Кралице моя, длъжна съм да попитам. Месечната ти кръв идва ли редовно?

Сърцето на Скара щеше да изскочи. Лицето ѝ пламна и тя заби поглед в краката си.

— Кралице моя?

— Не.

— И… права ли ще съм, ако кажа, че… това има нещо общо с причината да откажеш място на кораба си на бившия оръженосец на крал Горм? — Синия Дженър не беше трудно да заблуди, но явно на майка Ауд нищо не ѝ убягваше. Това е проблемът с проницателния съветник, надушва лъжите ти с лекотата, с която надушва тези на врага.

— Името му е Рейт — смотолеви Скара. — Може поне да го наричаш по име.

— Благословена си от Той-който-посява-семето — каза тихо майка Ауд.

— Проклета, искаш да кажеш — натърти Скара, въпреки че знаеше, че вината за това беше изцяло нейна. — Когато не знаеш дали ще преживееш нощта, не се замисляш много за утрешния ден.

— Човек не може да прави винаги най-мъдрия избор, кралице моя. Какво смяташ да правиш оттук насетне?

Скара увеси глава и я сграбчи в ръце.

— Боговете да са ми на помощ. Нямам никаква представа.

Майка Ауд клекна пред нея:

— Може да износиш детето. Можем дори да го запазим в тайна. Но има рискове. Както за теб, така и за трона ти.

— Или? — Скара вдигна глава и я погледна в очите.

— Можем да накараме кръвта ти да дойде отново. Има начини.

Скара усети устата ѝ да пресъхва:

— Има ли рискове в това?

— Известни. — Майка Ауд отвърна спокойно на погледа ѝ. — По-малки, по моя преценка.

Скара постави ръка на стомаха си. Не беше по-различен от всеки друг ден. Все така се бунтуваше. Нито следа, че в него расте живот. Мисълта, че може да се отърве от него ѝ донесе единствено облекчение. Може би примесено с известна доза вина и отвращение от себе си за това, че изпита единствено облекчение.

Но в последно време ставаше все по-умела в трупането на съжаления.

— Искам да го махнеш — прошепна тя.

Майка Ауд взе внимателно ръцете ѝ в шепите си:

— Когато се върнем в Тровенланд, ще приготвя всичко. Не мисли повече за това. Имаш достатъчно грижи на главата си. Нека аз се погрижа за тази.

Скара преглътна сълзите. Понасяше заплахи, гняв, беше се изправяла лице в лице със Смърт без да пророни сълза, а сега, малко добрина и беше готова да се разплаче.

— Благодаря ти — прошепна тя.

— Трогателна сцена!

Майка Ауд се изправи бързо и когато се обърна, стоеше лице в лице с току-що влезлия в малкия двор дядо Ярви.

Все още носеше обикновените си дрехи. И същия стар, препасан на кръста му меч. Все още носеше жезъла на Гетланд, само дето сега, след като уби с него Яркия Йълинг, той изпращаше друго послание. Но имаше и промяна. Беше провесил на гърдите си огърлицата от шумолящи, ситно изписани листчета пергамент, които някога носеше баба Вексен, но вече беше добавил свои към тях. Лицето му също беше някак променено. Имаше горчивина в усмивката му и жаден блясък в очите, които Скара не беше забелязала досега. Вероятно беше наложил това сурово изражение като маска на лицето си, след като се беше нанесъл в Кулата на Събора. Или пък просто се бе отказал от миловидната, зад която се беше крил досега.

Прекалено често ставаше така, че когато човек е изправен пред голямо зло и когато най-после успее да го победи, вместо да изгради нещо ново на мястото му и започне на чисто, просто заемаше мястото му и продължаваше постарому.

— Дори моето каменно сърце се сгрява при такава демонстрация на близост между управник и пастора ѝ. — И Ярви се усмихна, но в усмивката му нямаше никаква топлота. — Ти си жена, която вдъхновява хората към лоялност, кралице Скара.

— Няма магия в това. — Скара се изправи бавно и приглади внимателно предницата на роклята си. Направи същото и с лицето си, не искаше да издаде мислите ѝ, точно както я беше учила майка Кайър. Нещо ѝ подсказваше, че сега ще се нуждае от всеки урок на майка Кайър, че и повече. — Просто се отнасям с хората така, като искам те да се отнасят с мен. Владетелят не може да е само безмилостен, дядо Ярви. Владетелят трябва да проявява щедрост, също милост и състрадание.

Първият пастор се усмихна така сякаш беше изправен пред наивно дете:

— Очарователно, кралице моя. Разбирам, че се готвиш да се върнеш в Тровенланд. Трябва да поговоря с теб преди да го направиш.

— Просто да ни пожелаеш хубаво време за плаване, дядо Ярви? — Майка Ауд скръсти ръце на гърдите си и се обърна към него. — Или по държавни въпроси?

— По въпроси, които смятам да обсъждам насаме с кралицата — отвърна той. — Можеш да си вървиш.

Тя извърна очи и погледна въпросително Скара, но тя ѝ кимна одобрително. Някои опасности просто трябва да посрещнеш сам.

— Аз ще съм вътре — каза майка Ауд, пристъпвайки прага на малката врата към къщата. — Ако имаш нужда от мен, за каквото и да било.

— Няма да се наложи! — Бледосивите очи на Първия пастор спряха върху тези на Скара и погледът им беше леден като сняг. Гледаше я като човек, убеден в победата си преди още да е седнал зад игралната дъска. — Как отрови Гром-гил-Горм?

Скара повдигна озадачено вежди:

— Защо ми е да го правя? Устройваше ме много повече от тази страна на Последната врата. Този, който печели най-много от смъртта му, си ти.

— Не всичко случващо се е плод на машинациите ми. Иначе да, признавам, че заровете се наредиха добре за мен.

— Човек с късмет е по-опасен от този с остър ум, не си ли съгласен, дядо Ярви?

— Трепери тогава, защото стоиш пред някой, който е и двете! — Той се усмихна отново, но нещо в тази гладна усмивка накара Скара да настръхне. — Много неща се промениха от последното ни пазарене при погребалните могили пред Бейлова крепост. Сега всичко е доста… по-просто. Вече няма нужда да обсъждаме съюз, компромиси, гласове.

„Ще покориш страховете си само ако се изправиш лице в лице с тях“, казваше дядо ѝ. „Побегнеш ли от тях, те ще покорят теб.“ Скара изпъна гордо гръб и вдигна глава. Точно както направи той, преди да посрещне Смърт.

— Удил и Горм минаха през Последната врата — каза тя. — Сега има само един глас и той е…

— Мой! — кресна в лицето ѝ дядо Ярви и облещи очи. — Не мога да ти опиша какво облекчение изпитвам от това, че говоря с човек, който вижда как точно стоят нещата, за това няма да те обиждам и ще карам направо. Ти ще се омъжиш за крал Друин.

Скара беше готова за много неща, но това я свари неподготвена и тя ахна от изненада.

— Крал Друин е тригодишен.

— Чудесно, значи ще го намериш за доста по-непретенциозен и взискателен съпруг от Трошача на мечове. Светът се промени, кралице моя. И сега Тровенланд не… — Ярви вдигна сакатата си ръка и я завъртя пред лицето си, търсейки подходящата дума. — Не е от съществено значение. — Незнайно как, той щракна с това подобие на пръст израстък. — Тровенланд ще стане част от Гетланд, но мисля, че ще е по-разумно майка ми да носи ключа от хазната ѝ.

— Ами аз? — Скара положи огромно усилие да говори спокойно и не издаде как препускаше сърцето ѝ.

— Ти, кралице моя, изглеждаш прекрасно, каквото и да носиш. — Дядо Ярви се обърна да си върви.

— Не. — Скара не можа да повярва колко спокойно прозвуча. Изведнъж я обзе странно спокойствие. Сигурно точно това е изпитвал Бейл Строителя преди битка. Вярно, тя не беше боец, но това тук беше нейното бойно поле и тя беше готова за битка.

— Не? — Дядо Ярви се обърна и усмивката му повехна. — Дойдох да ти кажа какво ще стане оттук насетне, не да искам мнението ти, или може би съм те надценил…

— Не — повтори Скара. Думите са оръжия. Нейните оръжия. — Баща ми умря за Тровенланд. Дядо ми умря за Тровенланд. Аз се отказах от всичко в името на Тровенланд. Докато съм жива, няма да допусна страната ми да бъде разкъсана като труп от глутница вълци.

Първият пастор пристъпи към нея и изпитото му лице се сгърчи от ярост:

— Не си и помисляй да ми се опълчваш, ти, кльощава вейка със слаб стомах! — кресна в лицето ѝ той и забоде пръст в гърдите си. — Нямаш представа аз какво съм пожертвал, аз какво съм изстрадал! Не знаеш в какъв огън съм кован! Нямаш нито златото, нито хората, нито мечовете…

— Само половината война се води с мечове. — „Усмивката не струва нищо“, казваше майка Кайър и Скара го дари с най-лъчезарната усмивка, на която бе способна, докато измъкваше незабелязано листчето хартия от ръкава си. Сгъна го на две, стисна го с два пръста и му го подаде. — Имам подарък за теб, дядо Ярви — каза тя. — От Яркия Йълинг.

Може и да нямаше по-лукав и мъдър мъж в земите около Разбито море от него, но Скара знаеше как да чете по лицата и потрепването на скулата му не ѝ убягна. В този момент знаеше със сигурност, че онова, което прошепна в ухото ѝ Яркия Йълинг, е било истина.

— Че съм кльощава вейка, така е, признавам си — продължи тя, когато Ярви сграбчи листчето хартия от ръката ѝ. — Казвали са ми също, че крия страховете си в стомаха. Но през последните няколко месеца и аз минах през огъня. Разпознаваш ли почерка?

Той вдигна очи и стисна зъби.

— Предположих, че ще го разпознаеш. Явно майка Кайър е проявила голяма далновидност — като ме научи да чета.

Лицето му отново потрепна.

— Много неблагоприлично от нейна страна да допусне тайната на писмото да излезе извън Събора.

— О, майка Кайър беше способна на всякакви неблагоприличия, когато става дума за бъдещето на Тровенланд. — Сега тя сниши глас и придаде коравина на гласа си. Сега беше моментът за демонстрация на сила. — Аз също.

Дядо Ярви смачка листчето в треперещ юмрук и това накара усмивката на Скара да се разтегли още повече.

— Няма проблем, задръж това — каза тя. — Йълинг ми даде цяла кесия с подобни послания. Имам пълно доверие в седем души, пръснати в различни краища на Тровенланд. Никога няма да разбереш кои са. Никога няма да откриеш къде са. Но ако стане така, че ми се случи някоя злополука, ако се спъна в тъмното, да кажем, и падна през прага на Последната врата, посланията ще бъдат разпратени навред. Ще се разчуе за тях по всички брегове на Разбито море. И всички ще научат, че… — тя се наведе и прошепна, — предателят в редиците ни е бил отец Ярви.

— Никой няма да повярва — отвърна той, но лицето му видимо пребледня.

— Вестта ще стигне до ушите на мастър Хъннан и воините от Гетланд. Ще научат, че ти си предал любимия им крал Удил.

— Не ме е страх от Хъннан — каза той, но ръката му потрепери върху елфическия жезъл.

— Вестта ще стигне до ушите на Златната кралица на Гетланд. Ще научи, че собственият ѝ син е предал града ѝ в ръцете на врага.

— Майка ми никога няма да се обърне срещу мен — отвърна той, но Скара забеляза сълзи в очите му.

— Вестта ще стигне до ушите на Трън Бату, чийто съпруг, Бранд, беше убит в нападението на Торлби, което бе възможно само благодарение на теб. — Гласът на Скара беше студен като лед и безмилостен и неуморен като прилива. — Но тя може би не е чак толкова непреклонна, колкото изглежда и ще е готова да ти прости. Не знам, ти я познаваш по-добре.

И точно както огъвана бавно пръчка се пречупва изведнъж, дядо Ярви изхълца и сякаш всичката сила от краката му го напусна. Той залитна назад, спъна се в каменната пейка, изпусна жезъла си и се тръшна на камъка. Остана да седи така, облещил пълни със сълзи очи, вторачен в Скара. Или може би се взираше през нея, в нещо, което само той виждаше зад гърба ѝ.

— Мислех… че ще успея да заблудя Йълинг — прошепна той. — Мислех, че ще се хване на няколко подхвърлени като примамка малки истини и ще клъвне голямата лъжа, когато му дойде времето. Но накрая той хвана мен в мрежата си с този ход при проливите. — От едно от очите му се откъсна сълза и се търкулна по хлътналата му буза.

— Съюзът ни беше пред разпад. Решимостта на крал Удил отслабваше. Майка ми виждаше повече печалби и ползи в мира. Не можех да се доверя на Горм и Скаер. — Той сви сакатата си ръка в юмрук. — Но съм дал клетва. Слънчева и лунна клетва. Да отмъстя на убийците на баща ми. Не можех да си позволя да има мир. — Той замига глуповато и сълзите рукнаха по лицето му. Може би за пръв път в този момент Скара осъзна колко млад беше той. Само няколко години по-възрастен от нея.

— И казах на Яркия Йълинг да нападне Торлби — прошепна той. — Да предизвика истинско възмущение у хората. Да няма повече връщане назад. Казах му къде и как да нападне. Не исках Бранд да умре. Боговете са ми свидетели, не исках, но… — Той преглътна, задави се и провеси глава на гърдите си, сякаш всичкият товар от направеното от него се струпа едва в този миг на раменете му. — Стотици взети решения и всяко от тях в името на всеобщото благо и по-малкото зло. Хиляда направени крачки и всяка нетърпяща отлагане. — Той сведе поглед към лежащия на земята елфически жезъл и лицето му се сгърчи от погнуса. — Как стана така, че ме доведоха дотук?

В този момент Скара вече не изпитваше омраза към него. Само съжаление. Тя самата беше затънала до шия в съжаления и знаеше добре, че никой не можеше да го накаже повече, отколкото той самият. Тя не можеше да го накаже. Нуждаеше се от него, прекалено много.

Клекна пред него и веригата ѝ издрънча тихо, когато протегна ръце и взе в шепи обляното му в сълзи лице. Сега бе моментът да покаже състрадание. Щедрост. Милост.

— Чуй ме сега. — Тя разтърси главата му и очите му се извърнаха към нея. — Нищо не е изгубено. Нищо не е непоправимо. Аз те разбирам. Аз знам колко тежи властта и не те съдя. Но трябва да се държим един за друг, ако искаме да минем през това.

— Един за друг, или като роб, окован във веригата в ръката на господарката му? — промърмори той.

— Като съюзници, обединени от обща цел. — Тя изтри с палец сълзите от бузите му. Сега бе моментът да покаже остър ум и хитрост. Да сключи сделка, за която щеше да ѝ завиди дори Златната кралица. — Аз ще съм кралица на Тровенланд, не просто на думи, в действителност. Няма да коленича пред никого и ще се радвам на пълната подкрепа на Събора. Сама ще взимам решенията, от които зависи съдбата на народа ми. Когато преценя аз, тогава ще се омъжа и ще избера сама съпруга си. Протоците принадлежат толкова на Ютмарк, колкото и на Тровенланд. Половината от таксите, които събира майка ти, ще влизат в моята хазна.

— Тя никога няма да позволи…

Скара разтърси отново лицето му, този път по-здраво.

— Една дума разрязва цяло, дебело въже, оплетено от „никога няма“, знаеш това. Тровенланд понесе най-тежкото от войната. Имам нужда от златото, за да изградя отново изгореното от Яркия Йълинг. Имам нужда от сребро, за да плащам на воините си и намеря собствени съюзници. Само така ти ще продължиш да бъдеш дядо Ярви, Първият пастор на Събора и тайната ти ще е толкова на сигурно място в ръцете ми, колкото и ако беше само в твоите. — Тя вдигна жезъла му от земята и му го подаде. — Ти си пастор, но досега стоеше на страната на майка Война. Проляхме достатъчно кръв. Сега е време някой да се застъпи за баща Мир.

Пръстите му се увиха около елфическия метал и устните му се извиха в горчива усмивка:

— И двамата с теб ще тръгнем ръка за ръка към славното ти бъдеще? Ще пазим деликатния баланс на силите по земите около Разбито море?

— Ако предпочиташ, можем да се унищожим взаимно, но защо да го правим? Ако баба Вексен ме научи на нещо, това е, че ти си лош избор за враг. Аз бих предпочела да си мой приятел. — Скара се изправи и го погледна отвисоко. — Ще имаш нужда поне от един. Аз също.

В бледосивите очи на Първия пастор не бяха останали сълзи.

— Изглежда нямам много избор, а?

— Не мога да ти опиша каква радост изпитвам от това, че говоря с човек, който наистина разбира как стават нещата. — Скара изтърси няколко полепнали по роклята ѝ сухи листа. Замисли се колко много щеше да се гордее с нея в този момент дядо ѝ. — Има само един глас, дядо Ярви. И той е мой.

Нова надежда

Рейт чу смях. Звънкият, необуздан смях на Скара и не успя да сдържи усмивката си. Надникна през капчуците от стрехата над вратата и я видя да се задава. Беше вдигнала качулката на наметалото си, майка Ауд вървеше до нея, следваха я неколцина прислужници и телохранители — подобаваща на една кралица свита. Изчака да се изравни с вратата и излезе навън, приглаждайки мократа си от дъжда коса.

— Кралице моя. — Надяваше се да прозвучи непринудено, но гласът му излезе под формата на жално скимтене.

Тя извърна рязко глава и Рейт изпита същото главозамайващо стъписване като в онзи първи ден на доковете на Торлби, само че по-силно оттогава, а миг по-късно главозамайването се смени с огорчение. Тя не се усмихна, все едно не го позна. На лицето ѝ нямаше изписана вина, просто направи болезнена гримаса. Сякаш видът му ѝ напомняше за нещо, което нямаш търпение да остави зад гърба си и забрави напълно.

— Само за момент — каза тя на майка Ауд, която от своя страна изгледа Рейт с такова възмущение, все едно беше пълна с чумави трупове каруца. Кралицата излезе от обкръжението на свитата си и се огледа в двете посоки на улицата. — Не мога да говоря с теб така.

— Може би по-късно, тогава…

— Не. Никога. — Някога му каза, че думите са оръжия и режат по-дълбоко от острието на меч и той се смя от сърце. Сега това нейно „Никога“ му подейства като кинжал в корема. — Съжалявам, Рейт. Не мога да те държа повече край себе си.

Почувства се така сякаш току-що му разпраха корема и червата му се изсипаха на улицата.

— Не би било благоприлично, а? — изграчи той.

— Проклето да е благоприличието! — изсъска тя. — Не е редно. Нито за страната ми. Нито за народа ми.

— Ами за теб? — Думите се отрониха от устата му като пълна с отчаяние въздишка.

Лицето ѝ се сгърчи като от болка. После се натъжи. Накрая на него се изписа нещо като тъга.

— Нито за мен. — Тя се наведе и го изгледа изпод вежди. Думите ѝ бяха като от стомана и колкото и да му се искаше да открие някакво двусмислие в тях, те не показаха такова. — По-добре да приемем, че времето, което прекарахме заедно, е било просто сън. Приятен сън, но нищо повече. Сега е време да се събудим.

Щеше му се да каже нещо умно в момента. Или нещо изпълнено с достойнство. Или нещо злобно. Или просто нещо, каквото и да е. Но Рейт никога не го беше бивало много в приказките. Не знаеше как да опише просто с думи какво точно чувстваше в момента, затова замълча. Мълча и гледа как тя се обърна да си върви. Как се върна отново в свитата си от прислужници, стражи и застана до недоволния си пастор.

Сега разбираше всичко. Трябваше да се досети, че е така. През зимата топлината му я устройваше, но сега, когато настъпи лятото, тя с лекота се отърси от него като от старо наметало. Не можеше да я вини. В края на краищата тя беше кралица, а той убиец. За никого не беше редно, освен за него. Сигурно трябваше да е благодарен и на малкото, което получи от нея и сигурно щеше да е, ако не го болеше толкова. И ако имаше някаква идея как да не изпитва каквото изпитваше.

Сигурно трябваше да направи нещо и на свой ред да я нарани. Или просто да се врътне на пети и да си тръгне с небрежна походка, все едно имаше стотици други жени, които бяха готови да се избият една друга за вниманието му. Но за беда, обичаше я прекалено много, за да направи кое да е от двете. Обичаше я прекалено много, за да направи каквото и да било освен това, което всъщност направи. Стоя на улицата, разтрива ранената си ръка, счупения си нос и гледа жално след нея като вързано на двора куче. Надяваше се, че тя ще спре. Че ще размисли. Че ще погледне през рамо поне.

Нищо такова не се случи.

— Какво е станало между вас двамата? — Рейт се обърна и се озова пред Синия Дженър. — И не ми казвай „нищо“, момче.

— Нищо, старче. — Рейт се опита да се усмихне, но не намери сили за това. — Благодаря ти.

— За какво?

— Че ми даде шанс да бъда по-добър. Повече е отколкото заслужавам.

И той прегърби рамене и тръгна през дъжда.

Рейт стоеше на улицата срещу ковачницата, заслушан в звънтенето на наковалнята и загледан в процеждащата се през капаците на прозореца светлина. Чудеше се дали Рин удряше с чука вътре.

Изглежда където и да отидеше, бързо се устройваше. Нищо чудно в това, беше момиче на място. Знаеше какво иска и беше готова да работи за него. Умееше да създава неща от нищото, да поправя счупеното. Всичко, което той не беше.

Знаеше, че няма право да иска нищо от нея, но когато брат му умря, намери утеха в ръцете ѝ. Боговете му бяха свидетели, тогава имаше нужда от утехата ѝ. Пък и не знаеше къде другаде да отиде.

Подсмръкна унило, изтри сополите от счупения си нос в превръзката на ръката, прекоси улицата и застана пред вратата. Вдигна ръка и понечи да почука.

— Какво те води насам?

Пасторското момче, Кол, вървеше към вратата. На устните му играеше закачлива усмивка и нещо в нея напомни на Рейт за брат му. Беше същият нервак като преди, но в походката му имаше лекота и непринуденост. Имаше вид на човек, постигнал мир със себе си и на Рейт му се прииска да знае как бе успял да направи това.

Трябваше да мисли бързо. Какво да отговори?

— Ами… мислех си да си поръчам нов меч. Тук работи онзи оръжейник, нали?

— Казва се Рин и да, тук работи. — Кол извърна ухо към вратата и се усмихна така сякаш чуваше най-приятната музика на света. — Никой не прави по-добри мечове от Рин. Никой, никъде по света.

— Ами ти, не мислех, че си падаш много по оръжията.

— Не. — Кол се нахили до уши. — Аз съм дошъл да я попитам дали иска да се омъжи за мен.

Веждите на Рейт подскочиха от изненада:

— Ъ?

— Трябваше да го направя много отдавна, но не ме бива много по взимането на решения. Много грешки допуснах. Много време пропилях. Бях себичен. Слаб. Не исках да нараня никого и накрая нараних всички около себе си. — Той пое дълбоко дъх. — Но Смърт чака всички ни. Важното в живота е да постигаш най-доброто с това, което се изпречи на пътя ти. Човек, който не е доволен от това, които има, ами, най-вероятно няма да е доволен и с това, което няма.

— Мъдри думи.

— Така е. И ето ме сега тук, дошъл съм да я помоля за прошка — на колене, ако се наложи, и доколкото я познавам, колениченето не ми мърда — после ще я помоля да носи ключа ми на врата си и ще се надявам да каже да.

— Мислех, че ще ставаш пастор.

Кол разкърши врат и се почеса замислено по тила:

— В продължение на много време, аз също. Но какво пък, има толкова много начини човек да промени света. Някога майка ми ми каза… да бъда най-доброто, на което съм способен. — Изведнъж очите му се насълзиха и той се изсмя горчиво, подръпна нещо на врата си и Рейт чу подрънкване изпод ризата му. — Жалко, че ми отне толкова много време да осъзная какво точно е имала предвид. Но накрая го осъзнах. Надявам се да не е прекалено късно. Хайде, няма ли да влизаш?

Рейт извърна поглед към прозореца и се покашля:

— Не. — Някога изпитваше истинско презрение към това момче. Сега му завиждаше. — Твоята работа е по-спешна.

— Няма пак да ме фраснеш с глава, нали?

Рейт махна вяло към носа си:

— Както виждаш, вече не съм чак такъв почитател на чупенето на носове. Желая ти късмет. — Той потупа Кол по рамото и се обърна да си върви. — Ще намина утре.

Знаеше, че няма да го направи.

Здрачаваше се, майка Слънце бе на път да скрие лицето си зад града и сенките се простираха дълги по доковете на Скекенхаус. Последните ѝ лъчи караха стъкълцето в дланта на Рейт да блести. Малкото шишенце, което му даде майка Скаер, беше празно сега. Беше предречено, че не се е родил още на този свят мъжът, който ще убие Гром-гил-Горм, но ето, че няколко капки в чаша вино свършиха работата. Прав беше Кол. Смърт чака всички ни.

Рейт пое дълбоко дъх, стисна юмрук и примижа, когато старата болка проряза кокалчетата на ръката му. Човек ще си рече, че с времето болката отслабва, но всъщност, колкото по-дълго я носи със себе си, толкова по-силна става тя. И Дженър беше прав. Нищо не зараства напълно.

Беше оръженосец на крал, после телохранител на кралица, винаги пръв в битката, гребец на кораб с екипаж от герои. Но вече не беше сигурен какво е. Нито какво иска да бъде.

Разбираше само от битки. Някога си мислеше, че майка Война ще му донесе слава, лъскава купчина злато и сребро и стотици братя в стената от щитове. Вместо това тя му отне единствения брат, който имаше и му остави само рани.

Рейт постави ръка на посинените си ребра, почеса се по превързаната ръка, сбърчи нос и усети болката да се разпростира по лицето му. Това получаваш от битките, ако въобще оцелееш. Глад, болка, самота и куп съжаления.

— Не ти е провървяло, а? — Трън Бату стоеше с ръце на хълбоците, с гръб към отиващата си светлина и Рейт виждаше само тъмния ѝ силует.

— Как разбра? — попита я.

— Каквото и да е било, нямаш вид на човек, на когото му е провървяло.

Рейт въздъхна дълбоко:

— Дошла си да ми се подиграваш, или да ме убиеш? Всъщност, няма значение, все ми е едно, няма да те спирам.

— Всъщност, нито едното, нито другото. — Тя седна бавно до него и провеси дълги крака от пристана. Помълча за момент и гледа смръщено към морето. Подухна вятър и подгони няколко сухи листа по пристана. Накрая тя пое дъх и заговори. — Не е лесен животът на хора като нас, а?

— Така изглежда.

— Онези от нас, които сме докоснати от майка Война… — Тя зарея поглед в хоризонта. — Когато дойде редът на баща Мир, не знаем какво да правим със себе си. Целият ни живот е минал в битки и когато ни свършат враговете…

— Се обръщаме един срещу друг — каза Рейт.

— Кралица Лейтлин ми предложи да се върна на служба при нея като избран щит.

— Радвам се за теб.

— Не мога да приема.

— Нима?

— Остана ли тук, ще виждам само това, което изгубих. — Тя зарея отново поглед в морето и устните ѝ се разтегнаха в горчива усмивка. — Бранд не би искал да линея по загубеното. В това момче нямаше и капка ревност. Щеше да иска да види млади фиданки да пробиват пепелта. Нова надежда. — Тя плесна камъка до себе си. — Отец Ярви ми подари „Южен вятър“.

— Щедър подарък.

— Не мисля, че скоро ще му се наложи да плава докъдето и да било. А аз смятам да тръгна надолу по „Божествена“ и „Недостъпна“, да плавам до Първия сред градовете, че и по-нататък. Ако тръгна до няколко дни, ще изпреваря леда. Събирам екипаж. Старият ми приятел Фрор е новият ми кормчия. Старият ми приятел Досдувой е отговорник за склада, а старата ми приятелка Скифър ще определя курса.

— Благословена си с много приятели за жена с твоя характер. — Рейт се загледа в златистите отблясъци по водата. — Ще се качиш на кораба си и ще оставиш тъгата си на доковете на Скекенхаус, а? Желая ти късмет.

— Не вярвам в късмета. — Трън подсмръкна и се изплю във водата. Но не тръгна да си върви. — Научих нещо онзи ден.

— Че носът ми не е по-здрав от тези на останалите?

— Че съм човек, който трябва от време на време да чува „не“. — Тя извъртя очи към него. — Което пък означава, че ми е нужен някой, на който му стиска да ми каже „не“. Няма много такива наоколо.

Рейт повдигна вежди:

— Със сигурност са по-малко от преди.

— Едно проклето копеленце би ми било от полза, пък и имам свободно задно гребло. — Трън се изправи и му подаде ръка. — Идваш ли?

Рейт не вярваше на ушите си.

— Искаш да се присъединя към екипажа на някой, който ме мрази, който само преди няколко дни едва не ме уби, да се кача на кораб и да плавам до другия край на света, далеч от всичко, което познавам, срещу обещание за тежка работа и лошо време?

— Ъхъ, именно. — Тя се ухили до уши. — Защо, по-добри предложения ли имаш?

Рейт разтвори юмрук и се загледа в празното шишенце в дланта му. После обърна ръка и го пусна във водата.

— Всъщност, не.

Пое ръката на Трън и я остави да го вдигне на крака.

Издигане

— Там, точно там! — извика Кол и протегна ръка да спре коларя, който от своя страна дръпна юздите и спря половин дузината волове. Веригата изскърца и потрепери. Чу се престъргване, после глух пукот и основите на огромния фронтон потънаха в издяланите от камък кухини.

— Побийте коловете — извика Рин и групата дърводелци, доскоро воини, а преди това фермери, се зае с побиване на колове и опъване на паяжина от въжета, които щяха да държат изправена високата покривна конструкция.

Скара вдигна глава нагоре и огледа високия фронтон, точно над стъпалата от разноцветен мрамор, където някога майка Кайър посрещаше посетителите на Йейлтофт. Точно тук беше стоял този, издигнат от дядо ѝ. Същият, който гледа да пада в пламъци в нощта, в която дойде Яркия Йълинг. Възможно ли бе оттогава да бяха минали едва няколко месеца? Струваха ѝ се години, поне сто. И сякаш не тя, а друго момиче гледа как се срива Гората, в друг свят, за който Скара беше чувала просто да се разказват истории.

Синия Дженър я дари с една оредяла откъм зъби усмивка и погледна нагоре.

— Точно където беше старата тронна зала.

— Но по-висока, по-просторна и по-изящна. — Двете подпорни колони и двете покривни ферми бяха от идеално прави борови стволове, докарани по реката от високите хълмове на Тровенланд, където дърветата растяха най-високи и здрави. Кората им беше свалена и бледото дърво отдолу бе гладко като стъкло. — Красива изработка. — Скара постави облечена в ръкавица длан на рамото на Рин. — Кълна се, нямаше да намеря по-добър ковач и по-добър дърводелец и на другия край на Разбито море.

Рин извърна глава и се усмихна през рамо:

— Всеизвестна истина, кралице моя. Извади късмет, че ни омръзна да правим мечове.

— Талантлива, че и скромна? — промърмори под носа майка Ауд.

— Дръжте така! — викна на коларите Кол, хвана дебелата верига, тръгваща от хомотите към върха на конструкцията, и се мушна под нея.

Рин хукна към него:

— Къде си мислиш, че отиваш, глупако?

— Горе! — Кол преметна крак през веригата, другия връз него и започна да се катери чевръсто като катерица. Само миг по-късно беше високо горе, почти до върха на конструкцията.

Рин се хвана с две ръце за главата и двата ключа издрънчаха на гърдите ѝ.

— Слизай веднага оттам преди да си се пребил!

— Това е отлична верига! — викна Кол без да спира. — Трябва да се гордееш със себе си!

— Богове! — изкрещя нагоре Рин и почти подскочи от земята, докато размахваше заканително юмрук към него. После се обърна и погледна умолително Скара. — Не може ли да му заповядаш да слезе, кралице моя?

— Бих могла. — Скара гледаше към Кол, който тъкмо беше стигнал средата на конструкцията, където се събираха двете покривни ферми. Спомни си думите на майка Кайър, чути точно тук, на същото място, на което стоеше в момента. — Но тайната на авторитета е в това да даваш само заповеди, които знаеш, че ще бъдат изпълнени.

— Сглобката изглежда добре! — Кол плесна доволно дървените греди. — Новите ти нитове държат добре, Рин!

— О, ще ти занитя аз проклетите крака за земята, само ми ела тук!

— Как да издялам върховете на гредите е въпросът сега? — провикна се отгоре Кол, галейки нежно гладкото, бледо дърво. — Какво предпочиташ, кралице моя. Драконови глави?

— Черни кучета! — провикна се Скара и постави ръка на рамото на Синия Дженър. — Като това на носа на кораба, който ме измъкна от тук, преведе ме невредима през множество бури и накрая ме върна обратно у дома!

Синия Дженър постави длан върху нейната и я потупа нежно. Междувременно, група молитвоплетци бяха застанали до основите на конструкцията и припяваха монотонно. Молеха Тя-която-дяла-дървото, Той-който-дава-подслон и Тя-която-зида-високо-камъка да закрилят новата тронна зала и тя никога да не падне.

Кол хвана едно от въжетата и започна да се спуска надолу:

— Така да бъде, черни кучета!

— Защо не се омъжих за проклет фермер? — промърмори Рин и зарови пръсти в косата си.

Кол скочи от въжето и тръгна към нея:

— Защото не намери такъв, който да те иска, може би?

— Колко такива ще са необходими? — попита майка Ауд и изгледа подозрително високата конструкция.

— Петнайсет арки за външните стени — отвърна Кол и започна да чертае във въздуха с отсечени движения на чевръстите си пръсти. Само боговете знаеха как успяваше, но в главата му постройката беше вече завършена. С високи греди на покрива, просторна зала под него и Скара неволно се усмихна. Представяше си вече топлината от огнището, сумрака в тронната зала, гласовете на странстващите певци, напомадените с масло коси на жените и излъсканите до блясък катарами на наметалата на мъжете. Точно както ги помнеше от тронната зала на дядо ѝ.

Майка Ауд подсвирна тихо:

— Чака ни доста работа.

— Нужни са били двайсет и осем години за построяването на Гората.

— Тази ще я завърша малко по-бързо, кралице моя. — Кол въздъхна и парата от дъха му се заизвива около доволното му от свършената работа лице. — Нищо, което си заслужава построяването, не се строи бързо.

— Майка Война поразява като гръм — каза майка Ауд. — Работата на баща Мир е като никнеща фиданка. И иска също толкова много грижи.

— Йейлтофт е по-скоро гъби след дъжд — намеси се Синия Дженър и извърна поглед към града. — Събудиш се на сутринта след дъжда и той взел, че се разраснал.

Беше самата истина. Градът никнеше от пепелищата с неочаквана бързина. Все повече и все по-изящни фасади на къщи никнеха по протежение на широките, начертани от майка Ауд прави улици. Хорът от шума на триони, чукове и викове на зидари и дърводелци се чуваше от сутрин до мрак.

Всеки ден пристигаха повече хора. Някои бяха живели в Йейлтофт и сега се връщаха отново, но имаше и много гетландци, ютмарки, инглингци и нискоземци. Идваха и хора от всички краища на Разбито море, изгубили предишния си живот във войната, но чули, че кралица Скара плаща добри надници срещу усърден труд.

— Част от това, което Яркия Йълинг изгори, никога няма да бъде построено отново — промърмори майка Ауд.

— Затова ще го запазим в спомените си и ще продължим да гледаме с надежда към бъдещето. Всяка загуба е тежка. — Скара извърна глава към новата постройка. — Но ти дава шанса да направиш нещо още по-добре от преди.

Кол продължаваше да рисува плановете си във въздуха, а Рин го гледаше подозрително, скръстила ръце на гърдите си и повдигнала вежда.

— Надявам се преди да е дошла зимата да съм вдигнал и закопчал пет такива — нареждаше Кол. — Другите ще трябва да почакат до пролетта. Ще трябва, естествено, да ида на хълмовете да подбера дървета. — Той се почеса по тила и се присламчи към жена си. — Може би жена ми ще дойде с мен да ме топли, когато паднат снеговете?

— Снегът е три пъти колкото човешки бой по тия хълмове! Няма да можем да слезем до пролетта оттам.

— Именно. — Той пъхна показалец в златната елфическа гривна на ръката ѝ и бавно я дръпна надолу.

— Ти си луд.

— Просто се опитвам да бъда най-доброто, на което съм способен. — Той вдигна веригата с ключовете от гърдите ѝ и пъхна глава в нея. — Просто стоя в светлината.

Сграбчи я в прегръдките си и тя се засмя. Вдигна я от земята и я завъртя в кръг и в следващия момент се целуваха. Не ги беше грижа кой ги гледа, целуваха се настървено, той, заровил пръсти в косата ѝ, тя, стиснала брадичката му. Дори и човек да не гледаше натам, нямаше как да не ги чуе. Няколко от чакащите да им дадат задачи дърводелци изгубиха търпение, захвърлиха инструменти и тръгнаха нанякъде, клатейки глави.

Майка Ауд извъртя с досада очи към небето:

— Ето го и недостатъкът от точно този дърводелец и точно този ковач.

— Всеки има някаква слабост. — Скара се радваше за тях, но колкото повече ги гледаше, толкова повече се натъжаваше. Обърна се, зарея поглед в морето и установи, че мислеше за Рейт.

Досега „Южен вятър“ трябваше да е изминал целия път по „Божествена“ и да гребе по „Непристъпна“. Надяваше се той да е щастлив, но нещо ѝ подсказваше, че е от хората, при които щастието не се отбива често. Ако не друго, имаха поне това общо помежду си. Спомни си лицето му, сбърченото му чело, стиснатите устни, така както го помнеше. Спомни си топлината на тялото му. Зачуди се дали и той понякога мисли за нея. Зачуди се…

— Пристигна орел от дядо Ярви — каза майка Ауд.

Скара се отърси от мислите си. Не си струваше да пилее време в напразни мечти.

— Добри новини?

— Ванстерландци имат нов крал. Майка Скаер организирала турнир и той победил всеки, изправил се срещу него воин. Казва се Юрн-гил-Таран.

Синия Дженър се почеса по оредялата коса:

— Нищо не ми говори.

— Главатар на едно от най-северните племена, където снегът никога не се топи. Наричат го Тарана, защото използвал главата си като такъв и можел да прекърши мъж на две.

Скара изду бузи и изпъшка:

— Очарователно.

— Провъзгласил се е за най-великия воин в земите около Разбито море и предизвиква на двубой всеки, осмелил се да се усъмни в думите му.

— Само на осемнайсет съм, а вече ми дойде до гуша от перещи се воини.

— Чудесен избор за съпруг, кралице моя — намигна ѝ Синия Дженър.

— Хм, изпрати му птица, майко Ауд. Кажи му, че Синия Дженър с радост приема да носи ключа му.

— Боя се, че женитбата е последното, което го вълнува — каза майка Ауд и скръсти ръце на гърдите си. — Дядо Ярви се страхува, че той вече планира набези през границата с Гетланд.

Дженър поклати горчиво глава:

— Как е възможно ванстерландци да са отново зажаднели за кръв? Не ги ли е страх от елфическите оръжия?

— Оказва се, че също като лъка, за който имаш само толкова или толкова стрели, — каза майка Ауд — елфическите реликви могат да изпращат Смърт само определен брой пъти. И с вещицата Скифър обратно на юг, Строком отново е забранена земя.

Синия Дженър зарови лице в мазолестите си длани:

— Явно светът не се е променил толкова, колкото си мислехме.

— В пепелта на всяка война вече е пуснало коренче семето на следващата — промърмори Скара и усети добре познатото къркорене в стомаха си. — Изпрати птица на майка Скаер с поздравления за новия крал, а на кралица Лейтлин — със симпатиите и съчувствието на народа на Тровенланд.

— Ами после? — попита майка Ауд.

— После ще си отваряме очите, ще говорим спокойно, ще се усмихваме миловидно, ще съберем приятели и съюзници, ще се молим за спокойствие на баща Мир, но ще държим мечовете подръка за всеки случай.

— Подходящи за всяка ситуация заповеди.

— Ще е добра идея да издигнем отново стените на Бейлова крепост — каза Дженър. — По-високи и здрави отпреди.

— Кралице моя! — едно момче се зададе тичешком откъм пристанището. — Пристигнаха три кораба! На платната им е белият кон на Калийв.

— Пратеници на принц Варослаф — каза Синия Дженър. — Ще слезеш ли да ги посрещнеш на доковете?

Скара се замисли как щеше да се изтълкува това.

— Нека не изглеждаме прекалено ентусиазирани. Да поставят стол тук, под фронтона. Редно е те да дойдат при мен.

— Никога да не забравяме благоприличието — усмихна се майка Ауд.

— Нека не го забравяме. Но когато се наложи, да се престорим, че не съществува.

— Съвсем скоро ще ти направя по-добър, кралице моя. — Кол потупа облегалката на грубо скования, стол, на който сигурно беше седял един от дърводелците, когато носеха храната. — Но засега този ще трябва да свърши работа. — И той изтръска с опакото на ръката си малко прах от седалището.

Беше най-обикновен стол, паянтов, от най-простото, почерняло тук-там от огън дърво.

— Не тронът прави кралицата, а кралицата прави трона — каза майка Ауд.

— Ще да е бил тук в нощта на пожарите — каза Синия Дженър. — И е оцелял.

— Да. — Скара се усмихна и погали единия подлакътник. — Също като Тровенланд. Също като мен.

Скара седна с лице към морето. Майка Ауд застана от лявата ѝ страна, а Синия Дженър от дясната. Тя изправи гръб, изпъна рамене и вдигна гордо брадичка. Точно както я беше учила майка Кайър. Странно как в някога така неестествената поза, се чувстваше така удобно.

— Предупреди пратениците, че тронната ми зала е малко ветровита — каза Скара. — Но иначе кралицата на Тровенланд е готова да ги приеме.

Благодарности

Както винаги, на четиримата, без които:

Брен Абъркромби, чиито очи подпухнаха от ченето ѝ.

Ник Абъркромби, чиито уши писнаха от слушането ѝ.

Роб Абъркромби, чиито пръсти се протъркаха от прелистване на страниците ѝ.

Лу Абъркромби, чиито ръце изтръпнаха да ме вдигат.

После, и понеже човекът не е самотен остров, особено този тук, най-сърдечните ми благодарности:

За това, че пося семето на идеята: Ник Лейк.

За това, че отгледа фиданката, докато стане дърво: Робърт Кърби.

За това, че се погрижи дървото да даде златни плодове: Джейн Джонсън.

След това, и понеже плодната метафора се изчерпа, на всички онези, които помогнаха за сътворението, маркетинга, издаването, публицистиката, илюстрирането, превода и най-вече — продажбата на книгите ми, където и да сте по света, но в частност на: Наташа Бардън, Ема Кууд, Бен Норт, Триша Нарвани, Джонатън Лайънс и Джинджър Кларк.

На художниците, които незнайно как успяха да постигнат невъзможното и ми придадат класа: Никълет и Терънс Кейвън, Майк Брайън и Доминик Форбс.

За бездънната ѝ подкрепа и в добро и в зло: Джилиън Редфърн.

На всички писатели, чиито пътища пресякоха моя, било то във виртуалното пространство, в бара, в някои случаи дори на хартия, за помощта, смеха и множеството идеи, които си струваше да открадна.

Вие си знаете кои сте…

1

Немалко неточности и неизгладени изрази има, този е по-ярък просто. В оригинал е: A good friend to have, that girl, and a bad, bad enemy. Според мен по-смислено би било: Добър приятел е това момиче и лош, много лош враг. — Бел. Dave

Content

Джо Абъркромби
Половин война
(книга 3 от трилогията „Разбито море“)

Част І Думите са оръжия

Падение

Няма да има мир

Достатъчно свиреп

В безопасност

И за двамата

Сръчни ръце

С приятели като тези

Кръвта на Бейл

Шансове

Как да победиш

Пръв през стената

Убиец

Моята земя

Част II Ние сме мечът

Млади и влюбени

Кралица на нищото

Власт

Мнението на свинете

Пепел

Отдалеч

Убиец

Победа

Цената

Част III Ние сме щитът

Чудовища

Лъжи

Прекалено много пастори

Лоялност

Сделки

Избор

Примерът на Гудрун

Хилядата

Забраненият град

Рани

Да се сдобиеш със съвест

Прах

В недрата на баща Земя

Изцяло твоя заслуга

Никакъв любовник

Реликви

Убиецът

Сънища

Част IV Слънчева и лунна клетва

На зазоряване

Друг вид стомана

Мъртвите

Копане

Главата и сърцето

Пасторското бойно поле

Краят на въжето

Сълзите на баща Мир

Убиецът

Най-щастливият ден

Да променяш света

Един глас

Нова надежда

Издигане

Благодарности

1