Робърт Силвърбърг

Денят на пришълците

На Х. Дж. Уелс, бащата на всички нас

Когато слънцето бъде обвито,

И звездите притъмнеят,

И планините бъдат преместени,

И когато камилите, бременни в деветия месец, бъдат изоставени,

И когато дивите зверове бъдат събрани заедно,

И моретата започнат да текат едно към друго.

И хората бъдат събрани заедно…

И когато книгите бъдат разпространени,

И когато небето се оголи,

И когато Огънят лумне в пламъци,

И Градината се приближи,

Тогава всяка душа ще узнае какво е правила.

Коран

81-ва сура

1.

След седем години

Тази сутрин Кармайкъл може би беше единственият човек на запад от Скалистите планини, който не знаеше какво става. Всъщност настъпваше краят на света, но от известно време Кармайкъл — казваше се Майрън, макар че всички го наричаха Майк — се наслаждаваше на самотата и възстановяваше вътрешната си хармония в прекрасната пустош на северозападно Ню Мексико без да обръща внимание на събитията.

В това свежо, ясно есенно утро още преди да се съмне той излетя с малката си „Чесна“ 104-FG от неравната писта и се насочи на запад към дома. Полетът беше тежък — през цялото време откъм вътрешността на континента духаше яростен вятър и подхвърляше самолета като перце още от мига, в който се отлепи от земята.

Лоша работа, този вятър. Източен вихър, толкова силен като този, знаеше Кармайкъл, можеше да донесе беда на калифорнийското крайбрежие — особено по това време на годината. Наближаваше краят на октомври, най-опасният за разпространяване на горски пожари сезон в южна Калифорния. За последен път бе валяло на пети април и целият район представляваше огромен барутен погреб, а този силен сух вятър, който духаше откъм пустинята, можеше да превърне и най-малката искрица в опустошителен пожар. Случваше се почти всяка година. Затова, щом наближи Сан Бернардино, той не се изненада, когато зърна на хоризонта тънка, мъглява нишка кафеникав дим.

Когато прехвърли хребета на Сан Гейбриълс и навлезе на територията на Лос Анджелис, нишката започна да расте и да потъмнява и освен онази дълга линия в посока изток-запад някъде край океана, изглежда на север и юг имаше други, по-малки петна кафеникаво небе. Очевидно едновременно бушуваха няколко пожара. Ужас. По това време на годината в Лос Анджелис беше заложено всичко. При толкова силен вятър целият град можеше да се превърне в пепел.

Гласът на авиодиспечера звучеше дрезгаво и нервно, докато насочваше Кармайкъл към пистата на летище „Бърбанк“, което навярно показваше, че става нещо странно. Но пък тези момчета винаги си говореха така. Мисълта не го утеши особено.

Димът започна да пари ноздрите му още щом слезе от самолета: познатият стар лютив мирис, киселата смрад на гаден октомври. В следващия миг се насълзиха очите му. Човек едва ли не можеше да рисува с пръст в мръсния въздух. Положението наистина трябваше да е сериозно, осъзна Кармайкъл.

Длъгнест, мършав мъж в работен гащеризон претича покрай него по пистата.

— Хей, приятел — извика Кармайкъл. — Къде е пожарът?

Човекът спря, зяпна го и го загледа странно, сякаш Кармайкъл току-що се е върнал след шест месеца, прекарани в космическа совалка.

— Ти не знаеш ли?

— Ако знаех, нямаше да те питам.

— По дяволите, навсякъде. Из цялата скапана лосанджелиска низина.

— Навсякъде ли?

Механикът кимна. Изглеждаше полуобезумял. Пак онази увиснала долна челюст, пак онзи тъп поглед.

— Леле, ти наистина искаш да кажеш, че не си чул за…

— Не. Не съм чул. — На Кармайкъл му се искаше да го разтърси. Постоянно се натъкваше на тази глупост и не можеше да я понася. Той нетърпеливо посочи към помрачнялото от дим небе. — Толкова ли е зле, колкото изглежда?

— А, зле е, човече, адски зле! По-зле отвсякога, определено. Нали ти казах, гори навсякъде. Събраха всички възможни граждански самолети да гасят пожара. Най-добре веднага да идеш при интенданта си.

— Да — вече закрачил напред, отвърна Кармайкъл. — Предполагам, че си прав.

Той се втурна в главната сграда на летището. Хората се отдръпваха от пътя му. Кармайкъл беше едър мъж — не особено висок, но с достатъчно широки рамене и мускулести гърди, и също като всички останали от рода си имаше пронизващи сини очи, които сякаш осветяваха пътя му като прожекторни лъчи. Когато се движеше бързо, всички се отдръпваха настрани.

Дори в терминала можеше да се усети горчивият мирис на дим. Тук бе истинска лудница — изпаднали в паника жители на града търчаха напред-назад, крещяха си едни на други и размахваха куфарчетата си. Кармайкъл някак успя да си пробие път до отворен инфотерминал. Беше от старите модели, без онези модерни биочипови импланти. Той се свърза по спешната линия с областния интендант и веднага щом чу кой се обажда, интендантът отвърна:

— Светкавично си домъкни задника тук, Майк.

— Къде ме искаш?

— Най-тежко е малко по на северозапад от Чатсуърт. Самолетите са заредени и готови да излетят от летище „Ван Нюйс“.

— Само да пусна една вода и да позвъня на жена си, става ли? — каза Кармайкъл. — Ще съм на „Ван Нюйс“ след петнайсет минути.

Чувстваше се уморен до мозъка на костите си. Бе девет сутринта и той летеше от четири и половина, борейки се с оня гаден източен вятър, същият, който сега заплашваше да обгърне в пламъци Лос Анджелис. Кармайкъл беше петдесет и шест годишен, вече далеч не млад, и жизнеността му намаляваше с всяка изтекла година. В този момент единственото му желание бе да си е вкъщи, да вземе душ и да се гушне със Синди в леглото. Но никога не си беше и помислял да се откаже от пожарникарската работа. Не и когато над града постоянно висеше опасността от опустошителни пожари.

Имаше мигове, в които почти му се искаше да се случи — един могъщ пречистващ пожар, който да изтрие от лицето на земята цялото това проклето място.

Не че мечтаеше за такава катастрофа, ни най-малко, но мразеше този гигантски надут Вавилон, безкрайните му плетеници от магистрали, странните наглед къщи, мръсния въздух, гъстата, задушаваща екзотична зеленина, наркотиците, алкохола, разводите, леността, простотията, скитниците, уличната престъпност, корумпираните адвокати и техните отвратителни клиенти, бичовете и веригите, порнографските магазини, салоните за масаж, незаконните заведения за виртуална реалност, странните хора, дрънкащи на своя странен модерен жаргон, облечени в странни дрехи, шофиращи странни автомобили, със странни прически и забучени в носовете им кокали като диваци, каквито всъщност си бяха. Във всичко тук имаше нещо евтино, нещо долнопробно, помисли си Кармайкъл. Такива бяха даже огромните имения и модерни ресторанти: кухи като лъскави кинозвезди.

Понякога му се струваше, че долнопробната кухост на почти всичко го дразни повече, отколкото абсолютното зло, което дебнеше по тъмните ъгълчета. Ако внимаваше къде стъпва, човек почти винаги успяваше да го избегне, но долнопробността се просмукваше навсякъде, колкото и да пазиш собствените си ценности, и нямаше начин да се бориш с нея: тя проникваше в душата ти дори без да го усещаш. Кармайкъл се надяваше, че животът в Лос Анджелис няма да му се отрази така.

Кармайкълови живееха в южна Калифорния още от времето на генерал Фримонт[1], но никога в самия Лос Анджелис, никога. Той беше първият от рода си, някак успял да се озове тук. Семейството произхождаше от Долината и под „Долина“ се имаха предвид огромните, равни, земеделски земи на Сан Хоакин, започващи от Бейкърсфийлд и простиращи се далеч на север, а не окаяните пренаселени предградия оттатък хълмовете на Бевърли Хилс и Санта Моника, които жителите на Лос Анджелис разбираха под тази дума. Що се отнасяше до самия град, Кармайкълови не му обръщаха внимание: той бе прахът в очите, мерзкото петно върху южнокалифорнийския пейзаж.

Но Лос Анджелис беше градът на Синди. Синди обичаше Лос Анджелис, а Майк Кармайкъл обичаше Синди, обичаше всичко в нея, дяволитата й изисканост, контрастираща с прямотата, големия й като картоф нос, топлотата и жизнеността й, игривата й страст към забавленията, прелестните й тъмни очи и лъскави, гарваново черни къдри, дори странните й ирационални философски разсъждения, които изразяваха самата й същност. Тя представляваше всичко онова, което той никога не можеше и дори не искаше да е, и Кармайкъл се влюби в нея така, както не се беше влюбвал никога. И тъкмо заради Синди се пресели в града, колкото и да го мразеше, защото тя не бе в състояние и нямаше намерение да го напусне.

И така, през последните седем години Майк Кармайкъл живееше в дървена къщичка, сгушена сред буйни зелени шубраци в каньона Лоръл, и седем есени подред беше изсипвал химикали върху ежегодните горски пожари, за да спаси местните от собственото им идиотско лекомислие. Едно от нещата, с вярата в които израстваше всеки Кармайкъл, бе задължително да поемаш отговорностите си — без да се оплакваш и да задаваш въпроси. Разбираше го дори Майк, който бе най-големият бунтар в рода си.

Пожари щеше да има винаги. Това беше факт. Имаше нужда от опитни пилоти, които да ги обливат с ретарданти и да ги гасят. Майк Кармайкъл бе опитен пилот. Нуждаеха се от него и той нямаше да ги подведе. Всичко изглеждаше съвсем просто.

Телефонът иззвъня седем пъти преди Кармайкъл най-после да затвори. Синди не обичаше телефонните секретари, пренасочването на обаждания, електронната поща и всички подобни неща. Били обезчовечаващи, казваше тя. В резултат двамата бяха последните хора на света без такива устройства, но както и да е, мислеше си Кармайкъл. Така искаше Синди.

После я потърси в малкото студио точно до Колфакс, където тя изработваше своите бижута, но не я откри. Навярно пътуваше за галерията в Санта Моника, но още нямаше да е пристигнала — при тези пожари магистралите щяха да са по-задръстени от обикновено, така че нямаше смисъл да звъни там.

Ядоса се, че не може да я чуе веднага след шестдневното си отсъствие. Нямаше изгледи да се свърже с нея поне още девет-десет часа, но не беше в състояние да направи нищо.

Заради извънредните обстоятелства му позволиха да излети от „Бърбанк“ без да чака ред. Веднага щом се издигна над пистата отново видя пожара недалеч на северозапад. Димът изглеждаше по-гъст отпреди, отвратителен черен стълб на фона на светлото небе. А когато няколко минути по-късно слезе от самолета на летище „Ван Нюйс“, незабавно го облъхна неописуема жега. Температурата на „Бърбанк“ бе някъде около двайсет и пет градуса, адски горещо за девет часа сутринта, но тук надхвърляше трийсет и пет. Потеше се самият въздух. Кармайкъл виждаше концентрираната топлина като мазни капчици. Стори му се, че чува далечния рев на пламъците, страшното съскане на запалена суха трева. Като че ли пожарът беше само на два-три километра оттук. А може и наистина да бе така, помисли си той.

Летището приличаше на бойна зона. Самолетите кацаха и излитаха с безумна трескавост, а и самите те изглеждаха безумно. Явно положението беше толкова сериозно, че освен обичайните пожарни машини, бяха събрали всевъзможни антики по на четирийсет-петдесет, че и повече години, преоборудвани летящи крепости B-14, DC-3 и „Дъглас Инвейдър“. За свое огромно удивление, Кармайкъл видя дори „Форд Траймотър“ от трийсетте години на века, навярно измъкнат от колекцията на някое киностудио. Едни от самолетите бяха снабдени с резервоари за химически ретарданти, други бяха пригодени за изпомпване на вода, на носовете на трети лъщяха електронни устройства за инфрачервено сканиране. Навсякъде се щураха мъже и жени, които яростно жестикулираха помежду си от огромно разстояние или крещяха в микрофоните си и се мъчеха да запазят някакъв ред в процеса на зареждането. Но изглежда нямаха голям успех.

Кармайкъл откри оперативния щаб, пълен с уморени хора, втренчили погледи в компютърните си екрани. Познаваше повечето от тях от предишни пожари. И те го познаваха.

Изчака удобен момент и потупа една от диспечерните по рамото. Тя вдигна поглед, кимна измъчено, после го позна и се усмихна.

— Майк. Чудесно. Приготвили сме ти един DC-3. — Жената прокара показалец по екрана пред себе си. — Ще изсипеш химикалите по тази траектория от каньона Ибара до Хорс Флатс на изток. Пожарът е в подножието на Санта Сузана и засега вятърът е източен, но ако промени посоката си на север, ще пламне всичко от Чатсуърт до Гранада Хилс, чак до Вентура Булевард. И това е само този пожар.

— Мамка му! Колко са общо?

Диспечерката кликна няколко пъти с мишката си. Картата на долината Сан Фернандо изчезна и на нейно място се появи цялата лосанджелиска низина. Кармайкъл ужасено я зяпна. Три огромни лилави ивици показваха зоните на пожар: онзи в западната част покрай Санта Сузана, друг, почти също толкова голям, на изток в прерията северно от 210-а магистрала покрай Глендора или Сан Димас, и трети в източния край на окръг Ориндж, нататък от Анахийм Хилс.

— Засега ние гасим големия — каза тя. — Но онези два са само на около шейсет и пет километра един от друг и ако случайно някак се слеят…

— Да — отвърна Кармайкъл. Една непрекъсната огнена стена, заобикаляща целия източен край на долината… а свирепите вихри щяха да носят въздушни реки от искри на запад из Пасадина, в центъра на Лос Анджелис, Холивуд, Бевърли Хилс, чак до крайбрежието, до Венис, Санта Моника и Малибу. Щеше да изгори и каньонът Лорел. Къщата, студиото. По дяволите, щеше да изгори всичко. По-ужасно от Содом и Гомор, по-страшно от падането на Ниневия. Стотици километри наред само пепел. — Господи — изпъшка той. — Всички се плашеха от терористи с ядрени бомби, а три автомобила с тъпи хлапаци, дето си хвърлят фасовете през прозорците, могат с лекота да постигнат същия успех.

— Но този път не са фасове, Майк — възрази диспечерката.

— Нима? Какво тогава, умишлен палеж ли?

И пак онова странно зяпване, също като монтьора на пистата.

— Сериозно ли питаш? Не си ли чул?

— Последните шест дни бях в Ню Мексико. Далеч в пустошта.

— В такъв случай си последният човек, който не знае. Хей, не слушаш ли новините по радиото, докато шофираш?

— Пътувах със самолет. С „Чесна“-та. И едно от нещата, от които бягам в Ню Мексико, е тъкмо слушането на радио. Какво би трябвало да съм чул, за Бога?

— За извънземните — уморено отвърна жената. — Те запалиха пожарите. В пет часа тази сутрин в три различни края на лосанджелиската долина се приземиха три кораба. Пламъците на двигателите им запалиха сухата трева.

Кармайкъл не се усмихна.

— Да бе, извънземни. Имаш адски странен хумор, хлапе.

— Да не мислиш, че се шегувам? — попита тя.

— Космически кораби, така ли? От друга планета?

— И с петметрови създания на борда — намеси се диспечерната от съседното бюро. — Линда не се майтапи. Точно в този момент се движат по магистралите. Големи лилави сепии, високи пет метра, Майк.

— Хора от Марс ли?

— Никой не знае откъде идват.

— Божичко — възкликна Кармайкъл. — Господи Боже мили.

В девет и половина сутринта по-големият брат на Майк Кармайкъл, полковник Ансън Кармайкъл III, когото всички обикновено наричаха „Полковника“, стоеше пред телевизора и не можеше да повярва на очите си. Петнайсет минути по-рано дъщеря му Розали бе телефонирала от Нюпорт Бийч, за да му каже да го включи. Иначе изобщо нямаше да му хрумне. Телевизорът беше купен заради внуците му, не за него. Но ето че сега стоеше тук, строен, дългоног, абсолютно изправен пенсиониран шейсетинагодишен военен с пронизващи сини очи и гъста бяла коса, зазяпан като малко хлапе в телевизора.

През петнайсетте минути, откакто гледаше големия супермодерен екран, вграден в розовите тухли на стената в дневната, по всички канали без прекъсване се редуваха все същите две изумителни сцени.

Първата представляваше поглед от въздуха към големия пожар по северозападния край на лосанджелиската низина: кълбящи се черни облаци, червени огнени езици, тук-там отделни пламтящи къщи или дори редове от къщи. Втората бе гротескна, невероятна, дори абсурдна — шест гигантски извънземни същества, които тържествено обикаляха из полупустия паркинг на огромен търговски център в Портър Ранч. От купчина овъглени автомобили зад тях се подаваше лъскав цилиндър на нещо, което според него бе наземната им кола, надигнала нос нагоре под четирийсет и пет градуса.

От време на време камерата показваше гледки от различни ъгли, но сцените оставаха неизменни. Поглед към пожара, после към пришълците в търговския център. Пак пожарът, този път още по-силен отпреди, и отново извънземните на паркинга. И така нататък, и така нататък.

А в главата на Полковника постоянно се въртеше все същата мисъл: „Това е нашествие. Ние сме във война. Това е нашествие. Ние сме във война“.

Разумът му спокойно можеше да се справи с идеята за пожара. И преди бе виждал горящи къщи. Катастрофалните пожари бяха ужасна част от калифорнийския живот, но не можеха да се избягнат, след като над трийсет милиона души бяха решили да се заселят в район, чийто климат притежаваше абсолютно нормална особеност — сух сезон, продължаващ от април до ноември. Октомври беше месецът на пожарите, когато покритите с трева хълмове изсъхваха и откъм пустинята започваха да духат дяволски ветрове. Не минаваше и година без пожари и на всеки пет-десет години настъпваше чудовищно бедствие — пожарът на Холивуд Хилс през 1961-а, когато Полковника бе младеж, онзи в Санта Барбара през 1990-а, другият в района на залива, опустошил огромна част от Оукланд година-две по-късно, пожарът в Пасадина в Деня на благодарността и така нататък.

Но онова другото… извънземни космически кораби, приземили се в Лос Анджелис и изглежда, както в момента съобщаваха по телевизора, поне на още дванайсет места по целия свят… странни пришълци, най-вероятно войнствени и враждебно настроени, пристигнали без предупреждение… нахлули Бог знае поради каква причина в това общо взето мирно и благоденстващо място, каквото представляваше планетата Земя в началото на двайсет и първи век…

Това беше като на кино. Научна фантастика. То разсипваше на пух и прах представата на човек за подредената структура на света, за предвидимия ход на живота.

През всичките си години Полковника бе прочел един-единствен научнофантастичен роман, при това много отдавна — „Война на световете“ от Х. Дж. Уелс. По онова време не беше полковник, а висок, мършав гимназист, надлежно подготвящ се за живота, който вече знаеше, че ще води. Стори му се интелигентна, забавна книга, но краят й го подразни, защото задаваше интересен въпрос — „Какво ще направиш, ако се изправиш пред абсолютно непобедим враг?“ — и не даваше отговор. Марсианците не бяха завладели Земята не заради хитроумна военна стратегия, а по пълна случайност, щастлив биологичен инцидент.

Нямаше нищо против трудните въпроси, но вярваше в търсенето на техните отговори и очакваше Уелс да измисли нещо по-задоволително от това непобедимите марсиански завоеватели да бъдат унищожени от непознати земни бактерии, докато армиите на Земята безпомощно отстъпват пред настъплението им. Много находчиво от страна на автора, но това не беше правилната находчивост, защото не даваше шанс на човешките умствени способности или смелост. Касаеше се просто за едно външно явление, което въздейства върху друго, като мощен порой, внезапно изсипал се, за да угаси бушуващ горски пожар, докато всички пожарникари го зяпат с палци в устата.

Е, сега така да се каже, романът на Уелс оживяваше. Марсианците наистина бяха пристигнали, съвсем реални, макар и сигурно не от Марс. Бяха се появили от нищото — какво се е случило с нашите орбитални предупредителни системи, зачуди се той, с космическите телескопи, които би трябвало да следят за наближаващи астероиди или други малки космически изненади? — и ако можеше да съди по онова, което виждаше на екрана, вече се разхождаха наоколо като същински завоеватели. Изглежда светът неволно се бе оказал във война, при това със създания, които явно притежаваха по-съвършена техника, тъй като бяха успели да пристигнат тук от някоя друга звезда, нещо невъзможно за човешкия род.

Оставаше да се разбере, естествено, какво искат тези нашественици. Може пък да бяха просто пратеници, дошли по особено тромав начин. „Но ако наистина сме във война — помисли си Полковника, — и тези същества притежават оръжия и способности, неподдаващи се на земен разум, най-после ни предстои да опитаме да се справим с проблема, който преди сто години Х. Дж. Уелс предпочете да реши с удобно стечение на обстоятелствата.“

Полковника вече обмисляше възможностите, чудеше се на кои хора във Вашингтон трябва да телефонира и дали някой от тях ще му позвъни. Ако наистина щяха да водят война срещу тези пришълци, а той интуитивно усещаше, че ще стане така, имаше намерение да участва в нея.

Не обичаше войната и не гореше от желание да се сражава, при това не само защото се бе пенсионирал от армията преди близо дванайсет години. Никога не беше виждал войната в романтична светлина. Тя бе отвратителна, глупава, грозна и обикновено започваше в резултат на провала на рационалната политика. Баща му, Ансън II, старият полковник, беше участвал — и белезите му го доказваха — във Втората световна война и въпреки това бе възпитал тримата си сина като войници. Старият полковник обичаше да казва: „Хората като нас постъпват във войската, за да се погрижат повече на никого да не се налага да воюва“. И неговият най-голям син Ансън никога не беше преставал да вярва в това.

Понякога обаче войната връхлиташе ненадейно и не оставяше никакъв избор. Този случай изглеждаше точно такъв. Дори като пенсионер, той навярно имаше с какво да помогне. В крайна сметка, още от времето на Виетнам негова основна специалност бяха чуждите култури, макар изобщо да не си бе представял, че ще си има работа с толкова чужда култура. И все пак съществуваха някои общи принципи, които навярно щяха да са валидни и сега…

Внезапно идиотското редуване на сцените на екрана започна да го дразни и Полковника отново излезе навън.

Бесните въздушни течения от пожара се заеха да разтърсват самолета на Кармайкъл още в мига, в който излетя. Това го затрудни за кратко, но той автоматично овладя машината, като призова движенията от скритите кътчета на нервната си система. Майк вярваше, че е по-важно да усещаш полета с пръстите, раменете и бедрата си, отколкото да го разбираш. Разумът можеше да отведе човек надалеч, но в крайна сметка трябваше да използва подсъзнанието си, иначе неминуемо щеше да загине.

Пък и това не бе нищо в сравнение с трудностите, с които трябваше да се справя във Виетнам. Днес поне никой нямаше да го обстрелва отдолу. Именно във Виетнам беше научил всичко, което знаеше за полета в топли въздушни течения.

Сухият сезон в блатистия юг на онази нещастна страна бе времето на годината, по което селяните горяха стърнищата и цялата земя се криеше в дим и зной. Видимостта стигаше най-много хиляда метра. Това беше денем. Повече от половината си бойни задачи трябваше да изпълнява нощем. Добре познаваше и мусонния сезон, характерен със силните си странични пориви на дъжда, време, почти също толкова ужасно за полет, колкото и сезонът на горящите стърнища. Партизаните от Виет Конг и приятелчетата им в батальоните на северновиетнамската армия обикновено предпочитаха да се придвижват в лошо време, когато не би летял никой нормален човек. И Кармайкъл бе над тях, разбира се.

Войната беше свършила преди повече от трийсет години и въпреки това все още живееше в спомените му така, като че ли бе прекарал последните шест дни в Сайгон, а не в Ню Мексико. Тъй като беше лошото момче на семейството, за да постъпи примерно в армията, както се очакваше от него, и в същото време бе прекалено Кармайкъл и никога не си беше помислял да изклинчи от дълга си да помогне на родината да защити сигурността си, той прекара войната като пилот във военноморската авиация и управляваше двумоторен самолет OV-10S в Четвърта ескадра, която действаше край Бин Тюй.

Всичко това продължи дванайсет месеца — от юли 1971-а до юни 1972-а. Стигаше му. Предполагаше се, че OV-10S са разузнавателни самолети, но във Виетнам те изпълняваха поддържаща функция и излитаха, натоварени с ракети, картечници, 20-милиметрови оръдия, бомби и всевъзможни други оръжия. С цялата тази тежест едва успяваха да се издигнат на височина хиляда метра. През повечето време летяха под облаците, а понякога се спускаха почти на равнището на върхарите, на не повече от трийсетина метра, седем дни седмично, обикновено нощем. Кармайкъл смяташе, че е преизпълнил войнишкия си дълг към родината си.

Но дългът да се бори с тези пожари — него никога не можеше да изпълни.

Самолетът вече покорно се подчиняваше на командите му и той успя да се усмихне. DC-3 бяха жилави стари птици. Обичаше да лети с тях, макар че най-новите бяха произведени още преди да се роди. Обичаше да лети с всичко. Не го правеше за пари — всъщност вече нямаше нужда да си изкарва прехраната, — но продължаваше да лети. Имаше месеци, в които прекарваше повече време във въздуха, отколкото на земята, или поне така му се струваше, защото часовете долу често течаха незабелязано, докато времето горе издигаше духа му.

Кармайкъл пое на юг над Енсино и Тарзана преди да прелети над Чатсуърт и Канога Парк и да навлезе в зоната на пожара. Пелена от фина пепел скри слънцето. Долу се виждаха миниатюрни къщи, миниатюрни сини плувни басейни, миниатюрни хора, които безумно се щураха наоколо и се опитваха да облеят покривите с маркучи преди да са ги облизали пламъците. Толкова много къщи, толкова много хора, огромни човешки рояци, изпълващи всеки сантиметър от пространството между морето и пустинята. И сега всичко беше изложено на опасност.

В този утринен час автомобили задръстваха платната на Топанга Каниън Булевард, които водеха на юг, също като на холивудската магистрала в час пик. Не, още по-зле. Коли имаше дори по наклонените странични ленти, а тук-там се забелязваха струпвания около катастрофирали, преобърнати или поднесли странично автомобили. Другите просто ги заобикаляха и продължаваха напред.

Къде отиваха всички? Където им видят очите. Стига да е далеч от пожара. Багажниците им бяха накачулени с мебели, бебешки колички, куфари, шкафове, столове, маси, даже легла. Можеше да си представи какво е натъпкано в тези коли — тонове семейни снимки, компютърни дискети, телевизори, играчки, дрехи, онова, което хората смятаха за най-ценно или поне онази част от него, която бяха успели да съберат преди да надделее паническото желание да избягат.

Очевидно се насочваха към брега. Може би някой телевизионен проповедник им бе казал, че в Тихия океан ги очаква Ноев ковчег, който ще ги спаси, докато Господ изсипва сяра върху Лос Анджелис. В Лос Анджелис всичко изглеждаше възможно. По магистралите даже се разхождаха космически нашественици. Божичко. Божичко. Кармайкъл нямаше представа как да възприема всичко това.

Зачуди се къде е Синди и какво мисли тя за събитията. Най-вероятно й се струваха много забавни. Синди притежаваше възхитителната способност да се забавлява с всичко. Често обичаше да цитира оня стар римлянин Вергилий. Надига се буря, корабът започва да се пълни с вода, от едната страна се появява въртоп, а от другата — морски чудовища, а капитанът се обръща към хората си и им казва: „Някой ден сигурно ще си спомним за този момент и ще се посмеем“.

Такава си беше Синди, помисли си Кармайкъл. Откъм пустинята духат ветрове, около града бушуват три ужасни пожара, пристигнали са космически нашественици и някой ден сигурно ще си спомним за този момент и ще се посмеем.

Сърцето му се изпълни с любов и копнеж.

Преди да я срещне не знаеше нищо за поезията. Той затвори очи за миг и си я представи. Водопад от гъсти, гарваново черни коси, поразителна усмивка, стройно загоряло тяло, цялото лъщящо от онези изумителни пръстени, мънистени нанизи и колиета, които измисляше и изработваше. И очите й. Не познаваше друга жена с такива очи, грейнали от странна лукавост, от онова уникално въображение, което най-много обичаше в нея. По дяволите този пожар, който ги разделяше точно сега, след като не се бяха виждали почти цяла седмица! По дяволите кретените от Марс! По дяволите! По дяволите!

Когато излезе на верандата, Полковника усети силния източен вятър, горещ и по-вихрен от сутринта. Можеше да чуе зловещото шумолене на падналите сухи, крехки листа по пътеките под голямата къща. Източните ветрове винаги носеха беди. А този определено беше такъв: във въздуха вече се усещаше далечен мирис на дим.

Ранчото се намираше върху плавен склон високо откъм южната страна на планината Санта Инес след Санта Барбара, прелестна земя, ширнала се в продължение на много акри, от която се разкриваше поглед към града и океана. Тук бе прекалено високо, за да отглеждат авокадо или цитруси, но много подходящо за орехи и бадеми. Въздухът почти винаги беше чист, огромният небесен купол се простираше на милиони километри във всички посоки и гледките бяха великолепни. Семейството на жена му притежаваше тази земя от цял век, но нея вече я нямаше и го бе оставила сам да се грижи за имението. И така, по стечение на събитията в седмото десетилетие от живота си един от военните Кармайкълови се беше превърнал в земеделец. От пет години живееше сам в тази голяма, внушителна къща, макар че в работата му помагаха петима души.

Имаше известна ирония в това, че Полковника трябва да изживее дните си като фермер. С фермерство всъщност винаги се бе препитавал другият, по-стар клон от рода Кармайкъл. Повечето от по-младия клон — този на Полковника и на Майк Кармайкъл — ставаха професионални войници.

Братовчедът на баща му, Клайд, покойник вече от близо трийсет години, беше последният от земеделците. Сега семейната ферма се бе превърнала в лъскав жилищен район с триста къщи. Повечето от синовете и дъщерите на Клайд все още живееха със семействата си в градовете из Долината от Фрезноу и Висейлия до Бейкърсфийлд и продаваха застраховки, трактори или акции. Полковника от години не поддържаше връзка с тях.

Що се отнасяше до другия, военния клон, той отдавна се бе откъснал от корените ся. След излизането си в запаса покойният баща на полковника Ансън II, старият полковник, се бе настанил в предградие на Сан Диего. Един от тримата му сина, Майк, който искаше да стане военноморски пилот, Бог да го поживи, се озова в Лос Анджелис, точно в търбуха на звяра. Вторият му син Лий, изтърсакът в семейството — загинал преди десет години по време на изпитания на експериментален изтребител, — бе живял в Мохавий край военновъздушната база „Едуардс“. Самият той живееше тук, най-големият от тримата, Ансън III, строг, прям и справедлив, някога наричан „младия полковник“, за да го различават от баща му, но вече далеч не млад, отдаден на повече или по-малко спокойната си старост в прекрасно ранчо в планината. Странно, всичко това му се струваше много странно.

От заобикалящата къщата веранда се разкриваше гледка на огромно разстояние във всички посоки. Отпред се виждаха хълмовете на юг към червените покриви на Санта Барбара и тъмния океан, а в ясен ден като този погледът стигаше чак до Чанъл Айландс. Отстрани се нижеха неравните върхове на ниските крайбрежни планини поне до Вентура и Окснард, а понякога човек можеше да зърне дори сивкавобялата стена от смог, издигаща се към небето от самия Лос Анджелис, отдалечен на цели двеста и четирийсет километра.

Днес въздухът в тази посока не изглеждаше сивкавобял. От зоната на пожара се извисяваше огромен кафеникавочерен стълб — навярно от Мурпарк, реши той, от Сайми Вали или Калъбасас, едно от онези никнещи като гъби предградия покрай магистрала 101. Когато срещна някакво съпротивление в по-горните въздушни пластове, димът се сгъсти още повече, понесе се настрани и образува мръсно хоризонтално петно насред небето.

От това разстояние Полковника не можеше да види самия пожар дори и с бинокъл. Представи си, че различава седем-осем яркочервени огнени езика, спускащи се вертикално в центъра на онзи ужасен саван, но знаеше, че се заблуждава, че погледът му не е в състояние да стигне на повече от стотина километра по брега. Дима — да. Но не и огъня.

Димът обаче беше достатъчен, за да накара сърцето му да се разтупти. Бе толкова много — трябваше да горят цели градове! Замисли се за брат си Майк, който живееше в самия център на Лос Анджелис: дали беше добре, дали пожарът изобщо заплашваше дома му. Полковника колебливо посегна към телефона на хълбока си. Но миналата седмица Майк бе заминал за Ню Мексико, нали? Мотаеше се съвсем сам из пустошта в индианския резерват и прочистваше мислите си, нещо, от което изглежда се нуждаеше два-три пъти годишно. Пък и във всеки случай Майк обикновено участваше като доброволец и изсипваше химикали върху такива пожари. Ако се бе върнал от Ню Мексико, по всяка вероятност в момента летеше там горе с някой раздрънкан стар самолет.

„Така или иначе би трябвало да му позвъня — помисли си Полковника. — Но сигурно ще ми отговори Синди.“

Не обичаше да разговаря с жената на Майк. Струваше му се прекалено агресивна, прекалено емоционална, прекалено странна, по дяволите. Приказваше, държеше се, обличаше се и разсъждаваше като хипарка, кой знае как оцеляла трийсет години след края на своето време. Не му допадаше идеята човек като нея да е член на семейството и никога не криеше неприязънта си от Майк. Това пораждаше сериозен проблем помежду им.

Сигурно и Синди нямаше да е там, реши той. Хората несъмнено панически се евакуираха, стотици хиляди, поели към магистралите във всички посоки. Мнозина щяха да дойдат насам, предположи Полковника, по крайбрежната магистрала или Вентура. Освен ако пожарът не отрежеше пътя им от окръг Санта Барбара и не ги принудеше да тръгнат в обратната посока, към хаотичния въртоп на Лос Анджелис. Бог да се смили над тях, ако беше така. Можеше да си представи какво трябваше да е в града с цялото това безумие по краищата на низината.

Внезапно откри, че въпреки всичко набира номера на Майк. Просто трябваше да му телефонира, независимо дали у тях имаше някой. Даже да му отговореше Синди. Трябваше.

Там, където завършваха правилните редици и кръгове на улиците в предградията, се ширеше открита прерия, обгорена от дългото сухо лято и придобила цвят на лъвска козина. После започваше планината и помежду им лежеше огънят, огромен червен хребет, увенчан от отвратителен черен дим. Като че ли вече покриваше стотици акри, може би дори хиляди. Сто акра горящи храсти, бе чул някога Кармайкъл, отделят същото количество топлинна енергия като първата атомна бомба, която бяха пуснали над Хирошима.

Сред пращенето на радиостанцията се разнесе гласът на командира на групата, който ръководеше операцията от хеликоптер:

— Кой си, DC-3?

— Кармайкъл.

— Опитваме се да го задържим от три страни, Кармайкъл. Ти действай откъм изток, по каньона Лаймкилн покрай Портър Ранч Парк. Ясно?

— Ясно — потвърди Кармайкъл.

Летеше ниско, на по-малко от деветстотин метра. Това му даваше възможност да наблюдава всичко: дървосекачите с твърди шапки и оранжеви ризи, които режеха горящите дървета така, че да падат по посока на огъня, булдозерите, които разчистваха храстите пред пламъците, мъжете с лопати, които копаеха канавки, хеликоптерите, които изливаха вода върху нови епицентрове на пожара.

Издигна се със сто и петдесет метра нагоре, за да избегне дима и самите пламъци. От тази височина получаваше ясна представа за мащаба на бедствието — приличаше на кървава рана, разсичаща земята от запад на изток, по-широка в западния си край.

Точно на изток от отсрещния й край видя кръгла тревиста зона с диаметър стотина акра, която вече бе изгоряла. В средата й се издигаше нещо масивно и сиво, което смътно приличаше на алуминиев силоз с големината на десететажна сграда, заобиколено на значително разстояние от кордон военни автомобили.

Кармайкъл усети, че му се завива свят.

Това нещо, осъзна той, трябваше да е извънземният кораб.

Пристигнал от запад през нощта, казваха хората, прелетял над океана като гигантски метеор, профучал над Окснард и Камарило, спуснал се към западния край на долината Сан Фернандо, облизал тревата с пламъците си и оставил огнена следа зад себе си. А после съвсем плавно се приземил, угасил храстите в малък правилен кръг около себе си — без да го е грижа за пожара, който плъзнал нататък — и отвътре излезли Бог знае какви същества, за да отидат да разгледат Лос Анджелис.

Имаше логика, че когато най-после се бяха приземили открито, НЛО бяха избрали Лос Анджелис. Навярно се дължеше на това, че толкова често го бяха виждали по телевизията — нима не се твърдеше, че НЛО винаги следят нашите телевизионни предавания? Сигурно бяха решили, че е столицата на света, съвършеното място за първото кацане. Но защо, зачуди се Кармайкъл, тези скапаняци трябваше да изберат сезона на пожарите, за да се появят с корабите си?

Отново се замисли за Синди, за това колко я вълнуваха всички истории за НЛО и онези книги, които четеше, за идеите й, за начина, по който една вечер гледаше към звездите, докато бяха на излет в каньона Кингс и разговаряха за съществата, които трябваше да живеят в космоса. „Бих искала да ги видя — каза тя. — Бих искала да ги опозная и да разбера как изглеждат.“

Синди вярваше в тях, определено.

Тя знаеше, знаеше, че някой ден ще дойдат.

Щели да пристигнат, не от Марс — всяко хлапе можеше да го каже, на Марс нямаше живи същества, — а от планета, наречена ХЕСТЕГОН. В кратките поетични текстове, които Кармайкъл понякога откриваше в дома си, тя винаги пишеше името по този начин — с главни букви. Дори когато Синди го изговаряше на глас, на него му се струваше, че го произнася точно така, с особено наблягане. ХЕСТЕГОН се намирал на вибрационна плоскост, различна от тази на Земята, и обитателите му били интелектуално и морално по-висши създания. Някой ден неочаквано щели да се появят и да донесат правда на нашия нещастен свят.

Кармайкъл никога не я бе питал дали ХЕСТЕГОН е нейно откритие, дали го е чула от някой гуру в западен Холивуд или е прочела за него в някоя от евтините брошурки с духовни учения, които обичаше да купува. Предпочиташе да не навлиза в такива разговори.

И все пак никога не я беше смятал за луда. В Лос Анджелис беше пълно с откачалки, които искаха да се повозят в летяща чиния или твърдяха, че вече са го правили, но когато Синди приказваше за тези неща, на Кармайкъл не му се струваше невероятно. Тя притежаваше вродената любов на калифорнийците към екзотиката и странното, да, но той беше убеден, че душата й никога не е била докосвана от тукашната лудост, че не е заразена от копнежа към странното и ирационалното, заради който Майк толкова силно мразеше града. Ако жена му насочваше въображението си към звездите, това не се дължеше на лудост — просто беше част от нейната природа, онова любопитство, онзи глад да проникне в неизвестността.

Самият Кармайкъл не вярваше в извънземни, но заради нея й казваше, че се надява желанието й да се изпълни. И сега. НЛО наистина бяха тук. Можеше да си я представи — застанала с грейнали очи пред онзи кордон и нежно загледана към космическия кораб.

Почти се надяваше да е там. Жалко, че не можеше да е с нея, да усеща кипящата в нея възбуда, радостта, почудата, вълшебството.

Но имаше да върши работа. Той отново насочи самолета на запад, спусна се колкото може по-ниско към пламъците и натисна бутона за изсипване на химикала. Зад него изригна огромен ален облак: гъста смес от амониев сулфат и вода. Червената боя се слагаше, за да знаят кои райони са били напръскани. Ретардантът полепваше на капчици по всичко и щеше да го държи влажно часове наред.

Кармайкъл бързо изпразни две хиляди литровите си резервоари и обърна към „Ван Нюйс“, за да ги зареди отново. Очите му пулсираха от умора и от парещите изпарения на влажната овъглена земя, които се просмукваха през корпуса на стария самолет. До обед оставаше още много време. Не беше спал цяла нощ.

Полковника стискаше в ръка телефона, който звънеше ли, звънеше, но в дома на брат му не отговаряше никой. Нямаше начин да остави и съобщение. На миниатюрния екран се появи друг номер: бижутерското студио на Синди. Какво пък, по дяволите, помисли си той. Вече бе започнал и нямаше да се откаже. Но и там постигна същия успех.

Появи се нов номер, този път в галерията, в която Синди имаше магазин. Вече без да се колебае, той го набра. Отговори му продавач, момче, което според високия, мутиращ глас навярно беше шестнайсетинагодишно. Полковника попита за госпожа Кармайкъл. Още не била идвала, отвърна продавачът. Трябвало вече да е пристигнала, но кой знае защо я нямало. Хлапето не звучеше много загрижено. Като че ли правеше услуга на Полковника дори само с това, че вдигаше слушалката. Никой под двайсет и пет години не уважаваше телефоните. Всички те имаха имплантирани биочипове, бе чувал полковник Кармайкъл. Това беше хитът на деня — да предаваш информация, притиснал чело към контактна пластина. Или поне така му бе обяснил племенникът му Пол. Той беше около двайсет и седем годишен, достатъчно млад, за да знае за тези неща. Телефоните, казваше Пол, били за динозаврите.

— Аз съм девер на госпожа Кармайкъл — обясни Полковника. Не си спомняше някога да е използвал този израз. — Моля, предайте й да ми телефонира, щом пристигне — каза той на момчето и затвори.

После му дойде наум, че няма да е зле да остави по-дълго съобщение и натисна бутона за пренабиране.

— Пак е полковник Кармайкъл, деверът на госпожа Кармайкъл. Трябваше да ви кажа, че всъщност се опитвам да открия брат си, който отсъства от града цяла седмица. Сигурно госпожа Кармайкъл знае кога трябва да се прибере.

— Снощи ми каза, че се очаквало да пристигне днес — отвърна момчето. — Но както споменах, още не съм разговарял с нея. Някакъв проблем ли има?

— Не зная. В Санта Барбара съм и се чудех дали… пожарът, нали разбирате… къщата им…

— А, да. Ясно. Пожарът. Бил някъде към Сайми Вали, нали? — Хлапакът приказваше така, като че ли се отнасяше за друга държава. — Кармайкълови живеят в Лос Анджелис, нали знаете, на хълмовете точно над „Сънсет“. Ако бях на ваше място, нямаше да се тревожа за тях. Но ако госпожата ми позвъни, ще й предам да ви телефонира. Известен ли й е вашият имплантен код?

— Използвам обикновената инфомрежа. — „От динозаврите съм — помисли си Полковника. — Произхождам от стар род динозаври.“ — Тя знае номера. Кажете й да ми позвъни незабавно. Моля ви.

Веднага щом го закопча на колана си, клетъчният телефон издаде тих сигнал. Той бързо го свали и отново го отвори.

— Да? — прекалено нетърпеливо каза Полковника.

— Обажда се Анс, татко. — Плътният баритон на големия му син. Имаше три деца, Розали и две момчета. Анс — Ансън Кармайкъл IV — беше добрият син, достоен семеен наследник, трезвомислещ, разумен, предсказуем. Другият, Роналд, не отговаряше точно на очакванията.

— Чу ли какво става? — попита Анс.

— За пожара ли? И за създанията от Марс? Да. Преди около половин час ми позвъни Розали и ми каза. Гледах всичко по телевизията. Виждам дима от верандата.

— Ще се оправиш ли, татко? — Гласът на Анс излъчваше ясно доловимо напрежение. — Вятърът духа от изток на запад право към теб. Казват, че пожарът на Санта Сузана вече обхваща и окръг Вентура.

— Това е на цял окръг от мен — отвърна Полковника. — Ще трябва да мине през Камарило, Вентура и цял куп други места. Не мисля, че ще се стигне дотам. Как е положението към вас, Анс?

— Тук ли? Има вятър, естествено, но най-близкият пожар е чак в Анахийм. Няма начин да ни засегне. Рони, Пол и Хелена също са добре. — Майк Кармайкъл нямаше наследници, но през краткия си живот по-малкият им брат Лий беше успял да създаде две деца. Всички преки роднини на Полковника — двамата му сина, дъщеря му и племенниците му Пол и Хелена, които вече наближаваха трийсет години и бяха семейни, — живееха в приятни, почтени крайградски райони по южното крайбрежие като Коста Меса, Хънтингтън Бийч, Нюпорт Бийч и Ла Хола. Дори братът на Анс, Роналд, който не бе нито толкова приятен, нито толкова почтен, имаше къща там. — Но се безпокоя за теб, татко.

— Няма нужда. Ако пожарът стигне на петдесетина километра оттук, ще се метна в колата и ще потегля за Монтерей, Сан Франциско, Орегон или някъде там. Но няма да се наложи. В този щат знаем как да се справяме с пожарите. Повече ме интересуват онези извънземни. По дяволите, какво представляват според теб? Нали не е просто някакъв кинаджийски фокус?

— Струва ми се, не, татко.

— Не. Всъщност и на мен така ми се струва. Никой не е чак толкова тъп, че да подпали половината Лос Анджелис, само за да привлече общественото внимание. Чух, че били кацнали и в Ню Йорк, Лондон и на страшно много други места.

— Ами във Вашингтон? — попита Анс.

— Не съм чул нищо за Вашингтон — отвърна Полковника. — Не съм чувал нищо и оттам. Странно, че президентът още не е направил изявление.

— Нали не мислиш, че са го пленили, татко?

Въпросът не звучеше сериозно и Полковника се засмя.

— Всичко това е пълно безумие. Марсианци, маршируващи в нашите градове. Не, не мисля, че са го пленили. Предполагам, че трябва да се е скрил някъде много надълбоко и провежда изключително жизнерадостна среща със Съвета за национална сигурност. Ти как смяташ?

— Доколкото ми е известно, не сме разработвали планове за извънземно нашествие. Но напоследък не се занимавам с такива неща. — Допреди две години Анс беше служил като офицер в снабдяването на армията, но впоследствие го бяха съблазнили с примамлива заплата в самолетно-космическата промишленост. Полковника не бе останал особено радостен. — Хм, ако това е война с Марс или откъдето там са дошли, така да е — прибави след миг синът му. Гласът му звучеше малко неспокойно, както винаги, щом казваше нещо, в което не вярваше, но предполагаше, че ще се хареса на баща си. — Ако имат нужда от мен, аз съм на разположение.

— Аз също. Не съм чак толкова стар. Ако знаех марсиански, щях да предложа услугите си като преводач. Но не зная, пък и до този момент никой не ме е потърсил, за да поиска съветите ми.

— А би трябвало — отвърна Анс.

— Да — с прекалена готовност се съгласи Полковника. — Наистина би трябвало.

Последва кратко мълчание. Навлизаха в опасни води. Макар и след трийсет години стаж, полковник Кармайкъл с нежелание беше напуснал армията и продължаваше да съжалява за пенсионирането си. Синът му от друга страна не се бе поколебал в мига, в който имаше възможност, да напусне.

— Искаш ли да чуеш още нещо невероятно, татко? — накрая попита Анс. — Струва ми се, че сутринта по новините мярнах Синди в тълпата при търговския център в Портър Ранч.

— Синди ли?

— Или близначката й, ако има такава. Ужасно приличаше на нея, определено. Пред входа на „Уол-Март“ се бяха струпали пет-шестстотин души и зяпаха извънземните. За миг показаха хората в едър план и съм убеден, че видях Синди на първия ред. Очите й грееха като на малко дете в коледно утро. Сигурен съм, че беше тя.

— Портър Ранч, това е след Нортридж, нали? Какво ще прави там толкова рано сутринта, след като живее далеч на югоизток оттатък „Мълхоланд“?

— Косата беше точно като нейната, черна и с бретон. А и както винаги, носеше големи обеци. Е, може и да не е била тя. Но е точно в нейния стил да иде при търговския център, за да види извънземните.

— Сигурно веднага са го отцепили, още в момента, в който са пристигнали пришълците — настоя Полковника и в същото време си помисли, че по това време на деня Синди би трябвало да е в галерията, а я нямаше. — Малко вероятно е полицията да пусне зяпачи. Сигурно си се припознал.

— Възможно е. Майк го няма, нали? Пак ли е запрашил в другия край на Ню Мексико?

— Да — потвърди Полковника. — Трябвало да се върне днес. Телефонирах у тях, но нямаше никой. Ако вече се е прибрал, предполагам, че е отишъл да гаси пожара, както прави всяка година. Точно в центъра на събитията, мога да си представя.

— И аз. Това е типично за него — засмя се Анс. — Старият Майк ще припадне, ако се окаже, че Синди наистина е била при търговския център, нали, татко?

— Сигурно. Но не е била тя. Виж, Анс, благодаря, че се обади. Поддържай връзка. И целувки на Каръл.

— Непременно, татко.

Полковника изключи телефона и когато после отново иззвъня, го отвори почти незабавно, като си мислеше: „Дано е Майк, дано е Майк“.

Но не, обаждаше се Пол, племенникът му, момчето на Лий, онзи, който преподаваше компютърни науки в крайбрежния клон на университета. Тревожеше се за стареца и проверяваше как е. Основната калифорнийска реакция при извънредни ситуации, еднакво валидна при земетресения, пожари, расови безредици, наводнения и свлачища: телефонирай на роднините си в радиус от двеста и петдесет километра от събитието, позвъни на всичките си приятели, увери се, че са добре, задръсти както трябва телефонните връзки, претовари цялата мрежа с излишни добронамерени разговори. Полковника очакваше поне Пол да не го прави. Но, разбира се, само преди десетина минути и той бе постъпил по същия начин.

— Добре съм, по дяволите — отвърна Полковника. — Само дето става малко задушно от дима, това е всичко. В момента в дневната при мен седят четирима марсианци и ги уча да играят бридж.

На летището бяха приготвили кафе, сандвичи и различни видове тортила. Докато чакаше наземният екип да зареди резервоарите му, Кармайкъл влезе вътре пак да позвъни на Синди и отново не я откри нито у дома, нито в студиото. Телефонира в галерията, която вече бе отворена, и мързеливото хлапе му отвърна, че не се били чували цялата сутрин.

— Ако случайно се свържете — каза му Кармайкъл, — предай й, че съм на „Ван Нюйс“ и участвам в гасенето на чатсуъртския пожар. Ще се прибера вкъщи веднага щом нещата малко се поуспокоят. Кажи й също, че ми липсва. И че ако се натъкна на някой извънземен, ще го прегърна от нейно име. Разбра ли?

— Ясно. А, между другото, господин Кармайкъл…

— Да?

— Брат ви звъни два пъти. Искам да кажа полковник Кармайкъл. Мислеше, че още сте в Ню Мексико и се опитваше да открие госпожа Кармайкъл. Съобщих му, че би трябвало да се приберете днес и че не зная къде е тя, но че пожарът е далеч от дома ви.

— Добре. Ако пак се обади, обясни му къде съм.

Странно, помисли си Кармайкъл, Ансън да търси по телефона Синди. През последните пет-шест години Полковника полагаше всички усилия да се преструва, че тя не съществува. Майк дори нямаше представа, че брат му знае номера в галерията, нито можеше да проумее защо му е да звъни там. Освен ако кой знае защо не се безпокоеше за него толкова много, че да изтърпи разговора със Синди.

„Сигурно би трябвало да му телефонирам още сега — помисли си Кармайкъл, — преди да се върна горе.“

Но сигналът заглъхна. Най-вероятно пренатоварване на системата. Всички в района бяха грабнали слушалките. Беше цяло чудо, че успя да се свърже с галерията. Той затвори, отново вдигна и постигна същия резултат. А зад него за телефона вече чакаха хора.

— Опитайте вие — след като излезе от кабината, каза Кармайкъл на първия от опашката. — Връзката прекъсна.

После отиде да потърси друг телефон. В отсрещния край на централното фоайе забеляза тълпа, събрала се около някой, който носеше портативен телевизор, едно от онези устройства с екран, голям колкото пощенска картичка. Той си проби път навътре точно в момента, в който коментаторът казваше:

— Все още няма следи от пътниците на космическите кораби в Сан Гейбриъл и окръг Ориндж. Но това беше ужасяващата гледка, която между девет и десет тази сутрин видяха поразените обитатели на Портър Ранч.

На миниатюрния екран се появиха две изправени тръбовидни фигури, които приличаха на големи сепии и вървяха на върха на пипала, излизащи на групи от долния им край. Бяха лилави и с ципеста наглед кожа. По страните им светеха редове от оранжеви луминесцентни петна. Напредваха предпазливо в паркинга на търговския център и се оглеждаха наоколо с кръглите си, големи колкото чинийки за чай жълти очи. В движенията им имаше нещо почти изискано, но Кармайкъл виждаше, че извънземните са по-високи от уличните лампи — което означаваше, че са поне три и половина, а може би и четири и половина метра. От разстояние ги наблюдаваха най-малко хиляда зяпачи, които изглеждаха отвратени и в същото време — хипнотизирани.

От време на време съществата спираха, за да докоснат чела едно в друго, очевидно някаква форма на общуване. Камерата ги показа в близък план, после бясно подскочи и се наклони, когато от гърдите на едно от извънземните изскочи невероятно дълъг и еластичен език и се насочи към тълпата.

За миг на екрана се виждаше само небето, после Кармайкъл зърна около четиринайсетгодишно момиче със замаян вид, увито около кръста от онзи дълъг език, който го издигна във въздуха и го прибра като опитен образец в тесен зелен чувал.

— Групи от гигантските създания обикалят търговския център вече близо час — съобщи коментаторът. — Със сигурност е потвърдено, че преди да се върнат при машината си са заловили двайсет-трийсет души. После се насочиха към кораба-майка на седемнайсет километра на запад. Междувременно при постоянен силен вятър в района на трите точки на приземяване продължава отчаяната борба с пожара…

Кармайкъл поклати глава.

Лос Анджелис, с отвращение си помисли той. Господи! Тези хора, които живееха тук, просто оставяха пришълците да ги лапат като мухи. Може да си мислеха, че това е някакъв филм и че всичко ще свърши с щастлив край.

И тогава си спомни, че Синди е тъкмо от онези хора, които биха се приближили до извънземните. Синди бе от хората, които живееха в Лос Анджелис, каза си той, само че беше различна. С нещо.

Пред всички телефонни кабини все още чакаха дълги опашки. Хората гневно блъскаха безполезните слушалки в стените. Вече нямаше смисъл да се мъчи да се свърже с Ансън. Той отново излезе навън. Самолетът бе зареден и готов за полет.

През четирийсет и петте минути, откакто бе напуснал зоната на пожара, пламъците като че ли забележимо се бяха придвижили на юг. Този път му наредиха да изсипе ретарданта от детелината на Де Сото Авеню до североизточния ъгъл на Портър Ранч. Кармайкъл бързо изпразни резервоарите и за пореден път се върна на летището. Навярно в оперативния щаб щяха да му позволят да използва телефон, за да се свърже с жена си и брат си.

Но докато пресичаше пистата, от сградата на щаба излезе мъж във военна униформа и му махна с ръка. Майк се намръщи и закрачи към него.

— Вие ли сте Майк Кармайкъл? — попита военният. — В каньона Лоръл ли живеете?

— Точно така.

— Имам малко неприятна новина за вас. Да влезем вътре.

Кармайкъл беше прекалено уморен, за да изпита тревога.

— Защо не ми кажете за какво става дума тук?

Офицерът облиза устните си. Изглеждаше много неспокоен. Имаше едно от онези бебешки лица без каквито и да е други особености, освен нелепо големи вежди, които пълзяха по челото му като рунтави гъсеници. Беше много млад, далеч по-млад, отколкото Майк очакваше да са офицерите с такъв ранг, и очевидно нямаше опит в тези неща, каквито и да бяха те.

— Става въпрос за жена ви — заговори накрая военният. — Синтия Кармайкъл, нали това е името й?

— Хайде де — изръмжа Кармайкъл. — Казвайте какво има, по дяволите!

— Тя е от заложниците, господин Кармайкъл.

— От заложниците ли?

— Космическите заложници. Не сте ли чули? Хората, които бяха заловени от извънземните.

Кармайкъл затвори очи за миг и издиша така, сякаш го бяха изритали в корема.

— Къде се е случило? — попита той. — Как са я заловили?

Младият офицер напрегнато и малко странно се усмихна.

— На паркинга на търговския център в Портър Ранч. Сигурно сте го видели по телевизията.

Кармайкъл вцепенено кимна. Спомняше си как онзи дълъг еластичен език издигна момичето във въздуха и го пъхна в зеления чувал.

А Синди… Синди…?

— Гледахте ли онзи момент, в който създанията обикаляха наоколо? После изведнъж започнаха да сграбчват хора и всички се втурнаха презглава да бягат от тях?

— Не. Трябва да съм го пропуснал.

— Тогава са я хванали. Била е най-отпред и може би е щяла да има възможност да се измъкне, но просто е изчакала прекалено дълго. Казаха ми, че побягнала, но после спряла, погледнала назад към тях — може да им е извикала нещо — и тогава… хм, тогава…

— Тогава са я хванали, така ли?

— Да, господине, точно така. — Бебешкото лице полагаше всевъзможни усилия да си придаде трагично изражение. — Ужасно съжалявам, господин Кармайкъл.

— Не се съмнявам — безизразно отвърна Майк. В душата му бе започнала да се разтваря бездна. — Аз също съжалявам.

— Всички свидетели са единодушни за още нещо — тя не е изпаднала в паника, не е крещяла. Вътре можем да ви покажем записа. Държала се е много смело, когато са я пленили онези чудовища. Не ми е ясно как можеш да си смел, когато нещо толкова огромно те държи във въздуха, но трябва да ви уверя, господине, че свидетелите…

— На мен ми е ясно — прекъсна го Кармайкъл.

Той се извърна. Отново затвори очи за миг и пое няколко дълбоки глътки горещ, лютив въздух.

„Логично е — помисли си Майк. — Напълно е логично.“

Разбира се, че беше отишла направо на мястото на приземяване, веднага щом бяха започнали да се разпространяват новините за пристигането им. Разбира се. Ако в Лос Анджелис имаше някой, който да иска да иде при онези създания, да ги види със собствените си очи, навярно да разговаря с тях и да установи някакъв контакт, това бе Синди. Тя не би се страхувала. Като че ли никога не се страхуваше от нищо. Пък и това бяха мъдрите висши същества от ХЕСТЕГОН, нали? Кармайкъл спокойно можеше да си я представи сред онази паникьосана тълпа на паркинга, хладнокръвна и с грейнало лице, отправила поглед към гигантските пришълци, усмихната дори в момента, в който я хващат.

В известен смисъл той ужасно се гордееше с нея. Но мисълта, че е в ръцете им, го ужасяваше.

— На кораба ли е сега? — попита Майк. — На онзи, който видях приземен на полето точно до зоната на пожара?

— Да.

— Има ли някакви вести от заложниците? Или пък от извънземните?

— Съжалявам. Нямам право да давам такава информация.

— Цял следобед си рискувам задника, за да угася онзи пожар и жена ми е пленена на космическия кораб, а вие нямате право да ми давате информация, така ли?

Офицерът безжизнено му се усмихна. Кармайкъл си каза, че той е просто хлапе, също както напоследък ченгетата, гимназиалните учители, кметовете, губернаторите и всички останали кой знае защо приличаха на хлапета. Хлапе, натоварено с неприятна задача.

— Заповядаха ми да ви съобщя за жена ви — след малко каза хлапето. — Не ми е позволено да дискутирам който и да е друг аспект на това събитие с никого, абсолютно с никого. Военна тайна.

— Ясно — отвърна Кармайкъл и за миг отново се върна във Виетнам — опитваше се да разбере нещо, каквото и да е, за движенията на партизаните в района, в който трябваше да патрулира на другия ден, и попадаше на същата тази безжизнена усмивка, на същото това тържествено и безсмислено позоваване на военната тайна. Зави му се свят и в ума му заизскачаха имена, за които не се беше сещал от десетилетия, Фу Лой, Бин Тюй, Тюй Хоа, Сон Бо. Заливът Кам Ран. Гората Ю Мин. В ума му се рояха образи от миналото. Мръсните тротоари на улица „Тю До“ в Сайгон, мършавите курви, подали ухилени лица от всеки бар, пъплещите навсякъде южновиетнамски войници с червени барети. Красиви като картинки бели пясъчни плажове, обрасли с кокосови палми, местни деца с ампутирани крака, куцукащи със самоделни патерици, избухващи в пламъци сламени колиби. И щабните офицери, които те лъжеха ли, лъжеха. Отдавна погребаното му минало изригна навън, събудено от една-единствена гадна усмивка.

— Не можете ли поне да ми кажете дали изобщо има някаква информация?

— Съжалявам, господине, нямам право да…

— Отказвам да повярвам — прекъсна го Кармайкъл, — че онзи кораб просто си стои там, че не е направено абсолютно нищо, за да бъде установен контакт с…

— Създаден е команден център, господин Кармайкъл, и под ръководството на Вашингтон се полагат известни усилия. Толкова мога да ви кажа. Но в настоящия момент повече…

Дотича друго розоволико хлапе, което приличаше на бойскаут.

— Самолетът ти е зареден и готов за излитане, Майк!

Добре — отвърна Кармайкъл. Пожарът, скапаният пожар! Почти беше успял да забрави за него. Почти.

За миг се поколеба, разкъсван между противоречивите отговорности. После каза на офицера:

— Вижте, трябва да се връщам в зоната на пожара. Искам да видя онзи запис от залавянето на Синди, но сега не мога. Бихте ли ме изчакали известно време тук?

— Ами…

— Може би половин час. Трябва да изсипя ретарданта. После искам да ми покажете записа. А след това да ме заведете при онзи космически кораб и да ме преведете през кордона, за да мога лично да разговарям с пришълците. Ако жена ми е на техния кораб, трябва да я измъкна от него.

— Не виждам как е възможно да…

— Е, ще видим — прекъсна го Кармайкъл. — Ще се срещнем пак тук след половин час, става ли?

Никога не бе виждала нещо толкова красиво. Дори не си беше представяла, че е възможно да съществува такава красота. Щом космическият им кораб изглеждаше така, мислеше си Синди, как ли можеше да изглежда родният им свят?

Корабът приличаше на палат. Извънземните ги бяха качили с нещо като ескалатор, който се издигаше през наглед безкрайни спирални зали. Таванът на всяка от тях достигаше най-малко шест метра, както трябваше и да се очаква, като се имаше предвид колко са високи самите създания. Блестящите стени се виеха нагоре под невероятни зигзаговидни ъгли и образуваха нещо подобно на готически свод, но не по типично скования готически начин. Вместо това стените поразително рязко променяха посоката си и таваните като че ли бяха отчасти в едно измерение и отчасти в друго.

А самият кораб представляваше гигантска зала с огледала. Всяка повърхност, абсолютно всяка, имаше отразяваща металическа лъскавина. Накъдето и да погледнеше, човек виждаше милион искрящи отражения, шеметно изчезващи в безкрайността. Тук сякаш нямаше истински източници на светлина, а само постоянно сияние, което идваше от нищото и като че ли се дължеше на взаимодействието на всички тези огледални метални повърхности.

И растенията… цветята…

Синди обичаше растенията, особено екзотичните. В градината на малката им къща в каньона Лоръл имаше много такива — папрати, орхидеи, кактуси, ананаси, алое, филодендрони, миниатюрни палми и всевъзможни други видове, открити в богатите лосанджелиски оранжерии. Нещо цъфтеше всеки ден на годината. Наричаше я „моята научнофантастична градина“. Беше купувала растенията заради тропичната им екзотичност, заради спираловидните им стъбла, бодливи листа и необикновените им багри.

Но нейната градина изглеждаше като прозаична леха с петунии и невени в сравнение с фантастичните растения, които свободно се рееха във въздуха навсякъде из кораба, наглед без да се нуждаят от почва и вода.

Имаше разклонени растения с огромни месести, тюркоазно сини листа, достатъчно големи, за да се използват за легла на слонове. Имаше растения, които приличаха на снопове копия или мълнии, имаше такива, които растяха наопаки и стояха изправени върху изящните си лилави листа. Ами цветята! Зелени цветове с любопитни алени очи по средата, пухкави черни цветя, напръскани със златни точици, които трепкаха като криле на пеперуди, цветя, сякаш създадени от сребърна тел, цветя, които приличаха на огнени пламъци, цветя, които издаваха тихи мелодични звуци.

Тя се влюби във всичките. Копнееше да научи имената им. Мисълта за това каква ли ботаническа градина представлява самата планета Хестегон я изпълваше с екстаз.

В тази зала имаше още осем пленници — трима мъже и пет жени. Най-младо бе момиче на единайсетина години, най-стар беше мъж на около осемдесет. Всички изглеждаха ужасени. Седяха един до друг, плачеха, трепереха, молеха се и шепнеха. Само Синди постоянно обикаляше наоколо, скиташе се из огромното помещение като Алиса в Страната на чудесата, възхитено разглеждаше приказните цветя, гледаше в почуда невероятните водопади от пресичащи се огледални образи.

Струваше й се странно, че всички други са нещастни при тази фантастична красота.

— Недейте — каза им тя, като се приближи и застана пред тях. — Стига сте мрънкали! Това е най-прекрасният миг в живота ви. Те няма да ни сторят нищо лошо.

Двама от пленниците гневно я изгледаха. Онези, които плачеха най-силно.

— Говоря сериозно — продължи Синди. — Зная го. Тези същества са от планетата Хестегон, за която можете да прочетете в „Свидетелствата на Хермес“. Книгата е преведена от старогръцки, публикуваха я преди около шест години. Създанията от Хестегон идват на Земята на всеки пет хиляди години. Те са истинските шумерски богове, нали разбирате. Научили са шумерите да пишат върху глинени плочки. При едно от предишните си посещения са показали на кроманьонците как да рисуват по стените на пещерите.

— Тя е луда — заяви една от жените. — Някой трябва да я накара да млъкне.

— Чуйте ме — настоя Синди. — В техните ръце сме в абсолютна безопасност, гарантирам ви го. Този път тяхната задача е най-после да ни научат да живеем във вечен мир. Ние ще сме техните посредници. Те ще говорят чрез нас и ние ще отнесем посланието им на света. — Тя се усмихна. — Смятате ме за смахната, зная, но всъщност съм най-нормалната тук. И ви казвам…

Някой изпищя. Една от жените посочи с показалец. Всички се присвиха с уплашени лица.

Синди усети зад себе си внезапна топлина и погледна натам.

В огромната зала беше влязло едно от извънземните, стоеше на десетина метра от нея и леко се олюляваше на връхчетата на двигателните си пипала. От него се излъчваше безкрайно спокойствие, прелестни вълни на обич и вътрешен мир. Двете му огромни златни очи блестяха като възхитителни извори на ведро сияние.

Те са като богове, помисли си Синди. Богове.

— Казвам се Синди Кармайкъл — направо започна тя. — И ви приветствам с добре дошли на Земята. Ужасно се радвам, че дойдохте, за да изпълните древното си обещание.

Гигантското създание продължаваше кротко да се олюлява напред-назад и сякаш не я забелязваше.

— Говори ми с мислите си — продължи Синди. — Не се боя от теб. Другите — да, но не и аз. Разкажи ми за Хестегон. Искам да зная всичко за него.

До нея доплува едно от въздушните цветя, кадифено черно с бледозелени петна по двете си месести венчелистчета. В средата му имаше цепнатина, която много приличаше на вагина. От тази дълга тъмна пролука се плъзна пипалце, което потрепна, издаде тих звук и внезапно Синди осъзна, че е онемяла, че напълно е изгубила способността да оформя думи. Но в това нямаше нищо страшно — разбираше, че в момента извънземното просто не иска тя да говори и че когато е готово да й върне речта, несъмнено ще го направи.

От процепа в средата на черното цвете отново се разнесе кратък звук, този път по-висок. И Синди почувства, че създанието прониква в ума й.

Усещането беше почти сексуално. Извънземното влезе в нея плавно, леко и напълно и я зае изцяло. Продължаваше да е самата тя, но сега в нея имаше още нещо, нещо колосално и всесилно, което не я нараняваше, не изместваше нищо, но се настаняваше в нея като че ли там винаги е имало достатъчно място за разума на гигантски пришълец.

Синди усети, че създанието гали мозъка й.

Това бе точната дума: „гали“. Лек, успокоителен допир като от пръсти, нежно милващи гънките на мозъка й. Всъщност, съзнаваше тя, съществото методично преглеждаше познанията и спомените й, проучваше всяко нейно преживяване от момента на раждането й досега и поглъщаше всичко. Свърши за… за колко… две секунди?… и Синди разбираше, че ако поиска, то вече може да напише цялата й биография. Знаеше всичко, което знаеше самата тя, улицата, на която бе живяла като дете, името на първата й любов и последната подробност от проекта за сапфирен пръстен, който бе привършила миналия вторник. Беше научило също таблицата за умножение, израза „Къде е тоалетната, моля?“ на испански, пътя от Вентура Булевард до магистралата за Сан Диего и всичко останало в ума й, включително много неща, които самата Синди отдавна бе забравила.

После съществото излезе от нея и тя отново можеше да говори, както и незабавно постъпи:

— Вече знаеш, че не се страхувам от вас, нали? Че ви обичам и съм готова да направя всичко, за да ви помогна да изпълните задачата си.

И тъй като предполагаше, че извънземното предпочита да общува по телепатичен път, тя прибави наум с цялата сила на мисълта си: „Разкажи ми всичко за Хестегон“.

Но то очевидно не беше готово да й разкаже нищо. За миг сериозно и, както й се стори, нежно се загледа в нея, но Синди нямаше усещане за контакт с ума му. А после създанието си отиде.

Когато отново излетя, Кармайкъл веднага забеляза, че пожарът се разраства. Вятърът духаше още по-яростно отпреди и идваше от северозапад, като насочваше пламъците към Чатсуърт. Над града вече се носеха въгленчета и наляво се виждаха пет-шест горящи къщи.

Щяха да се запалят и други, знаеше го, още много други, щяха да избухват в пламъци една след друга, щом горещината от съседния двор станеше неустоима. Ни най-малко не се съмняваше в това. С опита пожарникарите развиваха шесто чувство за начина, по който се водеше битката с огъня, независимо дали печели той или те. И сега това шесто чувство му подсказваше, че всичките им усилия се провалят, че пожарът продължава да се разраства, че до залез-слънце целият район ще се е превърнал в пепелище.

Когато навлезе в зоната на пожара, трябваше здраво да стисне щурвала. Огънят изсмукваше въздуха като побеснял и самолетът ужасно се разтърсваше, сякаш за носа го бе сграбчила гигантска ръка. Хеликоптерът на командира на групата подскачаше като балон на връвчица.

Кармайкъл поиска нареждания и го пратиха в югозападния край на зоната, близо до най-крайната улица. Там долу се виждаха пожарникари, които се мъчеха да угасят с лопати надигащите се от дворовете пламъци. Тежките сухи листа, увиснали от стволовете на редица високи палми покрай тротоара, започваха да подхващат огъня и се възпламеняваха последователно. Кварталните кучета се бяха събрали на побесняла глутница и се щураха като обезумели насам-натам. По време на пожар кучетата проявяваха странна вярност и никога не напускаха дома си. Кварталните котки, помисли си той, сигурно вече си бяха плюли на петите за Сан Франциско.

Кармайкъл се спусна на височината на върхарите и поръси с червена струя химикали всичко, което изглеждаше запалимо. Хората с лопатите вдигнаха погледи към него, махнаха му с ръка и му се усмихнаха. Той зави и се насочи на север покрай западната граница на пожара — който нахлуваше все по на запад, виждаше Майк, и вече навлизаше в планинските каньони на окръг Вентура, — а после полетя на изток покрай подножието на Санта Сузана, докато отново забеляза извънземния кораб, изправил се самотен в своя кръг от почерняла пръст като странен футуристичен небостъргач, построен насред пустошта от някой побъркан предприемач. Кордонът от военни машини изглеждаше подсилен — като че ли цяла бронирана дивизия бе обгърнала кораба в концентрични кръгове, започващи на около половин километър от него.

Кармайкъл напрегнато го наблюдаваше, сякаш погледът му можеше да проникне през лъскавите стени и да открие вътре Синди.

Представи си, че я вижда да седи до маса — или там каквото извънземните използваха вместо маси, — да седи до маса заедно със седем-осем от огромните същества и спокойно да им обяснява за Земята, а после да ги разпитва за собствения им свят.

Беше абсолютно сигурен, че Синди е в безопасност, че няма да й се случи нищо лошо и че не я измъчват, подлагат на дисекция или пускат през тялото й електрически ток, само за да разберат как ще реагира. Такова нещо никога нямаше да се случи с нея, знаеше го. Страхуваше се само, че ще потеглят за родната си звезда и ще я отведат със себе си. Тази мисъл наистина го плашеше. Никога не бе изпитвал по-силен ужас — той се разля в гърдите му като стопено олово, изпълни гърлото му и прати червени стрели от болка в черепа му.

Когато се приближи още повече до мястото на кацане на извънземните, Кармайкъл видя, че дулата на няколко от танковете долу се завъртат към него и чу по радиостанцията рязък глас:

— Това е забранено въздушно пространство, DC-3. Върни се обратно в зоната на пожара.

— Съжалявам — отвърна той. — Заблудил съм се. Нямах намерение да навлизам тук.

Но когато започна да обръща назад, Майк се спусна още по-ниско, за да разгледа още веднъж огромния космически кораб. Ако имаше илюминатори и ако Синди гледаше през някой от тях, искаше да й покаже, че е наблизо. Че наблюдава, че я очаква да се върне. Но гигантският корпус на кораба бе абсолютно плътен.

„… Синди? Синди?“

Фактът, че жена му е вътре, му се струваше като лош сън. И все пак толкова подхождаше на стила й, че нямаше как да не е истина.

Тя винаги търсеше странното, загадъчното, непознатото. Хората, които водеше в дома им: веднъж индианец навахо, друг път заблудил се турски турист, после някакво хлапе от Ню Йорк. Музиката, която слушаше, начинът, по който припяваше. Тамянът, осветлението, медитирането. „Търся“, често казваше Синди. Винаги гледаше да открие път, който да я отведе към нещо абсолютно чуждо. Опитваше се да стане нещо повече от себе си. Та нали тъкмо така се бяха влюбили, съвсем неподходяща двойка, тя с нейните мънистени нанизи и сандали, той със стабилния си, сериозен мироглед. Тогава в онзи музикален магазин в Стюдио Сити — само Господ знаеше какво правеше Кармайкъл на такова място — тя се приближи до него, попита го нещо, двамата се заговориха и продължиха да разговарят цяла нощ. Синди искаше да знае всичко за него и когато се съмна, все още бяха заедно и оттогава рядко се разделяха. Той така и не бе успял да разбере какво е открила в него — селянин от Долината, застаряващ пилот, — макар да беше убеден, че е открила нещо истинско, че е запълнила някаква своя потребност, както направи за него и самата тя, нещо, което при липсата на по-точна дума, можеше да се нарече „любов“. Синди винаги се бе стремила и към нея. Та кой ли не се стремеше? И Майк знаеше, че го обича истински и цялостно, въпреки че не можеше да разбере защо. „Любовта е разбиране — обичаше да казва тя. — Разбирането е любов.“ Дали в момента се опитваше да обясни на съществата в кораба какво е любовта? „Синди, Синди, Синди…“

Телефонът на Полковника отново иззвъня. Той го грабна, изгарящ от нетърпение да чуе гласа на брат си.

И отново сгреши. Не го търсеше Майк. Чу добродушно еклив непознат глас, който каза:

— Ансън? Ансън Кармайкъл? Тук е Лойд Бъкли!

— Съжалявам — прекалено бързо отвърна Полковника. — Боя се, че не ви поз…

И тогава си спомни името. Сърцето му се разтуптя и по гърба го полазиха тръпки.

— Обаждам се от Вашингтон.

„Проклет да съм — помисли си той. — Значи в края на краищата не са ме забравили!“

— По дяволите, Лойд, как си? Знаеш ли, само преди петнайсетина минути си седях тук и се надявах да ми позвъниш! Очаквах да ми позвъниш.

Лъжеше го само отчасти. Естествено, че се беше надявал да го потърсят от Вашингтон, въпреки че не очакваше нищо. А и името на Лойд Бъкли не бе от онези, които му минаха през ум, макар сега Полковника да разбираше, че всъщност би трябвало.

Бъкли, да. Едър мъж с месесто червендалесто лице, гласовит, енергичен и интелигентен, макар и не толкова, за колкото се мислеше. Дипломат от кариерата, заместник външен министър през последните години от управлението на Клинтън, отговарящ за културните връзки с третия свят, изпълнявал дипломатически мисии в Сомалия, Босна, Афганистан, Турция, Сейшелските острови и други горещи точки след Студената война, работил в тясно сътрудничество с военните. Навярно и сега продължаваше да работи. Обичаше да се нарича „специалист по военна история“ и постоянно цитираше имената на Клаузевиц, Чърчил, Фулър, Криси. Смяташе се и за малко нещо антрополог. Бе посещавал един семестър от курса на Полковника в Академията, онзи по психология на незападните култури. Преди седем-осем години бяха обядвали няколко пъти.

— Ти естествено си в течение на обстановката — каза Бъкли. — Истинска сензация, а? Нали нямаш проблем с онези пожари?

— Не. Те са на няколко окръга оттук. Вятърът донася дима, но мисля, че всичко ще е наред.

— Добре. Добре. Чудесно. Видя ли онези същества по телевизията? При търговския център и всичко останало?

— Разбира се. „Същества“ — така ли ги наричаме?

— Същества, да. Извънземни. Пришълци. Космически нашественици. „Същества“ изглежда най-подходящото име, поне засега. Най-неутрално е. „Пришълци“ звучи прекалено холивудски, а „извънземни“ много явно загатва за проблем на Имиграционната служба.

— И все още не знаем дали са нашественици, нали? — попита Полковника. — Нали така? Лойд, ще ми кажеш ли какво означава всичко това, по дяволите?

Бъкли се подсмихна.

— Всъщност, Ансън, надявахме се, че ти ще ни кажеш. Зная, че на теория си се пенсионирал, но смяташ ли, че ще можеш да си домъкнеш старите кокали във Вашингтон утре сутрин? Белият дом свиква съвещание на големите цивилни и военни шефове, за да обсъди вероятната си реакция към това… хм… събитие. Затова събираме малка група специални консултанти, които биха могли да са от полза.

— Много късно ми се обаждаш — за свой ужас се чу да отвръща Полковника и бързо прибави: — Но да, да, категорично да. С удоволствие.

— Нещата се развиха много бързо за всички ни, приятелю. Ако пратим военен хеликоптер в пет и половина утре сутрин, мислиш ли, че ще успееш да се покатериш на борда?

— Знаеш, че ще го направя, Лойд.

— Добре. Бях убеден, че ще се съгласиш. Чакай ни пред къщата, става ли?

— Разбира се. Категорично.

— До утре — каза Бъкли и затвори.

Полковника удивено зяпна телефона в ръката си. После бавно го затвори и остави настрани.

Във Вашингтон? Той? Утре?

Когато най-после осъзна, че наистина го викат, в гърдите му се разрази истинска буря от емоции: облекчение, удоволствие, изненада, гордост, любопитство и още пет-шест други, включително колебливо безпокойство дали всъщност е годен за тази работа. Но преди всичко бе развълнуван. От най-обикновена човешка гледна точка беше чудесно, че на неговата възраст все още е нужен, като се имаше предвид колко незначителен се чувстваше, когато се пенсионира и замина за ранчото. От гледна точка на възвишената традиция на Кармайкълови бе прекрасно да има възможност още веднъж да служи на родината си, отново да е полезен в критичен момент.

Всичко това го караше да се чувства много, много добре.

Ако се допуснеше, разбира се, че би могъл да е полезен при настоящото… хм… събитие.

Ако се допуснеше.

Единственият начин, по който Майк Кармайкъл можеше да се удържи да не припадне от изнемога, докато пилотираше своя DC-3 обратно към „Ван Нюйс“, за да зареди за следващия полет над зоната на пожара, беше да си представя, че е в Ню Мексико, сам под осеяното тук-там с лилави облаци голо небе. Че навсякъде около него се издигат канари от пясъчник, плата, обрасли с редки храсти. Че право напред се извисява назъбеният кафяв връх, свещената скала-кораб, „Це Бит’а’й“, както я наричаха индианците навахо, „скалата с криле“, онази пика от изстинала магма, изправена високо над сребристосивата пустиня като спуснала се от Луната планина.

Обичаше това място и намираше там вътрешен покой.

И да се върне, за да завари всичко това — отчаяни кавалкади от автомобили, задръстили всички магистрали в паническо бягство от неизвестността, стълбове гаден дим в небето, къщи, избухващи в пламъци, кошмарни създания, обикалящи из паркинг на търговски център, Синди, пленничка на борда на космически кораб от друга звезда, космически кораб от друга звезда, космически кораб от друга звезда…

Не. Не. Не. Не.

Мислѝ за Ню Мексико. Мислѝ за пустотата, самотата, тишината. За планините, платата, съвършенството на чистото небе. Изхвърлѝ от ума си всичко друго.

Всичко.

Всичко.

Няколко минути по-късно се приземи на „Ван Нюйс“ като човек, който е летял насън, и отиде в оперативния щаб.

Този път изглежда всички знаеха, че жена му е сред пленниците. Офицерът, когото бе помолил да го почака, го нямаше. Това не го изненада. За миг си помисли дали да опита сам да иде при кораба, да се промъкне през кордона и да направи нещо, за да освободи Синди, но разбра, че идеята не струва: военните нямаше да пуснат нито него, нито когото и да е друг да припари и на километър от извънземния кораб и само щеше да се сблъска с телевизионните репортери, които търсеха любопитни подробности за семействата на пленниците.

После при него дойде главният диспечер, загорял мъж с гладко лице на име Хал Андерсън, който приличаше на западнала кинозвезда. Андерсън изглеждаше готов да излее съчувствието си и с почти хълцащ погребален глас му каза, че няма проблем да си иде вкъщи, за да чака какво ще се случи. Но Кармайкъл го прекъсна:

— Виж, Хал, няма да я върна, като си седя в дневната. Пожарът също няма да угасне от само себе си. Ще направя още един тур.

Наземният екип зареди резервоарите му за двайсет минути. Кармайкъл стоеше отстрани, пиеше кола и гледаше кацащите и отлитащи самолети. Хората го зяпаха, онези, които го познаваха, му махаха с ръце отдалеч, трима-четирима пилоти дори се приближиха, за да му стиснат ръката или утешително да го потупат по рамото. Беше много трогателно и драматично. На всички в този град им се струваше, че участват във филм. Филм на ужасите. Небето на север бе почерняло от сажди, а на изток и запад започваше да сивее. Беше горещо като в сауна и въздухът бе ужасно сух: човек можеше да го запали с щракане на пръсти, помисли си Кармайкъл.

Междувременно се разбра, че край авиолабораторията в Пасадина е избухнал нов пожар, друг бушувал в Грифит Парк. В такъв случай вятърът започваше да носи въгленчета на запад към центъра на Лос Анджелис от двата пожара. Някой каза, че горял „Доджър Стейдиъм“. „Целият проклет град ще пламне — помисли си Кармайкъл. — А жена ми си седи в космически кораб от друга планета и пие чай с момчетата от ХЕСТЕГОН.“

Когато заредиха самолета му, той излетя и като се движеше точно над дърветата, изсипа ретарданта почти в лицата на пожарникарите в предградията на Чатсуърт. Този път бяха прекалено заети, за да му махат с ръце.

На връзката към летището трябваше да заобиколи огъня, да мине над Санта Сузана и да се спусне покрай магистралата „Голдън Стейт“. Сега за пръв път видя пожарите на изток, бележещи местата, на които пламъците от другите два космически кораба бяха облизали сухата трева, както и няколко по-малки пожара в Бърбанк или Глендейл, дълбоко в окръг Ориндж.

Когато се приземи на „Ван Нюйс“, ръцете му трепереха. Не беше почивал вече около трийсет и два часа и усещаше, че изпада в онази безчувствена бяла изнемога, която лежи отвъд обикновената умора.

Главният диспечер го чакаше на пистата. Този път на фалшиво красивото му лице грееше странно широка усмивка и Кармайкъл си помисли, че знае какво означава тя.

— Добре, Хал — каза той. — Отказвам се. Ще си вдигна краката за пет-шест часа, ще подремна и после пак ще се върна…

— Не. Не става въпрос за това.

— За какво не става въпрос?

— Друго съм дошъл да ти кажа, Майк. Освободили са неколцина от пленниците.

— Синди ли?

— Да, струва ми се. Чака те кола на военновъздушните сили, за да те откара в Силмар. Там са организирали командния център. Казаха да те открия веднага щом пристигнеш и да те пратя там, за да можеш да разговаряш с жена си.

— Значи е свободна — извика Кармайкъл. — О, Господи, свободна е!

— Тръгвай, Майк. Известно време можем да минем и без теб.

Автомобилът на военновъздушните сили приличаше на генералска лимузина, дълъг, нисък и лъскав. Отпред седеше шофьор с квадратна челюст, а при Кармайкъл отзад — неколцина сурови наглед млади офицери. Не му казаха почти нищо и изглеждаха също толкова уморени, колкото се чувстваше той.

— Как е жена ми? — попита Кармайкъл, когато потеглиха.

— Разбрахме, че не е пострадала — отвърна един от военните. Дълбокият му сериозен глас прозвуча сковано, странно и мелодраматично. Майк сви рамене. „Още един, който се мисли за актьор — каза си той. — Гледал е прекалено много стари военни филми.“

Като че ли вече гореше целият град. Във въздуха на климатизираната лимузина се усещаше съвсем слаб мирис на дим, но небето на изток изглеждаше ужасяващо. В мрака като метеори проблясваха апокалиптични червени жилки. Кармайкъл попита офицерите, но успя да измъкне от тях само отсечен кратък отговор:

— Изглежда много сериозно, знаем.

Някъде по магистралата за Сан Диего, между Мишън Хилс и Силмар Майк заспа. Събуди се от леко разтърсване, после го въведоха в огромна, напомняща на хангар сграда.

Вътре беше пълно с кабели, екрани, военни, които работеха с всевъзможни биочипови устройства, безброй компютри и още повече телефони. Кармайкъл се остави да го влачат, крачеше автоматично и едва успяваше да фокусира погледа си. Накрая стигнаха до вътрешно помещение, в което го посрещна подполковник с леко започваща да сивее руса коса.

— Това може би ще е най-трудната работа в живота ви, господин Кармайкъл — с драматичен глас заяви той.

Майк се намръщи. Всички в този проклет град се правеха на киноактьори, каза си. И напоследък дори полковниците бяха прекалено млади.

— Съобщиха ми, че пленниците са били освободени — отвърна Кармайкъл. — Къде е жена ми?

Подполковникът посочи към един от екраните.

— Ще можете да разговаряте с нея още сега.

— Искате да кажете, че няма да ми позволите да я видя ли?

— Не веднага.

— Защо? Тя добре ли е?

— Доколкото ни е известно, да.

— Искате да кажете, че не са я освободили, така ли? Съобщиха ми, че пленниците са били освободени.

— С изключение на трима души — поясни подполковникът. — Според извънземните при залавянето двама са били леко ранени и са подложени на лечение на борда на кораба. Скоро ще бъдат свободни. Третата е съпругата ви, господин Кармайкъл. — Съвсем кратка пауза, целяща да постигне онзи страхотен драматичен ефект, който изглеждаше толкова важен за тези хора. — Тя не желае да напусне кораба.

Ефектът бе драматичен, да. За Кармайкъл това беше все едно да попадне във въздушна дупка.

— Не желае…?

— Твърди, че по свое желание ще замине за родния свят на извънземните. Щяла да играе ролята на наш посланик, на специален пратеник. Господин Кармайкъл, жена ви страдала ли е някога от психическо разстройство?

— Синди е съвсем нормална — гневно отвърна Кармайкъл. — Повярвайте ми.

— Известно ли ви е, че когато тази сутрин извънземните я заловиха, тя не прояви нито следа от страх?

— Зная, да. Това не означава, че е луда. Просто е необикновена. Има необичайни идеи. Но не е луда. Нито пък аз, между другото. — Той повдигна ръце към лицето си за миг и леко притисна очите си с пръсти. — Добре — каза Майк. — Оставете ме да поговоря с нея.

— Смятате ли, че ще успеете да я убедите да напусне кораба?

— Поне ще опитам.

— Самият вие не се отнасяте със съчувствие към действията й, нали? — попита русокосият подполковник.

Кармайкъл вдигна поглед.

— Напротив. Тя е интелигентна жена, върши нещо, което смята за важно, и го върши по своя собствена воля. Защо да не й съчувствам, по дяволите? Но ще опитам да я разубедя, можете да сте сигурен. Обичам я. Искам да се върне. Нека някой друг замине като посланик за Орион. Просто ме оставете да поговоря с нея.

Подполковникът насочи към големия монитор малко устройство с размерите на молив. За миг на екрана запроблясваха загадъчно обагрени мотиви, после Кармайкъл зърна сенчести галерии, сложни метални греди, пресичащи се под странни ъгли, и накрая за секунда се появи едно от извънземните. Жълтите, големи колкото чинийки за чай очи спокойно го погледнаха. Внезапно Майк се почувства съвсем буден.

Извънземното изчезна и на негово място се появи Синди.

В момента, в който я зърна, Кармайкъл разбра, че я е загубил.

Лицето й сияеше. Очите й излъчваха ведра радост, граничеща с екстаз. Много пъти беше виждал това изражение, но сега бе различно. Това беше нирвана. Този път тя бе видяла мечтата си.

— Синди?

— Здравей, Майк.

— Можеш ли да ми кажеш какво става там, Синди?

— Невероятно е. Контактът, общуването…

Естествено, помисли си той. Ако някой можеше да осъществи контакт с пришълците от милия стар ХЕСТЕГОН, приказната земя, това беше Синди. В нея имаше нещо вълшебно: дарбата да отваря всички врати.

— Те разговарят направо с ума си, нали разбираш — каза тя, — и няма никакви прегради. Никакви думи. Просто знаеш какво искат да кажат. Дошли са с мир, за да ни опознаят, да се слеят в хармония с нас, да ни приемат в конфедерацията на световете.

Кармайкъл облиза устни.

— Какво ти направиха, Синди? Мозъка ти ли промиха?

— Не, Майк, не! Няма нищо подобно! Не са ми направили нищо, кълна се. Просто разговаряхме.

— Разговаряли сте!

— Те ми показаха как да докосвам с ум техните. Това не е промиване на мозъка. Продължавам да съм такава, каквато си бях. Добре съм. Те не са опасни. Повярвай ми.

— Знаеш ли, че запалиха половината град с пламъците от двигателите си?

— Това ужасно ги натъжава. Станало е случайно. Не са знаели колко сухи са хълмовете. Ако е имало възможност да угасят пожара, са щели да го направят, но вече е прекалено голям дори за тях. Молят ни да им простим. Искат всички да знаят колко много съжаляват. — Тя замълча за миг, после нежно попита: — Ще дойдеш ли тук, Майк? Искам да ги възприемеш така, както ги възприемам аз.

— Не мога да го направя, Синди.

— Разбира се, че можеш! Всеки може! Просто трябва да си разтвориш ума, те ще те докоснат и…

— Зная. Но не искам. Излез оттам и си ела вкъщи, Синди. Моля те. Моля те. Минаха шест дни… всъщност, вече седем. Сякаш е изтекъл цял месец. Искам да те прегърна, да те притисна…

— Можеш да ме прегърнеш колкото силно искаш. Те ще те пуснат на кораба. Можем заедно да идем на техния свят. Знаеш, че ще замина с тях, нали?

— Няма да го направиш.

Синди кимна. Решението й изглеждаше ужасно сериозно.

— Отлитат след няколко седмици, веднага щом имат възможност да разменят подаръци със Земята. Целта на посещението им е само кратка дипломатическа визита. Видях образи от планетата им — като кино, само че го правят с умовете си. Майк, не можеш да си представиш колко красиво е всичко, сградите, езерата и хълмовете, растенията! И толкова много искат да тръгна с тях, лично да преживея всичко това!

Пот се стичаше по челото му, капеше в очите му и го заслепяваше, но той не смееше да я избърше. Страхуваше се Синди да не си помисли, че плаче.

— Не искам да ходя на планетата им. Не искам да ходиш и ти.

Тя не отговори веднага.

После нежно се усмихна.

— Зная, че не искаш, Майк.

Той стисна юмруци, разтвори ги и отново ги стисна.

— Аз не мога да отида там.

— Не. Не можеш. Разбирам те. Лос Анджелис ти е достатъчно чужд. Ти трябва да си на своя собствена територия, на собствения си свят, а не на някоя далечна звезда. Няма да те увещавам.

— Но въпреки това ще заминеш, така ли? — попита той и думите му всъщност не бяха въпрос.

— Вече знаеш, че ще го направя.

— Да.

— Съжалявам. Но не много.

— Обичаш ли ме? — промълви Кармайкъл и в същия миг съжали, че го е казал.

Синди тъжно се усмихна.

— Знаеш, че те обичам. Знаеш също, че не искам да те напускам. Но щом докоснаха ума ми със своите, щом видях какви същества са — разбираш ли какво ти говоря? Няма нужда да обяснявам, нали? Винаги си ме разбирал.

— Синди…

— О, Майк, толкова те обичам.

— И аз те обичам, мила. И искам да слезеш от онзи проклет кораб.

Погледът й не трепна.

— Не искай това. Точно защото ме обичаш. Също както и аз няма да те моля да дойдеш при мен, защото наистина те обичам. Разбираш ли какво казвам, Майк?

Искаше му се да протегне ръце към екрана и да я измъкне оттам.

— Разбирам те, да — насили се да отвърне той.

— Обичам те, Майк.

— Обичам те, Синди.

— Казаха ми, че пътуването отнема четирийсет и осем наши години, дори през хиперпространството, но на мен ще ми се сторят само няколко седмици. О, Майк! Сбогом, Майк! Бог да те благослови, Майк! — Тя му прати въздушна целувка. Кармайкъл можеше да види на пръстите й любимите й пръстени, онези с трите странни малки сапфира, които бе направила още в началото на бижутерската си работа. Това бяха и неговите любими пръстени. Тя обичаше сапфира, той също — заради нея.

Майк порови в ума си, за да открие начин да я убеди, да намери някакъв необорим аргумент. Но не успя. Усещаше, че отново го изпълва огромна пустота, онази бездна, сякаш оставена от въртяща се остра перка.

Лицето й грееше. И изведнъж му заприлича на абсолютно непознат човек.

Сега Синди беше истинска жителка на Лос Анджелис, една от онези, потънали в безумни фантазии и мечти. Като че ли никога не я бе познавал или по-точно, като че ли се беше преструвал, че е по-различна, отколкото е всъщност. Не. „Не, това не е вярно — каза си той. — Тя не е от онези, тя е Синди. И както винаги, следва собствената си звезда.“

Внезапно усети, че повече не може да гледа към екрана и се извърна, прехапа устни и махна с лявата си ръка. По лицата на офицерите в стаята се беше изписало неловкото изражение на хора, които без да искат са подслушали нечии най-лични мигове и се опитваха да се престорят, че не са чули нито дума.

— Тя не е луда, подполковник — рязко заяви Кармайкъл. — Не искам никой да я смята за смахната.

— Разбира се, господин Кармайкъл.

— Но Синди няма да напусне онзи кораб. Чухте я. Ще остане на борда и ще се върне заедно с тях там, откъдето са дошли. Нищо не мога да направя. Видяхте, нали? Нищо, освен да се кача на борда на кораба и да я измъкна оттам. А аз няма да го направя.

— Не, естествено. Във всеки случай, разбирате, че ние не можем да ви позволим да се качите на борда, даже за да се опитате да я свалите оттам.

— Разбира се — отвърна Кармайкъл. — Не съм и помислял за такова нещо. Нито да й попреча, нито да замина заедно с нея. Нямам право да я принуждавам да слезе и определено не искам да ходя на онова място. Оставете я: тя е родена точно за това. Но не и аз. Не и аз, подполковник. Това просто не е за мен. — Той дълбоко си пое дъх. Стори му се, че трепери. Започваше да се чувства зле. — Имате ли нещо против да се махна оттук, подполковник? Може би ще се почувствам по-добре, ако се върна на летището и изсипя още няколко резервоара върху пожара. Мисля, че може да съм от полза. Така мисля, подполковник. Става ли? Ще ме откарате ли обратно на „Ван Нюйс“, подполковник?

И така, Кармайкъл за пореден път излетя със самолета. Беше изгубил броя на полетите. Искаха да изсипе ретарданта откъм западната страна на пожара, но вместо това той полетя на изток към космическия кораб и описа широк кръг около него. По радиостанцията го предупредиха да напусне района и Майк обеща да се подчини.

Докато кръжеше наблизо, в корпуса на кораба се отвори люк и навън се появи едно от извънземните. Изглеждаше огромно, дори от тази височина. Гигантското лилаво създание слезе долу и протегна пипала, сякаш душеше задимения въздух. Изглеждаше много спокойно.

Кармайкъл разсеяно си помисли дали да не се спусне и да изсипе всичките си ретарданти върху съществото, да го удави и да си разчисти сметките с пришълците, които му бяха отнели Синди. После поклати глава. „Това е безумно“, каза си той. Синди щеше да се ужаси, ако разбереше, че изобщо си е помислил такова нещо.

„Но аз съм си такъв. Просто обикновен отмъстителен земянин. И тъкмо затова няма да ида на онази планета.“

Кармайкъл зави и се насочи към „Ван Нюйс“ над Гранада Хилс и Нортридж. Когато се приземи, той дълго остана неподвижен. Накрая излезе един от диспечерите и се приближи до самолета.

— Добре ли си, Майк?

— Да. Нищо ми няма.

— Защо се върна без да изпразниш резервоарите?

Кармайкъл се втренчи в контролния пулт.

— Нима съм го направил? Предполагам, че съм го направил.

— Не се чувстваш добре, нали?

— Сигурно съм забравил. Не, не съм забравил. Просто не си направих труда. Не ми се занимаваше.

— Слез от самолета, Майк. Вече летя достатъчно дълго.

— Не ми се изсипваше — поклати глава Кармайкъл. — Защо да си правя труда, по дяволите? Този безумен град — в него и без това не остана нищо, което да искам да спася. — Той най-после изгуби самообладание и в гърдите му избухна ярост като пожар по склоновете на сух каньон. Разбираше какво прави Синди и го уважаваше, но не му харесваше. Изобщо не му харесваше! Бе изгубил жена си и някак усещаше, че с това губи войната си с Лос Анджелис. — Майната му — каза Кармайкъл. — Нека изгори. Този безумен град. Винаги съм го мразил. Заслужава си го. Останах тук само заради нея. Нищо друго нямаше значение за мен. Но сега тя си отива. Нека изгори.

Диспечерът удивено го зяпаше.

— Хей, Майк…

Кармайкъл бавно разтърси глава, сякаш се опитваше да се избави от непоносимо главоболие. После се намръщи.

— Не, не съм прав — въздъхна той и гневът бе напълно изчезнал от гласа му. — Работата трябва да се свърши докрай, нали така? Няма значение какво изпитваш. Пожарът трябва да се угаси. Слушай, Тим, ще направя още един, последен полет. И после ще се прибера вкъщи да поспя. Става ли? Става ли?

Докато говореше, той запали самолета и се плъзна по късата писта. Смътно съзнаваше, че не е поискал разрешение за излитане. В слушалките му се разнесе металическият екот на нечии протести от контролната кула, но Майк не им обърна внимание. Една малка „Чесна“ припряно се дръпна от пътя му и той се откъсна от земята.

Небето беше червено-черно. Положението може би вече бе неспасяемо. Но човек не биваше да се отказва, помисли си той. Трябваше да спаси каквото може. Кармайкъл увеличи скоростта и спокойно навлезе сред ада в подножието на планината, за да изсипе химикалите. Усещаше, че топлите въздушни течения подхвърлят самолета във въздуха и с изцъклени очи, почти насън, направи всичко възможно, за да го овладее, но нямаше смисъл, нямаше никакъв смисъл и скоро престана да се бори, отпусна се назад, най-после намерил покой, докато теченията го издигаха и разтърсваха като играчка, за да го пратят към очакващите го хълмове на север.

В Ню Йорк нашествието започна по друг, не толкова апокалиптичен начин. Придружените от паническо бягство опустошителни пожари не бяха особеност, типична за живота в града. Както винаги, специалитетът на Ню Йорк по-скоро беше неудобството, а не апокалипсисът. И тъкмо така започна нашествието — просто като поредното проклето нюйоркско неудобство.

Бе един от онези прелестни златистосини радостни дни, с каквито нюйоркският октомври изобилства, точно след като сезонът на жегата и потта е слязъл от сцената и сезонът на студа и гадостта все още не е готов да го замести.

Седемнайсет свидетели присъстваха на началото на нашествието. Мястото на кацане беше моравата край южния край на Сентръл Парк. Когато извънземните пристигнаха, разбира се, имаше много повече от седемнайсет души, но повечето от тях като че ли не обърнаха никакво внимание.

Според думите на онези седемнайсет всичко започна със странно бледосиньо сияние на десетина метра от земята. То бързо се превърна в клокочене, като вода, изливаща се в канал. После се надигна ветрец и скоро прерасна във вихър. Той отвя шапките на хората и ги отнесе по спирала нагоре около клокочещото синьо сияние. В същото време човек имаше чувството за усилващо се напрежение, усещането, че нещо ще се случи. Всичко това продължи около четирийсет и пет секунди.

После се разнесе пукот, свистене, писък и грохот — всички бяха единодушни за последователността на звуковите ефекти — и не съвсем яйцевидният космически кораб на нашествениците увисна на двайсетина метра над тревата и плавно се спусна на земята. Абсолютно незабравима гледка: блестящият сребрист корпус, обезпокоителният ъгъл на спускане от широкия му връх към тясното му дъно, странните йероглифи по страните му, които започваха да се изплъзват от полезрението ти, ако ги гледаш повече от миг.

Отвори се люк и навън излязоха дванайсет нашественици. Или по-скоро изплуваха.

Изглеждаха странно. Изглеждаха невероятно странно. Докато хората имат крака, тези същества имаха овална месеста основа, може би десетина сантиметра дебела и с диаметър около един метър. От нея като балони на конец се издигаха напомнящите им на духове тела. Нямаха нито ръце, нито крака, нито дори глави: само широк куполовиден връх, завършващ с нещо като въже, свързано с основата. Лилавата им кожа изглеждаше металически лъскава. От време на време по телата им се появяваха тъмни, напомнящи на очи петна, но скоро изчезваха. Нямаше и следа от усти. Докато се движеха наоколо, те като че ли извънредно внимаваха да не се докосват едни други.

Първите неща, които взеха, бяха шест катерички, три улични кучета, топка и празна бебешка количка. Никога няма да се разбере какво са направили после, защото никой не остана да ги наблюдава. Паркът се изпразни с внушителна бързина.

Всичко това естествено предизвика значително вълнение в центъра на Манхатън. Завиха полицейски сирени. Засвириха автомобилни клаксони: не обичайното ежедневно ядосано сигнализиране, което можеше да се чуе на много други места, а особеният ритмичен нюйоркски вой, който всяваше ужас в сърцата на гостите на града. Хора с побелели лица бягаха от околността на парка, като че ли от клетката на маймуните в зоопарка току-що се бе появил Кинг Конг и преследваше точно тях, други тичаха също толкова бързо, но в противоположната посока, сякаш непременно трябваше да видят какво става. Нюйоркчаните си бяха такива.

Но полицията светкавично блокира парка и през следващите три часа извънземните имаха моравата на свое разположение. По-късно през деня телевизионните мрежи пратиха шпионски камери, които записаха сцената за вечерните новини. Пришълците ги търпяха в продължение на около час и после небрежно ги свалиха, сякаш биеха мухи, със струи розова светлина, която бликаше от върха на кораба им.

Дотогава зрителите можеха да наблюдават призрачно сияещите извънземни, които обикаляха в радиус от петстотин метра около кораба и събираха вестници, кошчета за боклук, изхвърлени дрехи и неща, които според общото мнение бяха изкуствени челюсти. Те увиваха находките си в нещо като възглавница от тъкан, лъскава като собствените им тела. После пакетът незабавно отнасяше съдържанието си към люка на кораба.

След свалянето на камерите нюйоркчани бяха принудени да разчитат за информация на държавните шпионски сателити, които следяха Земята от космоса, както и на онези, които, въоръжени с бинокли, наблюдаваха парка от по-високите жилищни сгради и хотели наоколо. Нито един от двата източника не беше напълно задоволителен. Но скоро стана ясно, че е пристигнал втори кораб, който също като първия, се е появил от някоя дупка на хиперпространството. От него слязоха още извънземни.

Но тези бяха различни — истински чудовища. Приличаха на средно големи синкавосиви планини с две гърбици и крака. Огромните им тела бяха заоблени, напречно на гърбовете им минаваше дълбока вдлъбнатина и бяха покрити с нещо средно между козина и пера. В единия си край имаха по три жълти, големи колкото подноси очи, а от другия на два, два и половина метра стърчаха по три лилави, твърди като пръчки израстъка.

Краката им най-много приличаха на слонски — дебели, с твърда кожа, като дървесни дънери — и действаха на някакъв телескопичен принцип, тъй като можеха бързо да се прибират в телата на собствениците си. Осем бе нормалният им брой, но докато обикаляха наоколо, винаги държаха свит поне един чифт. От време на време го спускаха и скриваха друг в наглед съвсем случайна последователност. Понякога свиваха по два чифта и в единия си край се снишаваха към земята като коленичила камила. Изглежда правеха така, за да се хранят. Устите им се намираха на корема — когато искаха да изядат нещо, те просто прибираха и осемте си крака. Самата уста беше достатъчно голяма, за да погълне едро животно, например бизон. Когато малко по-късно по-дребните извънземни отвориха клетките в зоопарка, чудовищата направиха точно това.

После, вече късно вечерта, се появи трети вид пришълци, съвсем различен от първите два. Бяха високи, тръбовидни, лилави и приличаха на сепии с редове от оранжеви сияещи петна по страните им. Не бяха много на брой и очевидно командваха другите. По това време вече се знаеше за пристигналите малко по-рано извънземни точно на запад от Лос Анджелис. Там бяха забелязани само сепиите.

Космически пришълци се появиха и на други места. В много други, обикновено големи градове, макар и не задължително. Кораб се приземи в танзанийския национален парк „Серенгети“, в просторна тревиста равнина, обитавана от голямо стадо антилопи гну и неколкостотин зебри, които не му обърнаха внимание. Друг кацна насред пясъчна буря, вилнееща в пустинята Такламакан в централна Азия, и бурята внезапно спря. Поне така твърдяха озадачените, но общо взето благодарни шофьори на конвой китайски камиони, които по това време бяха единствените пътници в района. Корабът, приземил се сред сухите изолирани хълмове на запад от Катания на Сицилия, предизвика интерес само у няколко магарета и овце, както и у осемдесетгодишния собственик на маслинова горичка, който падна на колене и като стисна очи, започна безспирно да се кръсти.

Но основното действие беше в градовете. Рио де Жанейро. Йоханесбург. Москва. Истанбул. Франкфурт. Лондон. Осло. Бомбай. Мелбърн. И така нататък, и така нататък. Всъщност извънземните бяха навсякъде, освен на няколко поразително очевидни места, на които кой знае защо не си бяха направили труда да кацнат, като Вашингтон, Токио и Пекин.

Корабите, с които пристигаха, бяха различни и се движеха по различен начин — от реактивни ракети с химическо гориво като в Лос Анджелис до загадъчни, абсолютно безшумни машини. Някои долитаха, тласкани от огромни огнени опашки като големия кораб, приземил се край Лос Анджелис. Други просто се появяваха от нищото като онзи в Ню Йорк. Трети кацаха насред големите градове като онзи в Истанбул, спуснал се на площада между „Света София“ и Синята джамия, и още един в Рим, настанил се пред „Свети Петър“, но други кацаха в предградията. В Йоханесбург се появиха само призрачно сияещите извънземни, във Франкфурт само чудовищата, в Рио само сепиите, докато навсякъде другаде имаше представители и на трите вида.

Не правеха изявления. Не предявяваха искания. Не издаваха заповеди. Не предлагаха обяснения. Не казваха абсолютно нищо.

Те просто бяха тук.

Съвещанието, откри Полковника, щеше да се състои в Пентагона, а не в Белия дом. Това му се стори необичайно. Но какво ли можеше да е обичайно днес, когато по лицето на Земята се скитаха орди извънземни същества?

Нямаше нищо против отново да крачи по безкрайните, но познати коридори на Пентагона. Не хранеше илюзии за онова, което бе ставало през годините в тази сграда, или за някои от хората, които бяха участвали в него, но вече не я мразеше, само защото в нея са били взимани глупави или дори злонамерени решения — като епископ, повикан в Рим, който не изпитва лоши чувства към Ватикана, защото някои от обитателите му през вековете далеч не са били светци. В крайна сметка Пентагонът беше просто сграда. И в продължение на три десетилетия бе представлявал център на професионалния му живот.

През тринайсетте години, откакто не беше идвал тук, не се бе променило почти нищо. Въздухът в дългите коридори имаше все същия застоял синтетичен мирис, осветителните тела не бяха станали по-красиви и все още хвърляха онази гадна светлина, стените бяха все така бозави. Единствената разлика, която забеляза, бяха по-младите часови — спокойно би могъл да ги помисли за гимназисти, макар да предполагаше, че всъщност не са много по-възрастни. Различни бяха и мерките за сигурност.

В последно време например проверяваха хората за биочипови импланти в ръцете.

— Съжалявам — усмихна се Полковника. — Не съм чак толкова модерен. — Но въпреки това го провериха, при това много внимателно. И бързо го пуснаха, макар че другите трима, които бяха долетели заедно с него от Калифорния, меднобрадият професор от калифорнийския университет, астрономът от калифорнийската политехника с британски акцент и онази красива, но малко замаяна тъмнокоса млада жена, прекарала кратко време като пленничка на борда на извънземния кораб, бяха задържани за по-подробна проверка, както обикновено постъпваха с цивилните.

Щом наближи самата заседателна зала, Полковника ускори ход и превключи на скорост, подходяща за онова, което предстоеше.

Някога, преди трийсетина години, участваше в групата за стратегическо планиране в Сайгон и помагаше за воденето на война, която нямаше начин да спечелят, решаваше ден за ден задачата да следи червеите, постоянно провиращи се през подвижните пясъци, опитваше се да ги поставя в съответните консервени кутии и успоредно с това търсеше светлината в края на тунела. Беше се отличил в тази си работа и тъкмо затова започна виетнамския си поход като лейтенант, за да го завърши като майор с големи перспективи за нови повишения.

Но отдавна се бе отказал от амбициите си, първо заради доктората по азиатска проблематика и преподавателското място в Академията, а после, след смъртта на жена му, заради тихия живот на старомоден фермер сред хълмовете над Санта Барбара. И сега напредваше в очарователното първо десетилетие на очарователния двайсет и първи век, прекалено надалеч от нещата, за да познава или да го е грижа за съвременния свят, не участваше нито във великата Мрежа, в която бяха включени всички, нито в още по-новия и лъскав свят на биочиповите импланти — всъщност в нищо важно, случило се от около 1995-а насам.

Днес обаче трябваше да напрегне мозъчните си клетки и да призове уменията си от доброто старо време на епичната битка за сърцата и умовете на онези приятни, но неразбираеми хора из оризищата в делтата на Меконг.

Макар че в крайна сметка тогава беше участвал на страната на губещите.

Но не по своя вина.

Съвещанието се провеждаше в голяма, гола, изненадващо непретенциозна заседателна зала на третия етаж. Когато въведоха Полковника вътре, някъде към два следобед източно време в деня след пристигането на съществата, дискусиите се водеха вече от няколко часа. Всички вратовръзки отдавна бяха разхлабени, саката свалени, мъжките лица започваха да изглеждат брадясали, навсякъде бяха натрупани пирамиди и зикурати от празни бели пластмасови чашки за кафе. Лойд Бъкли, който се втурна да стисне ръката на Полковника веднага при влизането му, имаше съсипания вид на човек, изкарал без сън предишната нощ. Същото навярно се отнасяше за повечето от присъстващите в залата. Самият Полковник не беше спал много.

— Ансън Кармайкъл! — извика Бъкли. — По дяволите, страшно се радвам да те видя след толкова много време! Господи, та ти изобщо не си остарял!

Бъкли обаче беше. Полковника си го спомняше с буйни кичури кестенява коса, повечето от които сега бяха сиви, а и далеч не толкова гъсти. Дипломатът бе качил двайсетина килограма, което определено го вкарваше в категорията на сто и двайсет, сто и трийсет килограмовите. Тежките черти на лицето му се бяха подсилили и загрубели, острите му сиво-зелени очи изглеждаха потънали под месести клепачи, заобиколени от пръстени тлъстина.

— Дами и господа — извика към всички в залата Бъкли, — представям ви о.з. полковник Ансън Кармайкъл III — бивш професор по незападна психология и азиатски езици в „Уест Пойнт“ и изтъкнат военен офицер. Предполагам, че също би трябвало да спомена за доблестната му служба по време на нещастния цирк, който преди много време разиграхме в югоизточна Азия. Блестящ и всеотдаен човек, чиито изключителни способности, убеден съм, ще ни бъдат от огромна полза днес.

Полковника се зачуди какъв пост заема напоследък Бъкли, че да му позволи да произнесе такава бомбастична реч пред хора като тези.

— Предполагам, че познаваш повечето, ако не и всички тези приятели, Ансън — отново се обърна към него дипломатът. — Но просто за да избегнем недоразуменията, дай да те светна за действащите лица.

Полковника естествено беше виждал вицепрезидентката и председателя на Конгреса. Президентът и министърът на външните работи изглежда не присъстваха в залата. Имаше представители на флота, военновъздушните, сухопътните сили и морската пехота, цял куп пагони. Кармайкъл познаваше повечето от сухопътните, поне по лице, както и двама от военновъздушните. Председателят на Съвета на началник-щабовете генерал Джоузеф Ф. Стийл топло му се усмихна. Бяха служили заедно в Сайгон през шейсет и седма под командването на генерал Матисън, когато бъдещият полковник все още бе лейтенант, придаден като преводач към Полевия консултативен отдел на Военно-спомагателното командване, а Джо Стийл, четири години по-млад и току-що завършил „Уест Пойнт“, беше започнал от най-ниския пост във военновъздушното разузнаване, макар много бързо да се бе издигнал. И оттогава продължаваше да се издига.

Бъкли обиколи стаята и го запозна с всички.

— Министърът на отбраната господин Галахър… — Дребен, почти незначителен наглед мъж с издадена напред долна челюст, късо подстригана сива коса, оформяща нещо като шапчица върху тесния му череп, остър блясък на йезуитски интелект и всеотдайност в ледените му тъмнокафяви очи. — Министърът на съобщенията госпожа Крауфорд… — Елегантна жена с тъмна коса с медни отблясъци и индиански остри скули и устни. — Председателят на групата на мнозинството в Сената господин Бейкън от собствения ти щат… — Строен, атлетичен човек, навярно страхотен тенисист. — Доктор Кауфман от факултета по физика в Харвард… — Топчест, със сънлив вид, зле облечен. — Научната съветничка на президента доктор Илайъс… Внушителна жена, едра, самоуверена, могъща крепост на собственото си „аз“. Председателите на конгресната и сенатската комисия по въоръжените сили. Главнокомандващият военноморските операции. Комендантът на морската пехота. Шефовете на сухопътните и военновъздушните сили. Министрите на сухопътните сили и флота. И така нататък, и така нататък, ужасно много хора, най-висшите и могъщи на земята. Полковника забеляза, че Бъкли не му е представил двама мъже в цивилно облекло и реши, че има сериозно основание за това. ЦРУ, предположи той, или нещо подобно.

— А собствената ти длъжност в момента, Лойд? — тихо попита Полковника, когато Бъкли изглежда най-после свърши.

Това очевидно ужасно озадачи бившия дипломат, който просто го зяпна.

— Господин Бъкли е съветник по въпросите на националната сигурност, полковник Кармайкъл — намеси се вицепрезидентката.

Така значи. Далеч по-високо от заместник-министър по културните въпроси. Но, разбира се, Бъкли през цялото време определено се бе стремил към нещо такова и сега използваше познанията си по антропология, история и психология на национализма като качества, необходими за полувоенен пост с министерски ранг в тази епоха на възраждащи се културни противоречия с корени, губещи се в далечното минало отпреди средните векове. Полковника извинително измърмори, че откакто се оттеглил сред планинските си орехови и бадемови горички, не следял новините толкова внимателно, колкото някога.

На вратата на заседателната зала настъпи раздвижване. Пристигаха нови хора. Най-после се появиха останалите пътници от самолета на Полковника. Джошуа Ленърдс, закръгленият антрополог от калифорнийския университет, който с неоформената си червена брада и провиснал плетен пуловер приличаше на руски анархист от деветнайсети век. Питър Карлайл-Макавой, британският астроном от програмата за търсене на извънземен разум в калифорнийската политехника, изключително висок и с пронизително ясни очи. И накрая, Маргарет еди-коя си, дребна, много привлекателна трийсетина годишна жена, която или продължаваше да е в шок от преживяното, или беше упоена, защото по време на цялото пътуване от Калифорния нито веднъж не отвори уста.

— Добре — каза Бъкли. — Вече всички се събрахме. Моментът е подходящ да обясним положението на новодошлите. — Той насочи информационна пръчица към китката си — интересно, помисли си Полковника, човек на възрастта на Бъкли да си имплантира биочип, — измърмори кратка команда и екранът на стената зад гърба му проблесна в ярки цветове.

— Това — започна съветникът по въпросите на националната сигурност, — са известните точки на приземяване на съществата. Както виждате, корабите им са кацнали на всички континенти, освен Антарктида, и в повечето големи градове на света, с изключение на Вашингтон и още три-четири други. Според информацията от обед са пристигнали поне трийсет и четири големи кораба със стотици или дори хиляди извънземни. И очевидно продължават да пристигат. От големите кораби излизат по-малки машини с различни видове пришълци. До този момент сме идентифицирали пет типа машини и три вида извънземни.

Той докосна информационната пръчица до имплантирания биочип в предлакътницата си, каза вълшебната думичка и на екрана се появиха изображения на странни форми на живот. Полковника разпозна сепиите, които беше видял по телевизията и които се разхождаха из паркинга на търговския център в Портър Ранч. Изглежда Маргарет еди-коя си също ги позна, защото издаде тих звук, изразяващ ужас или отвращение. Но сепиите бързо изчезнаха и на тяхно място се появиха създания, които приличаха на безлики призраци, а след тях и някакви наистина чудовищни, големи колкото къщи същества, които се тътреха из парк върху огромните си и многобройни крака и пътьом събаряха високи дървета.

— Доколкото ни е известно — продължи Бъкли, — досега съществата не са направили опит да се свържат с нас. Пратихме им съобщения по всеки възможен начин, който ни дойде наум, на най-различни езици и изкуствени системи за размяна на информация, но няма как да знаем дали са ги получили и ако е така, дали са в състояние да ги разберат. В момента…

— Точно какви средства сте използвали за пращането на тези съобщения? — оживено го прекъсна Карлайл-Макавой, астрономът от калифорнийската политехника.

— Радио, разбира се. Целият честотен спектър. Различни семафорни и лазерни сигнали, Морзова азбука, какво ли още не. Всъщност почти всичко друго, освен димни сигнали. Надявам се, че министърът на съобщенията съвсем скоро ще направи нещо и по този въпрос.

Из залата се разнесе тих смях. Госпожа Крауфорд не бе сред онези, които изглеждаха развеселени.

— Ами кодирани емисии на хиляда четиристотин и двайсет мегахерца? — попита Карлайл-Макавой. — Универсалната честота на водородно излъчване, искам да кажа.

— Първото нещо, което опитахме — отвърна Кауфман от Харвард. — Ъ-хъ. Нищо.

— Е — продължи Бъкли, — извънземните са тук, кой знае как по никакъв начин не сме забелязали приближаването им и сега необезпокоявано се мотаят наоколо в трийсет-четирийсет града. Не знаем какво искат, не знаем какви са намеренията им. Разбира се, ако проявят каквато и да е враждебност, ние сме готови да реагираме. Трябва обаче да ви кажа, че днес вече обсъдихме и изключихме възможността за незабавно превантивно нападение срещу тях.

Тези думи накараха Полковника да повдигне вежди. Но Джошуа Ленърдс, пълният, рошав професор по антропология, избухна:

— Искате да кажете, че сериозно сте обмисляли да хвърлите няколко атомни бомби отгоре им в Манхатън, Лондон и в търговския център в долината Сан Фернандо, така ли?

Румените бузи на Бъкли станаха тъмночервени.

— Днес разгледахме всевъзможни ситуации, доктор Ленърдс. Включително някои, които очевидно трябваше веднага да се отхвърлят.

— Изобщо не е ставало дума за ядрено нападение — прибави председателят на Съвета на началник-щабовете генерал Стийл с тон, с който можеше да се сгълчи умно, но палаво единайсетгодишно момче. — Изобщо. Но атомните бомби не са единственото оръжие. Разполагаме с много конвенционални средства за водене на война. Засега обаче решихме, че всеки нападателен ход ще е…

— Засега ли? — извика Ленърдс. Той бясно размаха ръце и отметна глава назад. Неподдържаната му червена брада щръкна нагоре и ученият още повече заприлича на някогашен марксист, който се готви да хвърли граната срещу царя. — Господин Бъкли, мога ли да се намеся в съвещанието? Защото мисля, че незабавно трябва да го направя.

— Говорете, доктор Ленърдс.

— Разбирам, че вече сте изключили възможността за превантивен удар. Това, предполагам, означава, че ние, Съединените американски щати, не подготвяме такова нещо. Предполагам също, че никой на Земята не е достатъчно луд, за да хвърли атомни бомби по кораби, случайно озовали се насред големите градове. Но, както казвате вие, това не изключва други възможности за военни действия. Не виждам никой в тази зала да представлява Русия, Англия и Франция, макар това да са само три от страните, в които са се приземили извънземни кораби и които се смятат за големи военни сили. Правим ли някакви опити да координираме реакцията си с такива държави?

Бъкли погледна към вицепрезидентката.

— Да, доктор Ленърдс — отвърна тя, — и ще продължаваме да правим. Уверявам ви.

— Чудесно. Защото господин Бъкли каза, че са използвани всички възможни начини за установяване на контакт с извънземните, но също отбеляза, че най-малкото е било обсъждано да ги направим мишена за нашите оръжия. Ще си позволя да посоча, че ненадейната стрелба срещу някого също е форма на общуване. Тя със сигурност ще доведе до диалог с пришълците, но навярно няма да се получи онзи разговор, който би ни харесало да водим. Същото трябва да се каже на руснаците, французите и всички останали, ако вече и сами не са стигнали до това заключение.

— Предполагате, че ако ги нападнем, ще срещнем непреодолима сила, така ли? — сякаш недоволен от тази мисъл, попита министърът на отбраната Галахър. — Искате да кажете, че сме напълно безпомощни пред тях?

— Това не ни е известно — отвърна Ленърдс. — Много е вероятно да е така. Но няма нужда още на минутата да проверяваме тази хипотеза, като извършим нещо глупаво.

Едновременно заговориха поне седем души. Но тихият и отсечен глас на Питър Карлайл-Макавой прониза виковете на останалите:

— Струва ми се, можем спокойно да приемем, че във военно отношение не сме достоен противник на извънземните. Нападението срещу онези кораби ще е най-самоубийственото действие, което бихме могли да предприемем.

Полковника, мълчалив свидетел на всичко това, кимна.

Но началник-щабовете и много други в залата отново се размърдаха на столовете си и проявиха други признаци на раздразнение преди астрономът да довърши изявлението си.

Министърът на сухопътните сили пръв изрази възраженията.

— Вие възприемате същата песимистична позиция като доктор Ленърдс, нали? — попита той. — Искате да кажете, че вече сме победени, дори без нито един изстрел, нали така? — Незабавно го последваха още петима-шестима, които повториха приблизително същото.

— В общи линии, да, положението е такова — потвърди Карлайл-Макавой. — Ако опитаме да се бием, не се съмнявам, че ще срещнем проява на непобедима мощ. — Което предизвика втори, още по-шумен протест, прекъснат само от силното пляскане на Бъкли.

— Моля ви, господа. Моля ви!

Залата утихна.

— Полковник Кармайкъл — каза съветникът по въпросите на националната сигурност, — преди малко ви видях да кимате. Като наш експерт по контактите с чужди култури, какво е вашето мнение за положението?

— В момента сме абсолютно на тъмно и не бива да правим нищо, докато не разберем кое как е. Даже не знаем дали сме нападнати. Това може да е просто приятелско посещение. Извънземните може да са група безвредни туристи, обикалящи галактиката през лятната си ваканция. От друга страна, ако наистина става въпрос за атака, нашествениците принадлежат към далеч по-развита цивилизация и е много вероятно да сме точно толкова безпомощни пред тях, колкото твърди доктор Карлайл-Макавой.

Министрите на отбраната, армията, флота и още трима-четирима други бяха скочили от местата си и размахваха ръце, за да привлекат вниманието. Полковника обаче още не бе свършил.

— Не ни е известно нищо за тези същества — с каменна твърдост продължи той. — Нищичко. Даже нямаме представа как да научим нещо за тях. Дали разбират езика ни? Кой знае? Ние определено не разбираме техния. Сред многото неща, които не знаем за тези създания, например, е кой е доминиращият им вид. Предполагаме, че това са големите сепии, но как можем да сме сигурни? Възможно е всички онези, които видяхме досега, да са само изпълнители, а истинските господари все още да са в космоса на борда на кораб-майка, който са направили невидим за нас, и да чакат по-нисшите видове да приключат с първоначалните етапи на нашествието.

Излязла от устата на възрастен, пенсиониран полковник и настоящ фермер, тази идея прозвуча безумно. Лойд Бъкли изглеждаше стреснат. Учените също. Уплаши се дори самият Полковник.

— Аз имам друго обяснение — заяви той, — за това защо досега не са направили никакъв опит да установят контакт с нас и как се отразява това върху чувството им за относително превъзходство. Като се позовавам по-скоро на познанията си по незападна психология, отколкото на военния си опит, предполагам, че отказът им да разговарят с нас може да не е толкова резултат от незнанието им, колкото начин да направят това непреодолимо превъзходство очевидно. Искам да кажа, как биха могли да не научат езиците ни, ако са искали? Като се имат предвид всички други способности, които явно притежават. Раси, които са в състояние да пътуват между звездите, не би трябвало да срещнат никакви трудности при разшифроването на такова просто нещо, каквото са индоевропейските езици. Но ако търсят начин да ни покажат, че за тях ние сме абсолютно нищожни… е, отказът им да ни поздравят на собствения ни език е много подходящо средство да го постигнат. Бих могъл да ви приведа огромен брой прецеденти за такова отношение от японската и китайската история.

— Бихте ли споделили с нас какво мислите за всичко това? — обърна се към Карлайл-Макавой Бъкли.

— Идеята на Полковника е интересна, макар че, разбира се, не мога да кажа дали в нея има някаква истина. Но ще отбележа следното: тези извънземни се появиха в нашите небеса без да ги видим, без каквото и да е предупреждение по радиото, че приближават. Да не споменаваме различните астрономически групи, които наблюдават за неочаквани астероиди. Нека разгледаме само радиосигналите. Чували ли сте за проекта СЕТИ[2], който продължава под това и още няколко други имена през последните четирийсет-петдесет години? Става дума за търсене на радиосигнали от разумни същества в галактиката. По случайност участвам в един от клоновете на този проект. Мислите ли, че точно в момента, в който пристигнаха извънземните, не сме имали уреди, наблюдаващи целия електромагнитен спектър за следи от извънземен живот? А ние не регистрирахме абсолютно нищо, докато не започнаха да ги засичат радарите на летищата.

— Значи смятате, че все пак е възможно в орбита да се крие кораб-майка? — попита Стийл.

— Напълно възможно е да е така. Но основното в случая, както, убеден съм, ще се съгласи полковник Кармайкъл, е, че в момента със сигурност можем да кажем за извънземните само едно: те са представители на раса, далеч по-развита от нашата, и трябва да сме много внимателни с реакцията си към пристигането им.

— Постоянно повтаряте все същото — измърмори министърът на сухопътните сили, — но не го подкрепяте с никакви…

— Вижте — прекъсна го Питър Карлайл-Макавой, — или са се материализирали направо от хиперпространството някъде в орбитата на Луната — идея, която, струва ми се, ще накара доктор Кауфман и някои други от вас да се почувстват извънредно неспокойни на плоскостта на теоретичната физика, — или са използвали някакъв метод да се скрият от всичките ни засичащи устройства. Но както и да са успели да го постигнат, това показва, че си имаме работа със същества, притежаващи далеч по-висша техника. Основателно може да се смята, че няма да имат проблем да се справят с всяко оръжие, с което ги нападнем. Нашите най-страшни атомни бомби ще са като лъкове и стрели за тях. И ако бъдат раздразнени, те може да отвърнат дори на нападение с конвенционални средства по начин, целящ да ни покаже да не им се пречкаме в краката.

— Съгласен съм — присъедини се към него Джошуа Ленърдс. — Напълно.

— Може и да са по-развити от нас — разнесе се глас от дъното на залата, — но численото превъзходство е на наша страна. Имаме цяла планета, пълна с човешки същества на своя територия, а те са само четирийсет кораба с…

— Навярно сме повече от тях, да — каза полковник Кармайкъл, — но трябва да ви напомня, че ацтеките са били значително повече от испанците и също са били на своя територия, обаче днес в Мексико говорят на испански, нали?

— Значи смятате, че е нашествие, така ли, полковник? — попита генерал Стийл.

— Казах ви: не зная. Определено прилича на нашествие. Но единственият сигурен факт, с който разполагаме за тези… хм… същества, е, че са тук. Не можем да правим абсолютно никакви предположения за поведението им. Ако изобщо сме научили нещо от злощастното си участие във виетнамската война, това е, че на тази планета има много народи, които не мислят непременно като нас, които действат на основата на концепции, съвсем различни от нашите, и въпреки това си остават човешки същества със същите мозъчни функции като нашите. Съществата нямат нищо човешко и засега техният начин на мислене е извън моите познания. Докато не разберем как да контактуваме с тях — или, нека се изразя по друг начин, докато не бъдем удостоени с честта да контактуват с нас, — просто трябва да сме извънредно внимателни и…

— Може и да са установили контакт с нас, ако е вярно онова, което ми казаха на борда на кораба — неочаквано се разнесе тихият и замислен, но ясен глас на жената, пленена при търговския център. — Поне с една от нас. И са й разказали много неща за себе си. Така че вече се е случило. Ако може да се вярва на думите й, разбира се.

Отново глъчка. Изненадани, дори шокирани възклицания, както и няколко тихи, раздразнени възражения. Някои от тези всесилни личности не изпитваха удоволствие от превръщането си в участници в научнофантастичен филм.

Лойд Бъкли помоли тъмнокосата жена да стане и да се представи. Полковника й даде думата с официален поклон. Тя се изправи малко неуверено на крака и без да поглежда към никого, заговори с монотонен глас:

— Казвам се Маргарет Гейбриълсън и живея на Уилбър Авеню в Нортридж, Калифорния. Вчера сутринта отидох на гости при сестра ми, която живее в Таузънд Оукс, и по пътя спрях да налея бензин при търговския център в Портър Ранч. Бях заловена от извънземните и те ме отведоха на борда на кораба си. Това е истината и само истината, и да ми помага Бог.

— Вие не сте в съдебна зала, госпожо Гейбриълсън — внимателно каза Бъкли. — Не давате свидетелски показания. Просто ни разкажете какво се случи, след като ви качиха на борда на извънземния кораб.

— Да — отвърна тя. — Какво ми се случи, след като ме качиха на борда на извънземния кораб.

И после замълча за около десет хиляди години.

Дали я смущаваше фактът, че се е озовала в самия Пентагон, изправена пред многобройна, макар и не изцяло мъжка група от висши държавни дейци и помолена да опише абсолютно невероятните, дори абсурдни събития, които я бяха сполетели? Дали продължаваше да е замаяна от странните си преживявания сред съществата или от успокоителните, които й бяха дали после? Или просто беше една от типичните за началото на двайсет и първи век американци, която през трийсетте години от живота си по никакъв начин не бе получила техническото умение, необходимо, за да се изразява пред публика в ясни и свързани изречения?

По малко от всичко, несъмнено, помисли си Полковника.

Присъстващите бяха много търпеливи. Имаха ли друг избор?

— Беше като огледало, навсякъде — след сякаш безкрайно мълчание каза тя. — Корабът. Целият от метал, лъскав и гигантски отвътре, като някакъв стадион, заобиколен от стени.

Все някакво начало. Седнал точно до нея, Полковника топло и окуражително й се усмихна. Лойд Бъкли също я гледаше насърчително. Както и министърът на съобщенията госпожа Крауфорд, жената с индианското лице. Карлайл-Макавой обаче, който очевидно не можеше да понася глупаци, едва успяваше да скрие презрението си.

— Бяхме, нали знаете, двайсетина, може би двайсет и пет — след поредната ужасена пауза продължи Маргарет Гейбриълсън. — Разделиха ни, хм, на две групи в различни стаи. Аз бях с момиченце, старец, няколко жени горе-долу на моята възраст и трима мъже. Когато ни хванаха, един от мъжете беше ранен, хм, струва ми се, кракът му беше счупен, и другите двама се опитваха, нали разбирате, да го настанят удобно. Стаята беше гигантска, нещо като кинозала, навсякъде във въздуха се носеха огромни странни цветя и ние се свихме в единия ъгъл. Бяхме много уплашени, повечето. Мислехме си, че, хм, ще ни разпорят, нали разбирате, за да видят какво има вътре в нас. Хм, нали разбирате, както правят с лабораторните животни. Някой го каза и после просто не можехме да мислим за друго.

Тя избърса сълзите си.

Последва ново безкрайно мълчание.

— Извънземните — тихо й напомни Бъкли. — Разкажете ни за тях.

Били големи, обясни жената. Огромни. Ужасяващи. Но се появявали само от време на време, може би на всеки час-два, никога повече от едно, просто проверявали, наблюдавали ги за кратко и после си отивали. Когато някое от чудовищата влизало в помещението, все едно виждала оживели най-страшните си кошмари. Всеки път, щом ги погледнела, стомахът й се обръщал. Искало й се да се свие на кълбо и да заплаче. Изглеждаше така, сякаш й се искаше да се свие на кълбо и да заплаче точно сега, пред вицепрезидента, председателя на Съвета на началник-щабовете и всички членове на кабинета.

— Споменахте — напомни й Бъкли, — че една от жените във вашата група осъществила някакъв контакт с тях, нали така?

— Да. Да. Имаше една жена, която беше, хм, малко странна, трябва да кажа… беше от Лос Анджелис, четирийсетина годишна, струва ми се, с лъскава черна коса и фантастични бижута, обеци като големи обръчи, три-четири наниза мъниста и, хм, цял куп пръстени. И носеше онази дълга, широка, ярка пола като на баба ми през шейсетте. И сандали. Синди, така се казваше.

Полковника ахна.

„Косата беше точно като нейната, черна и с бретон — бе казал Анс. — А и както винаги, носеше големи обеци.“ Тогава не беше повярвал. Полицията щяла да отцепи района, възрази той. Нямало да пусне зяпачи край извънземния кораб. Но не: синът му се оказваше прав. Наистина бе видял Синди сред тълпата при търговския център, а по-късно пришълците я бяха пленили и я бяха отвели на онзи кораб. Дали Майк знаеше? Всъщност къде беше Майк?

Маргарет Гейбриълсън отново говореше.

Онази жена Синди, продължи тя, била единствената от групата, която не се страхувала от извънземните. Когато в помещението влязъл един от пришълците, тя отишла право при него, усмихнала му се като на стар приятел и му казала, че той и всичките му другари са добре дошли на Земята и че много се радвала на пристигането им.

— Извънземният отвърна ли й по някакъв начин? — попита Бъкли.

Не, доколкото Маргарет Гейбриълсън успяла да забележи. Докато Синди му говорела, пришълецът просто си стоял там и гледал надолу към нея така, както човек гледа към куче или котка, без да реагира или проявява признаци, че я разбира. Но след като напуснал стаята, Синди казала на всички, че извънземният й говорил мислено, с телепатия.

— И какво й казал? — попита Бъкли.

Мълчание. Колебание.

— Трябва да й теглиш думите с ченгел — подхвърли през зъби Карлайл-Макавой.

Но после всичко се изля на един дъх.

— … Извънземните искали да знаем, че по никакъв начин нямало да навредят на света, че били тук, хм, на дипломатическа мисия, че участвали в някакви огромни Обединени нации от планети и че били дошли да ни поканят да се присъединим към тях. И че щели да останат само няколко седмици и после повечето от тях щели да се върнат на родния си свят, макар че някои щели да останат тук като посланици, нали разбирате, за да ни научат на нов, по-добър начин на живот.

— Леле — измърмори Джошуа Ленърдс. — Страшна работа. Мисионерите винаги искат да учат другите на някакъв нов и по-добър начин на живот. И нали знаете какво става после?

— Освен това казали — продължи Маргарет Гейбриълсън, — че щели да отведат няколко души от Земята на родния си свят, за да им го покажат. Само доброволци. И, хм, онази жена Синди поиска да замине. Когато няколко часа по-късно ни освободиха от кораба, тя беше единствената, която остана.

— И как изглеждаше? — попита Бъкли.

— Беше, хм, като в екстаз.

Полковника потръпна. Това бе в стила на Синди, да. О, Майк! Как само я обичаше. Но тя без колебание го беше изоставила заради чудовища от някаква далечна звезда. Клетият Майк. Клетият, клетият Майк.

— И казвате, че сте чули всичко това само от онази жена Синди, така ли? — попита Бъкли. — Никой от другите ли не установи някакъв, хм, телепатичен контакт с извънземните?

— Никой. Само Синди или поне така твърдеше тя. Всички онези неща за посланиците, които идвали с мир. Но може да не е било вярно. Тя наистина беше побъркана, онази жена. Говореше едни такива неща… „Пристигането на извънземните беше предречено в оная книга, дето я прочетох преди много години, и всичко точно следва пророчеството.“ Така ни каза, а вие знаете, че е невъзможно. Тъй че всичко е било само в нейната глава. Беше побъркана, онази жена. Побъркана.

Да, помисли си Полковника. Побъркана. В този момент най-после стигнала до точката на пречупване, Маргарет Гейбриълсън избухна в истерични сълзи и се свлече на пода. Полковника светкавично скочи на крака, ловко я подхвана и я притисна към гърдите си, като успокоително й шепнеше. Изпитваше искрени бащински чувства. Всичко това ужасно му напомняше за времето, когато преди седем-осем години бяха установили диагнозата на Айрийн и той трябваше да каже на Розали, че майка й има нелечим рак, а после трябваше да я прегръща часове наред, докато момичето изплаче сълзите си.

— Беше ужасно, ужасно, ужасно — с приглушен глас повтаряше Маргарет Гейбриълсън, все още притиснала глава към ребрата на Полковника. — Онези отвратителни извънземни чудовища обикаляха наоколо… и ние не знаехме какво ще правят с нас… оная смахната жена и всичките й глупости… побъркана, беше побъркана…

— Е — каза Лойд Бъкли, — толкова за първото съобщение за контакт с извънземните. — Изглеждаше смутен, навярно малко раздразнен от объркания и безполезен разказ на Маргарет Гейбриълсън. Несъмнено бе очаквал нещо повече. Полковника, от друга страна, чувстваше, че е чул повече, отколкото е искал.

Но имаше още.

Точно в този момент се разнесе някакъв сигнал. В залата се втурна секретар, притисна импланта на китката си към инфовъзела на стената и произнесе едносрична команда. На монтирания до възела екран просветна нещо и от отвора под него се появи жълта разпечатка. Секретарят я подаде на Бъкли, който я прегледа, изкашля се и с кисело изражение подръпна долната си устна.

— Полковник Кармайкъл, Ансън — накрая каза той, — случайно да имаш брат на име Майрън?

— Всички го наричат Майк — отвърна Полковника. — Но да, да, това е по-малкият ми брат.

— Току-що се получи съобщение от Калифорния, което трябва да ти предам. Боя се, че новината е лоша, Ансън.

Като цяло, съвещанието не беше постигнало нищо, мислеше си Полковника, потънал в скръб и с натежало сърце заради геройската, но шокираща и абсурдна смърт на брат си, докато шестнайсет часа по-късно пътуваше към дома си на борда на същия комфортен самолет, който предишния ден го бе докарал във Вашингтон. Не можеше да понесе мисълта за последните мигове на Майк в някакво раздрънкано самолетче, за отчаяната му и в крайна сметка неуспешна борба с мощните въздушни течения над яростно бушуващия пожар в окръг Вентура. Но когато отново насочи вниманието си към кризата около съществата и съвещанието, свикано, за да я обсъди, се почувства още по-зле.

Абсолютна загуба на време. И поразително разкритие за празнотата и безплодността на претенциите на човечеството за величие.

След пристигането на новината за Майк Бъкли му предложи да се върне в хотела, но не, не, каква полза от това? Нуждаеха се от него. И той остана. И до края на безсмислените дискусии го изпълваше все по-силно отчаяние. Всички тези важни членове на кабинета и натруфени генерали и адмирали, всички, цялата тълпа от надути величия, събрали се на тържествен конклав, които безкрайно предъвкваха едно и също, и с каква цел? Съвещанието завърши без да получат каквато и да е съществена информация, без да стигнат до заключения и без да вземат решения.

Сигурната синя стена на небето беше пробита без предупреждение. Загадъчни извънземни същества се бяха приземили едновременно по цялата Земя. От нищото се бяха появили странни пришълци, бяха се поогледали наоколо и след два и половина дни вече се държаха като победители. И при всичко това никой от нашите най-добри и най-умни представители нямаше ни най-малка идея как да реагираме.

Не че самият Полковник бе помогнал с нещо. Това му се струваше най-ужасно: че е също толкова объркан, колкото и останалите, че не е в състояние да предложи нищо полезно.

Но какво изобщо можеше да се каже?

„Трябва да се бием, докато и последният от тези ужасни нашественици бъде изгонен от свещената пръст на Земята.“

Да. Да. Разбира се. Нямаше нужда дори да се споменава. Ще се бием по плажовете, ще се бием в полето и по улиците и така нататък, и така нататък. Никакво отстъпление, никакъв провал: битка с растяща увереност, продължаваща до самия край. „Никога няма да се предадем.“

Но дали това наистина беше нашествие?

И ако бе така, как трябваше да реагираме и какво щеше да се случи, ако опитаме?

На няколко стола от него Ленърдс и Карлайл-Макавой водеха помежду си същата дискусия, каквато Полковника водеше със самия себе си. И както изглеждаше, стигаха до същите мрачни заключения.

— О, полковник, толкова ми е мъчно за вас — каза Маргарет Гейбриълсън, материализирала се като привидение на пътеката между седалките пред него. Всички се връщаха заедно в Калифорния, безценните консултанти, той, тя, топчестият, раздърпан Ленърдс и дългокракият британец. — Имате ли нещо против да седна при вас?

С разсеян безразличен жест Полковника я покани на свободната седалка.

Тя се настани до него и се завъртя, за да му отправи топла, състрадателна усмивка.

— Двамата с брат си сте били много близки, нали, полковник? — попита Маргарет и внезапно го измъкна от едно безнадеждно блато, за да го хвърли в друго. — Зная колко ужасно сте разстроен. Мъката е изписана на лицето ви.

Той я беше утешил на съвещанието във Вашингтон и сега жената искаше да му върне услугата. „Намеренията й са добри — помисли си Полковника. — Дръж се любезно.“

— Аз бях най-голям от трима братя. Сега останах сам. Струва ми се, че това е най-страшното — че аз все още съм тук, а тях ги няма.

— Сигурно е ужасно да надживееш по-малките си братя. И те ли бяха военни?

— Най-малкият служеше в авиацията. Пилот-изпитател. Преди десетина години пилотира експериментален самолет. А другият, Майк, онзи, който току-що почина, той реши да постъпи във флота, защото никой от нашия род никога не е бил моряк, а Майк винаги правеше онова, което никой от рода ни не би и помислил да направи. Като например седмици наред съвсем сам да се скита из пустошта. Или да си купи собствен самолет и да лети над страната, без всъщност да отива никъде, а просто да се наслаждава на полета и самотата. И да се ожени за онази странна Синди и да се премести при нея в Лос Анджелис.

— Синди ли?

— Онази, която е била пленена заедно с вас и която доброволно е останала при извънземните. Тя беше съпруга на Майк. И моя снаха.

Маргарет притисна длан към устата си.

— Божичко, а аз наговорих такива ужасни неща за нея! Простете ми! Моля ви, простете ми!

Полковника се усмихна. Той забеляза, че е забравила всички онези дразнещи детски словесни тикове, хъмкането и „нали разбирате“, с които изпълваше всяко изречение по време на съвещанието. Сякаш в нервността си пред ужасните важни клечки се бе върнала към детската си реч, но сега отново можеше да разговаря като нормален възрастен човек. Навярно не беше толкова глуповата, колкото изглеждаше по-рано.

— Самият аз никога не съм можел да я понасям — отвърна Полковника. — Просто не е моят тип. Води прекалено бохемски начин на живот, нали разбирате какво искам да кажа? Прекалено е буйна. Аз съм типичен здравомислещ човек, консервативен, старомоден и досаден. — Което не бе съвсем вярно, надяваше се той, но все пак в общи линии отговаряше на истината. — В армията ни учат да сме такива. А и освен това съм сигурен, че просто ми е в природата.

— Но не и на Майк, така ли?

— Той беше малко по-различен. Ние сме военно семейство и предполагам, че сме възпитани като войници, каквото и да означава това. Но в Майк имаше нещо друго и винаги сме го знаели. — Полковника затвори очи за миг и остави спомените за странността на брат му да го изпълнят — невероятната му разхвърляност, внезапните му пориви, особените му догматични разбирания, готовността му да направи живота си подвластен на най-невероятни приумици. Загадъчното му усещане за вътрешна пустота и ледено недоволство. И особено маниакалната му любов към онази Синди с мънистата и сандалите. — Изобщо не приличаше на мен и другия ни брат. Аз бях син на баща си във всяко отношение, малкото войниче, което ще порасне и ще стане истински войник. И Лий, изтърсакът — той беше добро послушно хлапе като мен, правеше каквото му казваха, никога не питаше защо. Но Майк… Майк…

— Майк е вървял по свой собствен път, нали?

— Винаги. Никога не съм го разбирал, нито за миг — отвърна Полковника. — Обичах го, естествено. Но никога не съм го разбирал. Ще ви разкажа една история. Аз бях шест години по-голям от него, което при децата се равнява на цяло поколение. Веднъж, когато бях на дванайсет, а Майк на шест, доста грубо му подхвърлих, че неговата половина от общата ни стая е разхвърляна. И тогава той реши, че трябва да ме убие.

— Да ви убие ли?

— С юмруци. Сбихме се жестоко. Аз бях два пъти по-голям от него и два пъти по-висок, но Майк винаги е бил яко, мускулесто хлапе, много силен, а аз бях слаб и той ми се нахвърли като гюле, без никакво предупреждение, повали ме на пода, седна върху гърдите ми и започна да ме бъхти, още преди да осъзная какво става. Здравата ме натупа. След около минута успях да го отхвърля от себе си, съборих го и го набих — страшно се бях ядосал, — но той се изправи, като продължаваше да размахва ръце, да рита, хапе и какво ли още не. Държах го на една ръка разстояние и му казах, че ако не се успокои, ще го хвърля в кочината. Тогава още живеехме в Бейкърсфийлд и имахме прасета. Той не се успокои и аз го хвърлих. После се върнах вкъщи, след известно време се появи и Майк. Окото ми беше насинено и устната ми бе разцепена, а той беше целият в кал и помия. Майка ни не ни зададе нито един въпрос.

— Ами баща ви?

— Нямаше го. Това беше през петдесет и пета, много страшно време, и армията току-що го бе прехвърлила в страна, която тогава се наричаше Западна Германия. Имахме военни бази там. Няколко месеца по-късно майка ми, брат ми Майк и аз — Лий още не беше роден — отидохме при него. Живяхме в Германия няколко години. — Полковника се подсмихна. — Майк беше единственият от нас, който научи немски. Първо всички мръсни думи, естествено. Когато се развихреше, хората по улиците го зяпаха. О, беше ужасно див. Но не, струва ми се, чак толкова различен от нас по природа. По време на виетнамската война, когато хлапетиите си пускаха дълги коси, пушеха марихуана и носеха смешно боядисани дрехи, човек би си помислил, че Майк ще стане хипи, но вместо това той стана пилот от морската авиация и участва в бойните действия. Мразеше войната, но изпълни своя дълг на мъж, войник и Кармайкъл.

— И вие ли сте воювали? — попита Маргарет.

— Да. Естествено. И също мразех войната. Но бях там.

Тя го гледаше с разширени очи, сякаш току-що бе признал, че се е бил при Гетисбърг[3].

— Наистина ли сте убивали хора?

Полковника се усмихна и поклати глава.

— Работех в група за стратегическо планиране зад огневите линии. Но не толкова далеч, че да не се запозная с тракането на картечниците. — Той затвори очи за миг. — По дяволите, това беше грозна война! Войните изобщо не са красиво нещо, но тази беше особено грозна. И все пак войникът изпълнява заповедите, не се оплаква и не задава въпроси, защото за да съществува цивилизован живот, се налага някой да върши нецивилизованите неща, които трябва да се свършат. Поне обикновено.

Полковника помълча известно време, после продължи:

— Предполагам, че във Виетнам съм свършил моя дял от нецивилизовани неща. Няколко години след войната си взех отпуска и се върнах на изток, защитих докторат в „Джонс Хопкинс“ и накрая станах професор в „Уест Пойнт“. В течение на десет години съм виждал Майк може би най-много три пъти. Не говореше за онова време. Виждах, че нещо липсва в живота му… че му липсва живот. После, когато жена ми се разболя, се върнах в Калифорния, в Санта Барбара — в родния й дом — и ето, че Майк живееше в Лос Анджелис, женен за онази странна Синди, която приличаше на съвременна хипарка. Той искаше да я харесам. Опитах, Маргарет, опитах! Кълна се, че го направих. Но ние бяхме от два различни свята. Единственото, което ни свързваше, беше, че и двамата обичахме Майк Кармайкъл.

— Пеги — каза тя.

— Моля?

— Така се казвам. Пеги. Всъщност никой не ме нарича Маргарет.

— А-ха. Разбирам. Ясно. Пеги.

— Тя харесваше ли те?

— Синди ли? Нямам представа. Държеше се любезно с мен. Аз бях старото братле на съпруга й. Несъмнено съм й изглеждал също толкова странен, колкото ми изглеждаше и тя. Почти не се виждахме. Сигурно така е най-добре. В общи линии и двамата се преструвахме, че другият не съществува.

— И все пак вчера, точно преди края на съвещанието, ти попита генерала дали има начин да бъде освободена от извънземния кораб.

Полковника усети, че се изчервява и му се прииска да не му е напомняла този глупав момент.

— Това беше тъпо от моя страна, нали? Но кой знае защо си помислих, че съм длъжен да се опитам да я измъкна оттам. В края на краищата е член на семейството ми. И е в беда. Трябваше да го направя, нали?

— Но тя сама поиска да остане — отбеляза Пеги.

— Да. Наистина. Освен това Майк е мъртъв и тя вече няма основание да се върне. Нещо повече, няма никакъв начин да я измъкнем от онзи кораб, даже да ни помоли. Но виждаш обвързания с традицията начин на мислене, нали, Пеги? Безусловният рефлекс на добродетелния мъж. Снаха ми е в опасност или поне така ми се струва и ето че питам: „Смятате ли, че има някакъв начин…“

Внезапно Полковника замълча. Светлините на борда на самолета бяха угаснали.

Не само лампите на тавана, но и лампичките за четене, както и помощните светлини на пода покрай пътеката и всички останали, доколкото можеше да види той, които по някакъв начин зависеха от движението на електромагнитните вълни във видимия спектър. Седяха в абсолютен мрак в херметично затворена метална тръба, която се носеше с неколкостотин километра в час на десет километра над земната повърхност.

— Повреда в електрическата система ли има? — съвсем тихо попита Пеги.

— Ако е така, тя е изключително странна — отвърна Полковника.

— Имаме малък проблем, приятели — разнесе се глас от мрака в пилотската кабина.

Беше вторият пилот и въпреки усилията му да говори бодро, можеше да се усети, че е потресен. Докато го слушаше, Полковника също се почувства така. Всички електрически системи на самолета, съобщи пилотът, изключили едновременно. Всички уреди угаснали, всички, включително навигационните устройства и онези, които подавали гориво в двигателите. Големият реактивен самолет останал без никакво захранване и всъщност се превърнал в огромен делтаплан — в момента се носел във въздуха, като използвал инерцията си и нищо повече.

Намирали се някъде над южна Невада, каза вторият пилот. Изглежда там долу също имало някакъв проблем с електричеството, защото всички светлини в Лас Вегас, които допреди малко се виждали отляво, угаснали. Светът извън самолета бил също толкова мрачен, колкото и в него. Но нямало начин да разберат какво се е случило там, защото радиото не работело, разбира се, както и всички други уреди, свързващи ги със земята. Включително контрола на трафика.

„И следователно ние сме мъртви“, помисли си Полковника, малко изненадан от собственото си спокойствие, защото още колко време можеше да се носи толкова голям самолет без енергия в горните пластове на атмосферата преди да започне да пада? И дори пилотът да се опиташе да го приземи, как щеше да го управлява, след като не действаше нито една система, а и накъде щеше да го насочи в абсолютния мрак навън?

Но после лампите отново се включиха. Вторият пилот стоеше на вратата на кабината, блед, разтреперан и с блестящи следи от сълзи по лицето. По вътрешната уредба прозвуча гласът на пилота — добър, стар, солиден и дълбок пилотски глас с едва доловим трепет.

— Е, приятели, нямам и най-смътна представа какво се случи, но ще извърша аварийно кацане във военноморския оръжеен център преди пак да се повтори. Затегнете коланите и се дръжте здраво.

Самолетът благополучно се приземи шест и половина минути преди светлините отново да угаснат.

Този път завинаги.

2.

След девет години

Това несъмнено беше най-голямата катастрофа в човешката история, защото само за миг всички технически способности на света бяха върнати три и половина века назад. Съществата кой знае как бяха натиснали гигантски ключ и изключиха всичко, всичко, на някакво фундаментално равнище.

През 1845 г. това щеше да е сериозен проблем, но навярно не чак толкова голям, още по-малко през 1635-а или 1425-а, а през 1215-а със сигурност не би имало никакво значение. Но през първото десетилетие на двайсет и първи век това бе ужасяваща трагедия. Когато електричеството угасна, спря цялата съвременна цивилизация и нямаше резервни системи — свещи и вятърни мелници (дали всъщност можеха да се смятат за резервни системи?), — които отново да задвижат нещата. Беше нещо повече от обикновен енергиен срив — това бе невероятна промяна на принципите. Не ставаше дума само за спрелите огромни електростанции. Не работеше абсолютно нищо електрическо, чак до простото джобно фенерче. Никой никога не беше разработвал план за действие в случай, че електричеството в целия свят угасне — при това очевидно завинаги.

Никой не можеше да открие как са го направили съществата и това само по себе си изглеждаше почти също толкова страшно. Дали бяха променили поведението на електроните? Или бяха видоизменили решетъчната структура на земната материя и проводимостта вече не съществуваше? А може би бяха постигнали някаква промяна на самата диелектрическа константа?

Така или иначе, това беше факт. Електромагнитните вълни вече не се поддаваха на използване и електричеството като концепция бе изчезнало по цялата Земя. Хоп — и цялата електрическа революция я нямаше само за миг, нямаше я цялата огромна техническа пирамида, изградена върху малкия генератор, създаден от стария Ото фон Герике от Магдебург през 1650 г., върху лайденската стъкленица, измислена от Петер ван Мушенбрьок, за да съхранява енергията от генератора на Герике, върху сребърно-цинковите батерии на Алесандро Волта, волтовите дъги на Хъмфри Дейви, динамото на Майкъл Фарадей, изобретенията на Томас Алва Едисон и всички останали.

Сбогом — задълго ли, никой не знаеше — на телефоните и компютрите, радиото и телевизията, на будилниците и алармените устройства, на звънците, автоматичните гаражни врати и радарите, на осцилоскопите и електронните микроскопи, на сърдечните пейсмейкъри, на електрическите четки за зъби, на всевъзможните високоговорители, на вакуумните тръби и микропроцесорите. Велосипедите, лодките с гребла и графитните моливи си оставаха. Също пистолетите и пушките. Но всичко, което изискваше електрическа енергия, за да функционира, вече не действаше. Настъпи онова, което стана известно като Великата тишина.

Електроните просто не течаха, това беше проблемът. Електрическите функции на биологичните организми не бяха засегнати, но с всичко останало бе свършено.

Всички електрически вериги, по които преди можеше да преминава ток, сега бяха станали непроводими като блатна тиня. Волтовете, амперите, вълните, честотите, съотношенията сигнал-шум, както и самите сигнали и шумът, и така нататък до безкрайност, се превърнаха в безсмислени понятия.

Подвижните мостове и шлюзовете замръзнаха в онова положение, в което ги свари спирането на тока. Самолетите, имали нещастието по това време да се озоват във въздуха, внезапно лишени от всякакви навигационни устройства и от най-тривиалните си вътрешни механизми, катастрофираха. Също и няколко милиона автомобили, пътували в момента, в който магистралите потънаха в мрак, компютрите на трафик контрола изключиха и собствените им системи за насочване угаснаха. Останалите коли вече не можеха да потеглят, освен древните модели, които палеха с манивела, а те не бяха много. Различните компютърни мрежи бяха унищожени, разбира се. Всички бизнес архиви, които не бяха разпечатани, станаха недостъпни. Както и световните валутни резерви, скрити на сигурно място зад електронни врати, които сега наистина се оказаха непристъпни. Но валутните резерви, представлявани от такива инертни неща като златни кюлчета, както и от такива живи, макар и абстрактни неща като дигитални данни, циркулиращи от сървър на сървър между централните световни банки, изведнъж изгубиха всякакво значение.

Наред с повечето неща. Светът, какъвто го познавахме, вече го нямаше.

Очевидната причина, довела до катастрофата, бе, че в момент на глупаво раздразнение някой някъде е хвърлил няколко бомби по извънземен кораб. Никой не знаеше кои го е извършил — французите, иракчаните или руснаците? — и никой не поемаше отговорността. В настъпилия хаос нямаше сигурен начин да се разбере, въпреки че се носеха безброй слухове, естествено. Може да ставаше дума за атомни бомби, може и да бяха само архаични пиратки. Това също оставаше неизвестно, защото малко след атаката всички военни засичащи системи, способни да регистрират внезапно отделяне на радиация, станаха също толкова неизползваеми, колкото и останалата техника на Земята.

По какъвто и начин да бяха нападнати, съществата естествено не пострадаха. Както бързо щяха да открият всички, извънземните космически кораби бяха обгърнати в силови полета, непозволяващи на никого да се доближи до тях без разрешение или да ги атакува от разстояние.

Атаката обаче успя да раздразни съществата. По същия начин, по който може да раздразни бръмченето на комар — и те реагираха с нещо, равносилно на извънземно плясване в най-общата посока на комара. Или, както се изрази антропологът Джошуа Ленърдс в Пентагона, опитът за унищожаване на извънземен кораб представляваше първоначално изявление от своего рода диалог, на което пришълците отвърнаха с много по-висок тон.

Първото угасване на електричеството, което продължи две минути, може просто да беше настройка на апаратурата. Второто, което последва няколко часа по-късно, бе окончателно. Великата тишина. Краят на стария свят и началото на кошмарно време на убийствена анархия, ужас и пълно отчаяние.

След няколко адски седмици на студено и тъмно електричеството започна да се завръща. Спорадично. Избирателно. Объркващо. Някои неща като автомобилните двигатели, камерите за дълбоко замразяване и водопречиствателните станции отново се съживиха. Други, като телевизорите, касетофоните и радарите продължаваха да не функционират, макар че електрическите лампи и бензиностанциите работеха.

В резултат човечеството се върна от средновековното си съществуване към нещо като 1937-а, но със странни и случайни наглед изключения. Кой би могъл да го обясни? Нямаше никаква логика. Защо телефоните, но не и модемите? Защо компактдисковите уредби, но не и джобните калкулатори? А когато най-после заработиха, модемите невинаги действаха по същия начин като преди.

Но по това време тълкуванията вече нямаха значение. И без това всичко беше ясно: светът бе покорен, покорен изцяло, просто ей така, от неизвестен враг и поради неизвестни причини, без никакви обяснения, всъщност без да е изречена нито дума. Нашествениците не си бяха направили труда да обявят война, нито бяха водени битки, нямаше мирни преговори, не бяха подписани клаузи на капитулацията. И все пак резултатът беше постигнат само за една нощ, при това категорично. Съпротивата щеше да се наказва. Сериозната съпротива щеше да се наказва сериозно.

Пък и кой щеше да се съпротивлява? Правителството ли? Въоръжените сили? Как? С какво? За една нощ всички правителства и въоръжени сили бяха извадени от строя. Опитите за запазване на стабилността, за продължаване със съществуващите форми и процедури бяха пометени от вихъра на хаоса. Държавните структури започнаха да се рушат и разпадат като постройки, оставени без поддръжка векове наред, но тази разруха протече само за няколко дни. Изчезнаха цели държавни сектори. Други запазиха призрачно присъствие и се преструваха, че все още функционират, но никой не им обръщаше внимание. Общественият договор, върху който се крепяха, беше анулиран.

Много хора приеха случилото се със света, опитваха се да го разберат доколкото могат, с други думи почти никак, и продължаваха да си вършат работата, отново със същия резултат. Други — мнозинството — просто обезумяха.

Полицията и съдилищата не успяваха да се справят с новата анархия. Всъщност цялата съдебна и законоохранителна система бързо се разпадна, сякаш потопена в киселина. Сега всички можеха да се убедят, че до този момент тя е съществувала само по общо съгласие. Мандатът на закона беше оттеглен. Самата власт бе обезглавена с един удар. Армиите и полицейските сили започнаха да се топят. Не бяха дадени официални заповеди за разпускане, тъкмо обратното, но когато служителите им масово заизлизаха в необявен отпуск един по един, по двама или по трима като изпаряващи се водни молекули, предпочитайки да пазят себе си и семействата си, вместо общото благо, тези организации просто престанаха да съществуват.

И така, законът беше мъртъв. Сега управляваше единствено личната съвест. Някогашните квартали се превърнаха в царства и границите им се охраняваха от стражи, които не се двоумяха дали да натиснат спусъка. Кражби, грабежи, обири, всевъзможни тежки престъпления — всички тези неща, които постоянно дебнеха току под повърхността на обществото в края на двайсети и началото на двайсет и първи век, сега придобиха епидемични размери.

През първите три седмици след нашествието — Завоюването — само в Съединените щати стотици хиляди хора умряха от ръцете на собствените си съграждани. Всеки воюваше срещу всеки, настъпиха дни на безумие и кръв. Положението в Западна Европа не изглеждаше чак толкова тежко, но в Русия и в много страни от Третия свят нещата бяха още по-ужасяващи.

Този период стана известен като Безредиците. Когато след първите няколко ужасни седмици електричеството започна да се завръща, хората се поуспокоиха. Но никога не се стигна до нормите отпреди Завоюването.

И през последвалите месеци съществата от време на време отново изключваха тока, понякога за един-два часа, друг път за три-четири дни. Просто за да напомнят на хората, че могат да го правят. Просто за да ги предупредят да не се отпускат прекалено, защото всеки момент може да ги сполети поредната доза хаос. Просто за да им покажат кой е господарят отсега нататък и вовеки веков.

Въпреки това хората се опитваха да възпроизведат някакво подобие на предишния си живот. Но разпаднали се толкова цялостно още при първия удар, старите структури се възстановяваха влудяващо трудно.

Изключването на компютрите доведе до крах на световната банкова система. Затворили „временно“ след приземяването на извънземните, стоковите борси не бяха отворени и цялото абстрактно богатство, представлявано от притежанието на акции и ценни книжа, изчезна в някаква неразгадаема забрава. Това подейства опустошително. За една нощ всички се превърнаха в бедняци и само най-умните, най-коравите и най-подлите знаеха какво да правят. Националните валути не се приемаха никъде и масово се заместваха с импровизирани регионални пари, корпоративни акции, скъпоценни метали или бартер. Цялата икономика се основаваше върху подобни импровизации. Кредитните карти останаха в миналото. Личните чекове имаха същата стойност като през неолита.

Продължиха да съществуват изненадващо много организирани предприятия, но начинът им на действие трябваше радикално да се промени. Компютърните комуникации се възстановиха, но и те бяха бледо и странно видоизменено подобие на някогашните, тъй като изобилстваха с прекъсвания и непредвидими случайности. Продължи да функционира някаква форма на пощенска система, но само някаква. Появиха се лични сили за сигурност, които запълниха празнотата, останала след изчезването на обществените.

Почти незабавно възникнаха и подземни съпротивителни движения, но благоразумно се криеха надълбоко и през първите две години не оказваха действителна съпротива. Имаше други групи, които просто искаха да разговарят със съществата. Но извънземните изглежда не проявяваха интерес, макар че — както скоро се оказа — разполагаха с начини за общуване с отделни, избрани от тях хора.

На Земята се наложи нова, напомняща на сън действителност. За почти всички животът беше такъв, какъвто е на сутринта след страшна местна катастрофа, земетресение, наводнение, ужасен пожар или ураган. Само за миг се промени всичко. Човек се оглеждаше наоколо и търсеше познати неща — мост, сгради, верандата на собствения си дом, — за да види дали все още са там. И обикновено ги откриваше, въпреки че през нощта ги бе напуснала някаква част от солидността им. Сега всичко беше условно. Всичко бе временно. По целия свят.

Малко по малко хората започнаха да свикват с новия си живот, сякаш нещата винаги са били такива, макар в сърцата си да знаеха, че не е така. Сега единствените реално действени създания бяха съществата. Цивилизацията, в смисъла, който се придаваше на този термин в началото на двайсет и първи век, току-що се беше разпаднала. Рано или късно със сигурност щеше да се развие някаква нова форма. Но кога? И каква?

Анс бе първият от рода Кармайкъл, който пристигна в ранчото на Полковника за едноседмичното коледно семейно събиране, третото поред след Завоюването.

Това беше приказно време от годината, калифорнийската Коледа. Хълмовете по цялото крайбрежие бяха зелени след неотдавнашните дъждове. Въздухът бе мек и чист, онази чудна топлина на южнокалифорнийския декември проникваше навсякъде, въпреки обичайните нелепи снежни преспи по най-високия хребет на планината. Птиците пееха в късния следобед, когато Анс наближи бащиния си дом. Във всички градини грееха пъстри празнични цветове, лилави и червени тропични храсти, червено алое, опръскани с весело алени петна млечки, по-високи от човешки ръст. Докато се отклоняваше от магистралата навътре към континента и търсеше пътя, който водеше нагоре към ранчото, Анс видя плътна автомобилна колона откъм брега. Денят явно бе подходящ за малко весело предколедно каране на сърф.

Весела Коледа, да, весела, весела, весела, весела! Бог да ни благослови всички!

Докато шофираше по тесния планински път, през прозореца нахлу по-студен въздух. Когато наближи, той натисна три пъти клаксона. Пеги, жената, която напоследък работеше като секретарка на баща му, излезе да му отвори портала на ранчото.

Тя му се усмихна и весело го поздрави. Винаги беше весела, тази Пеги. Дребна, фина брюнетка, почти като украшение. На Анс му хрумна безумната мисъл, че старецът трябва да спи с нея. В тези мрачни дни можеше да се случи какво ли не.

— О, Полковника много ще ви се зарадва! — извика тя и отправи вечно готовата си усмивка към жена му Каръл и трите уморени хлапета на задната седалка. — Цял ден се разхожда нервно назад-напред по верандата и чака да пристигне някой.

— Значи сестра ми Розали още я няма, така ли? Ами братовчедите ми?

— Няма никой. И брат ти го няма… Брат ти ще дойде, нали?

— Поне така каза — не особено убедително отвърна Анс.

— О, страхотно! Страхотно! Полковника копнее да го види след цялото това време. Как пътувахте?

— Чудесно — малко по-кисело от нормалното каза Анс. Но Пеги като че ли не забеляза.

Пътуването дотук вече отнемаше цял ден. Ако искаха да стигнат в Санта Барбара преди мръкване, трябваше да тръгнат още преди да се съмне от дома си в Коста Меса, далеч на юг покрай брега в окръг Ориндж. Някога им трябваха не повече от три часа. Но пътищата не бяха като едно време. Почти нищо не беше.

Преди Анс шофираше по магистралата за Сан Диего на север до магистрала 101 и завиваше надясно към ранчото. Но пътят от Лонг Бийч до Карсън бе ужасен, защото след Безредиците никой не си направи труда да възстанови настилката. А не искаше да пътува по магистралата „Голдън Стейт“, другата главна артерия на север, защото минаваше право през бандитска територия и навсякъде имаше прегради. Така че им оставаше само да пълзят по пътищата от град на град, като избягват по-опасните, и щом могат, да се придвижват по някой оцелял участък от магистрала. Лъкатушеха през места като Голдън Гроув, Артизия и Комптън и се озоваха обратно на магистрала 405 в Кълвър Сити, една от най-безопасните части на централен Лос Анджелис.

Оттам имаше сравнително приличен път на север до долината Сан Фернандо и само с едно, две заобикаляния излязоха на магистрала 118 някъде край Гранада Хилс, която ги изведе на брега през Сатикой и Вентура. Анс не обичаше да шофира по 118, защото прекалено се приближаваше до изпепеления район, където в деня на големите пожари бе загинал чичо му Майк. Но това беше най-добрият път, след като съществата бяха прекъснали магистрала 101 между Агура и Таузънд Оукс. Просто я бяха прекъснали, и северното, и южното платно, с голяма бетонна стена, пресичаща напречно осемте ленти от двете страни на необходимата им зона.

Изглежда, че там строяха нещо за себе си. Използваха човешки труд. Робски труд. Анс бе чувал, че главатарят на бандата — който беше човек, но когото бяха удостоили с Докосването и Тласъка — идваше в дома ти с десетина въоръжени мъже и казваше: „Ела и работи“. И ти отиваш с него и работиш. Иначе те застрелват. Ако не ти харесва работата и имаш бързи крака, щом ти се отвори шанс, можеш да избягаш и да минеш в нелегалност. Изглежда това бяха единствените възможности. Но ако получиш Докосването, ако получиш Тласъка, не ти оставаше никакъв избор.

Докосването. Тласъкът.

О, храбър нов свят! И весела Коледа на всички.

Това бе тежко пътуване за Анс, стиснал здраво волана, вперил поглед в осеяния с боклуци път, час след час. Не трябваше да прегази нещо, което можеше да спука гумите — нямаше начин да намери нови и не можеше да лепи до безкрайност старите. Не трябваше да повреди автомобила където и да е и когато и да е поради същата причина. Колата на Анс беше хонда „Акюра“ от две хиляди и трета и се намираше в доста прилично състояние, но започваше да се позадъхва. Точно когато започна Нашествието, мислеше да я смени с нещо по-голямо. Но това бе преди всичко да се промени.

Нямаше нови автомобили и това си е. Някъде в Охайо имаше голяма фабрика на „Хонда“, оцеляла през безумния период на хаос след Завоюването, която би трябвало да продължава да произвежда резервни части, само че нямаше никакви доставки на запад, очевидно защото нямаха вяра на парите по западното крайбрежие, започнали да циркулират на мястото на федералната валута. Фабриките на „Хонда“ в Калифорния, онези, които не бяха разрушени по време на Безредиците, се управляваха хаотично от хората, ръководили ги в деня на пристигане на съществата и заграбили ги няколко дни след прекъсването на връзката с японската компания-майка. Но тези хора изглежда не бяха особено компетентни и не можеше да се разчита на качеството на продукцията им, ако разбира се, изобщо успееш да откриеш нужната ти част, което често не ставаше лесно.

Ремонтиране, а не смяна на частите, това беше повикът на деня. И ако имаше лошия късмет някак да съсипе автомобила си, човек всъщност съсипваше живота си и спокойно можеше да постъпи в някоя от работните групи на съществата, за които поне транспортът никога не представляваше проблем. Даваха ти Докосването, даваха ти Тласъка и ти отиваш където те пратят и вършиш каквото ти наредят. И толкова.

Анс спря на настлания с чакъл паркинг точно на север от голямата къща и се измъкна навън, скован и със замъглени от умора очи. Беше шофирал през целия път. Каръл се съгласяваше да кара в радиус от петнайсет километра около дома им, но се страхуваше от магистралите и изобщо от всякакви непознати райони. Постоянно спореха по този въпрос.

Полковника ги очакваше на задната веранда.

— Вижте, деца, ето го дядо — каза Анс. — Вървете да го поздравите. — Но хлапетата вече бяха изскочили навън и тичаха към него. Полковника ги спря като кутрета, първо близнаците с широко замахване на ръка, после и Джил.

— Изглежда добре — отбеляза Каръл. — Изправен, както винаги и с все същата искра в очите…

Анс поклати глава.

— Много уморен, ето как ми изглежда. И стар. Много по-стар, отколкото по Великден. Косата му най-после започва да оредява. Лицето му сивее.

— Той е… на колко… на шейсет и осем, седемдесет?

— Само на шейсет и четири — отвърна Анс. Но Каръл бе права: Полковника остаряваше бързо. Стройната му, изправена фигура винаги заблуждаваше. Действителната тежест на годините се стоварваше отгоре му още от първия ден на Безредиците. Онова време, в което над света се беше спуснал мрак, бе плъзнала паника, нормите на гражданско поведение бяха забравени, сякаш никога не са съществували, беше истински кошмар за стареца, Анс го знаеше: мигновеният срив на всякаква дисциплина и морал, отказът от всякаква цивилизованост. Светът беше изминал дълъг път от отвратителните първи дни след Завоюването, Полковника също. Но вече нищо не изглеждаше като преди и навярно никога нямаше да изглежда. Промените се изписваха по лицето на Полковника, както и на всички останали.

Анс закрачи по хрущящия чакъл и остави баща му да го прегърне. Беше два и половина сантиметра по-висок от Полковника и седемнайсет-осемнайсет килограма по-тежък, но инициативата трябваше да вземе старецът и после Анс да отвърне на прегръдката му. Полковника командваше парада, както винаги. Винаги.

— Изглеждаш поуморен, татко — каза Анс. — Всичко наред ли е?

— Всичко е наред, да. Доколкото нещо изобщо може да бъде наред. — Дори гласът му бе загубил малко от старата си звънкост. — Водих преговори със съществата и това е много уморително.

Анс повдигна едната си вежда.

— Водил си преговори ли?

— Опитвах се. Ще ти разкажа по-късно, Анс… За Бога, радвам се да те видя, момчето ми! Но и самият ти изглеждаш изтощен. Пътуването трябва да е било отвратително. — Той силно го удари с юмрук по горната част на ръката. Анс му отвърна по същия начин и това представляваше част от ритуала.

Бяха преживели тежки времена, Анс и Полковника. Разликата във възрастта им бе само двайсет и една години и когато Полковника беше на четирийсет-петдесет, а Анс на двайсет-трийсет, двамата по-скоро бяха като братя. Приличаха си достатъчно, за да не отстъпват от позициите си и се различаваха достатъчно, за да спорят ожесточено по всевъзможни сериозни въпроси.

Един от тези тежки моменти настъпи, когато Анс преждевременно напусна армията. После, преди петнайсет години, започна да злоупотребява с алкохол. Що се отнасяше до случайните му забежки с чужди жени, Полковника определено не знаеше нищо за тях, иначе по всяка вероятност щеше да го убие. Но въпреки всичко се обичаха. И го знаеха.

Двамата заедно извадиха куфарите от хондата и Полковника, който упорито взе по-тежкия, ги отведе в стаите им. Къщата беше огромна, с просторни крила и Анс и Каръл винаги получаваха най-хубавия апартамент за гости с голяма спалня за тях и една по-малка за дългокраката, златокоса, деветгодишна Джил и двамата й четиригодишни братя Майк и Чарли. Имаше и прелестна дневна с изглед към морето. В крайна сметка, Анс бе първородният син. В това семейство традицията се спазваше.

Преди да ги остави сами, Полковника потупа Анс по рамото.

— Добре дошъл у дома, момчето ми.

— Радвам се, че съм тук.

Така си и беше. Ранчото бе голямо, топло и уютно, загнездено сред високите хълмове между стръмния планински склон и прекрасния Тих океан, надалеч от тълпите, вълненията и ежедневните смъртни опасности на южна Калифорния. Старите каменни стени, настланите с плочи подове, здравите, непретенциозни мебели, смешните завеси с ресни, безбройните стаи с високи тавани — живеейки тук горе в усамотение, високо над красивите червени покриви на Санта Барбара, човек не можеше да повярва, че точно в този момент по света дебнат непобедими извънземни чудовища, които избират случайни човешки същества за свои роби и постепенно променят Земята, за да отговаря на собствените им неразгадаеми потребности.

Джил се зае да накара момчетата да се измият за вечеря. Тя обичаше да си играе на майка и това ужасно облекчаваше Каръл. Докато Анс разопаковаше багажа, тя се обърна към него и каза:

— Имаш ли нещо против първа да взема душ? След това дълго пътуване се чувствам съсипана и нервна. И мръсна.

Анс също не се чувстваше съвсем свеж, особено след като бе шофирал сам, но се съгласи. Напрежението й беше очевидно. Тя здраво стискаше устни, държеше ръцете си прибрани плътно до тялото и лявата й длан беше свита в юмрук.

Каръл нямаше четирийсет години, но напоследък й липсваше жизненост. Имаше нужда от ласки и Анс й ги осигуряваше. Раждането на близнаците й бе струвало много, две години по-късно дойдоха Завоюването, Безредиците… онези несигурни и ужасяващи седмици на живот без газ и електричество, без телевизия и телефон, с топлене на вода, импровизирано готвене на газов котлон и нощни бдения с пушка, в случай че някоя от вилнеещите из окръг Ориндж мародерски банди реши, че е време да проучи техния хубав и чист крайградски квартал… онези няколко седмици съвсем я бяха съсипали. Каръл не бе създадена за такъв живот. Дори сега все още не се беше възстановила от онзи ужасен период.

Той я наблюдаваше с периферното си зрение, докато се събличаше. Едно от малките му тайни удоволствия: след единайсет години продължаваше да се възхищава на тялото й — почти младежко, почти момичешко, — на гладките й, стройни крака, малките, високи гърди, водопада от златни коси и онзи малък, също златист триъгълник в основата на корема й. Познато тяло, което не криеше изненади, но продължаваше да го възбужда, тяло, което обичаше, но толкова често му изневеряваше. Анс не можеше да разбере какво го кара постоянно да я мами с тази или онази жена. Но така или иначе го правеше.

Дефект в семейните гени, предполагаше. Пробив в желязната Кармайкълова добродетелност. Кръвта най-после започваше да се разрежда след всички онези поколения на сурови, богобоязливи, свръхпатриотични и праведни американци.

Не че Анс смяташе баща си за светец, нито него, нито когото и да е от честните му предци от мъглявото минало. Но не можеше да си представи, че Полковника някога е мамил жена си и дори, че му се е искало да го направи. Или да си е намирал някакво правдоподобно оправдание, за да изклинчи от опасна или неприятна задача. Или да е пушил марихуана, за да се понесе из небесата в някоя ужасна сайгонска нощ. Или по какъвто и да е друг начин да се е отклонявал от правия път, както го разбираше той. Анс дори и във въображението си не можеше да види стареца, промъкващ се в спалнята на онази сладка малка Пеги, за да се позабавлява в края на дните си.

Е, онова с марихуаната можеше и да е истина, да. Като се имаше предвид, че е било през седемдесетте години на двайсети век и във Виетнам. Но нищо повече. Полковника на първо място беше човек на дисциплината. Трябваше да е бил такъв още от люлката. Докато животът на самия Анс представляваше постоянна борба между нещата, които искаше да прави и които знаеше, че трябва да прави. И макар като цяло да не се смяташе за позор за семейните традиции, той разбираше, че се е отклонявал от правия път много по-често от нормалното и че най-вероятно ще продължава да го прави. Баща му сигурно също го знаеше, но нямаше представа за истинската тежест на греховете му, о, не, ни най-малко.

Смекчаващо обстоятелство в цялото това самобичуване беше фактът, че не е единственият от семейството. От поколението на Полковника това бе Майк, замисленият, раздразнителен чичо на Анс, надлежно постъпил за кратко в армията и също толкова надлежно работил като пожарникар-доброволец, но иначе водил толкова странен и усамотен живот и накрая оженил се за онази смахната лосанджелиска бижутерка, която Полковника ужасно мразеше. Братът и сестрата на Анс също не бяха безукорни: Розали например, чиято младост беше изпълнена с безразборни връзки. Ако старецът бе научил за това, щеше да получи удар. Или брат му Рони…

О, Господи, да, брат му Рони…

— Всички сме канени в ранчото за празниците — две седмици по-рано беше казал на брат си Рони той в далечния Юг, където живееха и трите деца на Полковника. — Розали и Дъг, Пол и Хелена, ние с Каръл и децата. И ти.

Домът на Рони се намираше в най-южната точка, Ла Хоя, точно край Сан Диего. Анс бе шофирал чак дотам, за да му предаде поканата лично. Някога Ла Хоя беше отдалечена на около един час от Коста Меса по магистралата за Сан Диего, но пътуването вече не беше нито лесно, нито безопасно. Брат му водеше весел ергенски живот в красив крайокеански блок с розови стени, дебели килими, сауна, басейн с минерална вода и огромни прозорци. Апартаментът му струваше един милион долара и беше купен с парите от някаква тъмна сделка отпреди Завоюването, за която Анс не искаше да знае нищо.

Някои от къщите на улицата на Рони представляваха купища почернели останки, разрушени по време на Безредиците, но жилището на брат му изглеждаше прекрасно. Рони винаги имаше късмет.

— Аз ли? — извика Роналд Кармайкъл и разпери ръце с типичното си престорено удивление. И без това червендалестото му лице още повече се зачерви. Той беше едър светлокос мъж, който наглед започваше да затлъстява, макар че всъщност тялото му бе мускулесто и яко. — Сигурно се майтапиш. От пет години не съм разменил нито дума с него!

— Въпреки това си поканен. Той ти е баща и те кани за Коледа. Тази година специално го подчерта. Не зная защо, но ми се стори настойчив. Не можеш да откажеш.

— Естествено, че мога. Навремето ми даде ясно да разбера, че не иска да има нищо общо с мен. Вече съм се примирил с това. Живеем си съвсем спокойно един без друг и не виждам основание да променяме положението.

— Аз пък виждам. Очевидно тази година е замислил нещо специално. Каза, че си бил в списъка на гостите и те уверявам, приятел, че ще бъдеш там. Просто няма да ти позволя да хвърлиш коледната покана на собствения си баща обратно в лицето му.

Но всъщност нямаше никаква покана, нали? Не пряко от Полковника за Рон, не. Старецът бе помолил Анс да свърши черната работа вместо него и брат му веднага се възползва от този факт.

— Виж, Анс, нека лично ме покани, щом толкова силно копнее да ме види.

— Искаш прекалено много от него, Рони. Не можеш да го пречупиш чак толкова, все още не, не и след всичко, което се случи помежду ви. Но иска да дойдеш, зная го. Това е неговият начин да сключи мир. Мисля, че трябва да дойдеш. Искам да дойдеш.

— За какво съм му притрябвал, по дяволите? Ами на теб? Очевидно все още ме презира. Известно ти е, че ме смята за измамник.

— Е? Така ли е?

— Много смешно, Анс.

— Тази година няма да те дразни. Обещавам ти го.

— Обзалагам се, че ще го направи. Виж, Анс, отлично знаеш, че ако дойда, пак ще се сдърпаме. И ще провалим Коледата на всички.

— Рони…

— Не.

— Да — рязко отвърна Анс, погледна право в хитрите, пронизващи сини Кармайкълови очи на брат си и имитира суровия глас на Полковника: — Ще го уведомя, че приемаш поканата. Ще дойдеш и толкова.

— Хей, виж сега, Анс…

— Стига приказки, хлапе. Прави каквото щеш, но си довлечи задника в Санта Барбара до двайсет и трети декември следобед.

Школуваният му офицерски глас прозвуча добре. Рон сви рамене, отправи му онази своя очарователна усмивка, кимна и обеща сериозно да си помисли. Което, разбира се, беше неговият начин да откаже. Анс очакваше брат му да се появи в ранчото също толкова, колкото и съществата да си съберат багажа и да си заминат за вкъщи като коледен подарък за измъчените обитатели на Земята. Познаваше Рон. В него нямаше нищо от Кармайкълови, освен онези негови проклети сини очи.

Е, Полковника Бог знае защо го искаше в ранчото за Коледа, затова Анс послушно предаде поканата. Но вътрешно се надяваше Рони да си остане у дома. Или да бъде включен в някоя от групите на извънземните, както от време на време се случваше с хората, и да прекара празниците на борда на някой от техните кораби в мили разкази за младенеца в яслите. Нямаше нужда Рони да им проваля Коледата, нали? Черната овца, отдавна откъснала се от стадото. Гнилата ябълка. Лошото семе.

Анс чу затръшването на автомобилна врата.

Каръл също го чу.

— Струва ми се, че току-що пристигна още някой — извика от банята тя. После се появи на прага, цялата розова и златна, като се бършеше с хавлията. — Нали не мислиш, че е брат ти?

Беше ли възможно? Блудният син, който най-после се завръщаше при баща си? Но не: когато се вгледа в сумрака към паркинга, Анс видя от автомобила да слиза жена, последвана от едър, тромав мъж и пълно момченце.

— Не — отвърна той. — Това са Розали, Дъг и Стив.

После, не повече от десет минути по-късно, зърна фаровете на втора кола, която се приближаваше по планинския път към ранчото. Навярно братовчедите му Пол и Хелена, които трябваше да пристигнат заедно от Нюпорт Бийч. По време на Безредиците Пол бе загубил жена си, а Хелена — съпруга си. Двамата търсеха близостта си, брат и сестра, сплотили се в този момент на трагична загуба. Но отново не: в светлината на последните слънчеви лъчи Анс успя да различи малък спортен автомобил, а не големия стар бус на Пол. Автомобилът на брат му.

— Боже мой — ахна Анс. — Мисля, че наистина е Рон!

Красивият град Прага, столица на Чешката република до онзи ден преди две години и два месеца, в който такива неща като столици и републики престанаха да имат действително значение, днес представляваше основен комуникационен център на съществата в континентална Европа. Тази вечер, няколко дни преди Коледа, времето беше абсолютно различно от Калифорния, макар да бе приятно за тукашната зима. През целия ден температурата се задържа малко над точката на замръзване и със спускането на нощта започваше да пада под нулата. Предишния ден валя сняг, но не много и сега голяма част от града беше покрита с тънка бяла мантия. Но тази вечер въздухът бе чист и неподвижен. Само откъм реката, която минаваше през сърцето на стария град, се носеше едва доловимият шепот на ветрец, но иначе всичко беше спокойно.

Шестнайсетгодишният Карл-Хайнрих Боргман, син на немски електроинженер, който живееше в Прага от средата на деветдесетте години на двайсети век, бързо крачеше в сгъстяващия се мрак като дебнеща плячката си хищна котка, каквато си представяше, че е. Всъщност изобщо не приличаше на котка: нисък и набит, с широко лице и изпъкнали скули, дебели китки и глезени, тъмна коса и матова кожа. Повече приличаше на славянин, отколкото на тевтонец. Но в момента си фантазираше, че е котка. И негова плячка бе шведското момиче Барбро Екелунд, дъщеря на университетски професор, в която беше тайно, отчаяно и лудо влюбен вече четири месеца, още от първата им среща и краткия им разговор при гаража на улица „Парижка“ край стария еврейски квартал.

И сега я следеше, като се движеше на двайсетина метра зад нея, без да откъсва поглед от прилепналите на дупето й дънки. Тази вечер най-после отново щеше да се приближи до нея, да я заговори и да я покани да се поразходят заедно. Неговият коледен подарък за самия себе си. Най-после негово собствено момиче. Начало на нов живот.

Представяше си, че ходи гола по улицата. С невероятна яснота виждаше онези две гладки, пълнички бели бузи, разширяващи се от тънката й талия. Виждаше всичко. Стройния бял гръб, тънката тъмна линия на гръбначния й стълб. Изящните плещи. Дългите тънки ръце. Прелестно слабите крака, толкова фини, че бедрата не се допираха едно до друго като на чешките момичета, а оставяха свободно пространство от коленете чак до слабините й.

Ако искаше, можеше да я завърти с лице към себе си със същата лекота, с каквато манипулираше всеки образ на компютърния си екран. И го направи. Сега разгледа онези нейни зрели, заоблени гърди с розови връхчета, толкова нелепо едри и тежки на фона на издълженото й тяло, нежната вдлъбнатинка на пъпа й, обрамчена от двете страни от изпъкналите й хълбоци, сребристото рождено петно до него, гъстата, тайнствена джунгла отдолу, неочаквано тъмна за нордически русата й коса. Представи си я застанала съвсем гола на заснежената улица, усмихната, махаща с ръка и възбудено викаща името му.

Всъщност Карл-Хайнрих никога не беше виждал Барбро Екелунд гола, нито което и да е друго момиче. Поне не със собствените си очи. Но с много опити и грешки бе успял да прикрепи миниатюрна камера за тънка като катетър метална тръба и да я прокара от мазето на жилищния й блок по основната инфотръба на сградата в собствената й спалня. Карл-Хайнрих бе много добър в такива неща. От време на време камерата улавяше прелестни гледки на Барбро Екелунд, която ставаше гола от леглото си, движеше се из стаята си, правеше утринната си гимнастика, търсеше в гардероба си дрехите, които искаше да облече. Устройството пращаше образите до антената на покрива на централната пощенска станция, която ги прехвърляше в личната му инфокутия. После можеше да ги получи оттам само с едно-единствено кликване на мишката.

През последните два месеца Карл-Хайнрих беше събрал и по различни начини редактирал колекцията си от кадри на Барбро, така че притежаваше чудесен видеоматериал за нея, видяна от всички ъгли — как се завърта, пресяга, протяга, как неволно му се показва с абсолютна откровеност. И той не се уморяваше да го гледа.

Но гледането, разбира се, изобщо не можеше да се сравнява с докосването. С милването. С преживяването.

Само ако… само ако… само ако…

Момчето ускори ход, после закрачи още по-бързо. Предполагаше, че Барбро се е запътила към онова малко кафене към отсрещния край на площада, точно зад стария хотел „Европа“. Искаше да я настигне преди да влезе вътре, за да може да влезе с него, вместо веднага да се насочи към някоя маса, пълна с нейни приятели.

— Барбро! — извика Карл-Хайнрих. Гласът му беше предрезгавял от напрежение, просто дрезгав задъхан шепот. Трябваше да напрегне гърло. Предисловията с момиче винаги изискваха от него ужасни усилия. Момичетата му се струваха по-чужди от самите същества.

Но тя се завъртя. Вгледа се. И се намръщи, очевидно озадачена.

— Карл-Хайнрих — каза той, когато я настигна. Надяваше се, че говори с небрежна лекота. — Спомняш ли си? От гаража в Старе место. Боргман, Карл-Хайнрих. Показах ти как да задействаш импланта си с информационна пръчица. — Използваше английски, както почти всеки под двайсет и пет години в Прага.

— Гаражът ли? — сякаш недоверчиво попита тя. — В Старе место?

Карл-Хайнрих й се усмихна с надежда. Барбро бе два сантиметра по-висока от него. Чувстваше се толкова набит, толкова груб и тромав до нейната сияйна дългокрака прелест.

— Беше през август. Дълго разговаряхме. — Това не беше самата истина. Бяха приказвали около три минути. — За психологията на съществата, както би могъл да я разбере Кафка, и за всичко останало. Ти ми каза страхотни неща. Ужасно се радвам, че те срещам. Къде ли не те търсих. — Думите се сипеха от устата му като водопад. — Чудя се дали ще се съгласиш да те почерпя едно кафе. Искам да ти разкажа за невероятната компютърна система, която разработвам.

— Съжалявам — отвърна тя и се усмихна почти срамежливо, явно все още объркана. — Боя се, че не си спомням… Виж, трябва да вървя, имам среща с приятели от университета…

„Настоявай“, строго се изкомандва Карл-Хайнрих.

Той облиза устни.

— Разбираш ли, успях да проникна право в главните компютри на съществата. Всъщност мога да шпионирам комуникационната им мрежа! — Сам се удиви от невероятната лъжа, която изрече. Но после разсеяно махна с ръка по посока на реката и на средновековната грамада на замъка Храдчани, извисяващ се на хълма отвъд нея, където извънземните бяха установили щаба си край катедралата „Свети Вит“. — Нали е изключително? Първото пряко проникване в системата им. Умирам да разкажа на някого и ще съм много щастлив, ако ти… ако ние… ти и аз… ако можем… — Сега пък заекваше и ясно го съзнаваше.

Морскозелените й очи изглеждаха обезсърчително далечни.

— Ужасно съжалявам. Приятелите ми ме очакват.

Не само че бе по-висока от него, но беше и една, две години по-голяма. Красива и недостъпна като пръстените на Сатурн.

Искаше му се да й каже: „Виж, зная всичко за твоето тяло, познавам формата на гърдите ти и големината на зърната ти, зная, че космите ти долу са тъмни, вместо руси и че имаш малко кафяво рождено петно от лявата страна на корема си, и мисля, че си невероятно красива, и само ако ми позволиш да те съблека и да те докосвам за малко, вечно ще те боготворя“.

Но Карл-Хайнрих не го каза. Всъщност не каза абсолютно нищо, просто остана безмълвно на мястото си, загледан с копнеж към нея, като че ли наистина бе богиня, Афродита, Астарта, Ищар, а тя му отправи тъжната си, малко озадачена усмивка, обърна му гръб и влезе в кафенето, оставяйки го сам, изчервен и зяпнал като риба на улицата.

Чувстваше се потресен и разгневен, макар и не съвсем изненадан. Изпитваше ужасна тъга. Но и малко облекчение, съзнаваше той. Барбро беше прекалено красива за него: леден огън, който щеше да го погълне, ако се приближеше. Пък и ако бяха влезли заедно в кафенето, той щеше да се държи като глупак. В безразсъдното си жадно нетърпение, Карл-Хайнрих го знаеше, почти незабавно щеше да провали всичко.

Красивите момичета толкова го плашеха. Ала нямаше как. Нямаше как. Ако не рискуваш, няма да спечелиш. Но защо при него винаги свършваше така?

Леден вятър се понесе по площада към него и го тласна разтреперан на север, потънал в горчиво самосъжаление. Карл-Хайнрих безцелно се заскита по „Мелантричова“ и навлезе в лабиринта от стари калдъръмени улички, които водеха към реката. След десет минути стигна до Карловия мост и се взря в мрачната грамада на замъка Храдчани, възцарила се на отсрещния бряг.

След пристигането на съществата вече не осветяваха с прожектори замъка. Но все още можеше да се различи — огромен тежък силует на хълма, скрил звездите на западния хоризонт.

Сега целият район бе блокиран. Не само катедралата, но и музеите, дворовете, старият кралски дворец, градините и всичко останало, което толкова привличаше туристите. Не че напоследък в Прага идваха туристи, разбира се. Карл-Хайнрих си представи гигантските извънземни, които се движеха из катедралата, докато изпълняваха тайнствените си задачи. И с известно удивление си помисли за самохвалните думи, толкова неочаквано изскочили от устата му. „Разбираш ли, успях да проникна право в главните компютри на съществата. Всъщност мога да шпионирам комуникационната им мрежа!“ Естествено, в това нямаше и капчица истина. Но дали можеше да се постигне, зачуди се той. Можеше ли? Можеше ли?

„Ще й докажа — помисли си момчето. — Да.“

Иди горе при замъка. Вмъкни се някак вътре. Свържи се с компютрите им. Трябва да има начин. Това е само последователност от електрически импулси — дори те трябва да използват нещо такова. Ще се получи интересен експеримент: интелектуално предизвикателство. Провалих се с жените, но имам страшно остър ум, който трябва да е постоянно ангажиран, за да остане такъв. Трябва непрекъснато да развивам умствените си способности чрез стремеж към нови постижения.

И така. Свържи се с тях. И не само това! Установи комуникационна връзка с тях. Предложи им да ги научиш, на разни неща за нашите компютри, които те няма как да знаят, а биха искали да разберат. Помогни им. Все някой трябва да го направи. Те са тук за постоянно, сега са наши господари.

Помогни им, ето какво трябва да направиш.

Спечели си тяхното уважение и възхищение. Мога да съм много полезен, в това съм убеден. Накарай ги да ти се доверят, да те харесат, да станат зависими от теб, да ти предложат добра отплата за бъдещо сътрудничество.

А после…

Накарай ги да ти я дадат като робиня.

Да. Да.

Да.

— Няма да го дразниш, нали, Рони? — попита Анс. — Обещай ми го. Няма да правиш нищо, с което можеш да провалиш Коледата на стареца.

— Честен кръст — отвърна Рон. — Последното нещо, което искам, е да го нараня по какъвто и да е начин. Всичко зависи от него. Само се надявам да не започне пръв. Ако не ме закача, няма да се карам с него. Но не забравяй, че идеята да дойда тук беше твоя. — Увил хавлиена кърпа на кръста си, той енергично се движеше из стаята, педантично подреждаше ризите, чорапите, коланите и панталоните си. Рон бе много спретнат човек, помисли си Анс. Дори прекалено.

— Идеята беше негова — уточни той.

— Все тая. Двамата с него сте от една кръв.

— Ти също. Имай го предвид, само за това те моля. — Имаха четири години разлика и никога не се бяха харесвали особено, макар че взаимната им враждебност не беше нищо в сравнение с тази между Рони и баща му. Когато живееха заедно, Анс се дразнеше от навика на брат си да заема разни неща, без да си прави труда да го пита — маратонки, цигари, гаджета, автомобили, алкохол и така нататък, и така нататък, — но не се отнасяше към безразсъдното му и безпринципно поведение със същото ледено презрение като Полковника. — Ти си негов син и той те обича, каквото и да се е случвало помежду ви през годините. Коледа е и цялото семейство се е събрало. Не искам никакви неприятности.

Рони погледна към него през мускулестото си рамо.

— Стига вече, Анс. Обещах ти да се държа като добро момче. Какво ще кажеш, братле? Съгласен ли си да сложим край? — Той избра една от десетината ризи, които бе донесъл със себе си, разгъна я, замислено опипа плата с два пръста, поклати глава, избра друга, разкопча я с влудяваща прецизност и започна да я облича. — Имаш ли някаква представа защо ни е събрал тук, Анс? Освен, че е Коледа?

— Това, че е Коледа, не е ли достатъчно?

— Когато дойде при мен в Ла Хоя, ти ми каза, че според теб замислял нещо специално, че било много важно да дойда. Той бил настойчив, така ми каза.

— Точно така. Но не знам нищо.

— Може ли да е болен? От нещо сериозно?

Анс поклати глава.

— Едва ли. Изглежда ми съвсем здрав. Малко е скапан, това е всичко. Работи прекалено много. Предполага се, че е пенсионер, но всъщност участва в някакъв проект на правителството. Поне на онова, което сега минава за правителство. Повикали са го след Завоюването. Или пък сам е отишъл. Пази в тайна подробностите, но ми каза, че наскоро водил делегация при съществата и се опитал да започне открити преговори с тях.

Очите на Рони се разшириха.

— Майтапиш ли се? Разкажи ми още.

— Не зная нищо повече.

— Страхотно. Страхотно. — Рон захвърли хавлията си настрани, нахлузи чифт боксери и се захвана с процеса по избора на най-подходящ панталон за вечерта. Отхвърли един, после втори и трети и започна да разглежда четвърти, като подръпваше върха на единия си, а след това и на другия си увиснал рус мустак. Започнал да губи и малкото останало му търпение към брат си, Анс каза:

— Мислиш ли, че би могъл мъничко да побързаш, Рон? Вече е седем. Напитките преди вечеря се сервират точно в седем и той ни очаква в гостната. Надявам се, не си забравил какво е отношението му към точността.

Рони тихо се засмя.

— Наистина те дразня, нали, Анс?

— Би ме подразнил всеки, който избира по петнайсет минути риза и панталон за неофициална семейна вечеря.

— Минаха пет години, откакто не съм се виждал с него. Искам да му изглеждам добре.

— Ясно. Ясно.

— Кажи ми нещо друго — продължи Рони, когато най-после си избра панталон и започна да го обува. — Каква е онази жена, която ме придружи до стаята? Представи ми се като Пеги.

Изведнъж в очите на брат му се появи блясък, който не се хареса на Анс.

— Секретарката му. Тя е от Лос Анджелис, но се е запознал с нея на съвещанието в Пентагона точно след Нашествието. Съществата са я заловили още първия ден при търговския център, също като Синди, и е била във Вашингтон, за да разкаже какво е видяла. На борда на извънземния кораб случайно се е оказала заедно със Синди.

— Светът е малък.

— Съвсем малък. Пеги казва, че Синди й се сторила напълно побъркана.

— Няма спор. А Пеги и Полковника?…

— Полковника има нужда от някой, който да му помага за ранчото. Харесал я и тя като че ли нямала ангажименти в Лос Анджелис, затова я поканил да дойде тук. Не зная нищо повече за нея.

— Доста привлекателна жена, какво ще кажеш?

Анс затвори очи за миг, бавно си пое въздух и издиша.

— Не се забърквай с нея, Рон.

— За Бога, Анс! Просто правя невинна забележка.

— Последната ти невинна забележка беше „Гу-гу-гу“, когато бе на седем месеца.

— Анс…

— Знаеш какво имам предвид. Остави я на мира.

Рони недоверчиво го изгледа.

— Това означава ли, че тя и Полковника… че той… че те…

— Не зная. Бих искал да е така, но много се съмнявам.

— Ако помежду им няма нищо и аз съм тук през уикенда съвсем сам, и тя се окаже необвързана…

— Тя е важна за Полковника. Грижи се за ранчото. Предполагам, че се грижи и за самия него. Известно ми е, че си способен лесно да завъртиш главата на една жена и не искам да завъртиш нейната.

— Майната ти, Анс. — Съвсем спокойно, почти приятелски.

— И на теб, братле. А сега бъди така любезен да си обуеш обувките, за да можем да идем и да пийнем по нещо с нашия единствен баща.

През последния час центърът на напрежение в тялото на Полковника се движеше от главата към гърдите и корема му и сега се намираше в долната част на стомаха му като лента нажежено до бяло желязо. През всичките си години във Виетнам никога не бе изпитвал толкова силна тревога, граничеща със страх, докато очакваше срещата с най-малкото си дете.

Но по време на война, помисли си той, човек се тревожи само дали врагът ще го убие и с достатъчно интелигентност и късмет е в състояние да остане жив. Тук обаче врагът беше самият той и проблемът бе как да запази самообладание. Трябваше да се владее независимо от всичко, да се сдържи и да не вдигне ръка срещу сина, който му бе донесъл толкова тежко разочарование. Това беше семейната Коледа. Не смееше да я провали и се страхуваше да не го направи. Полковника никога не бе изпитвал особено силен страх от смъртта, а и от каквото и да е друго, но сега се страхуваше, че щом види Рони, ще излее целия насъбрал се в сърцето му гняв и че всичко ще отиде по дяволите.

Не се случи нищо подобно. Анс влезе в стаята, следван от Рони, и Полковника, който стоеше до шкафа между Розали и Пеги, усети, че сърцето му се стопява при вида на своя едър, русокос и румен втори син. Сега проблемът беше не да овладее гнева си, а да сдържи сълзите си.

Всичко щеше да е наред, с шеметно облекчение си помисли Полковника. Кръвта продължаваше да е по-гъста от водата.

— Рони… Рони, момчето ми…

— Хей, татко, добре изглеждаш! След цялото това време.

— Ти също. Качил си няколко кила, нали? Но ти винаги си бил якото момче в семейството. А и в крайна сметка вече не си дете.

— Другия месец ще навърша трийсет и девет. Само една година ме дели от окаяната старост. О, татко… татко… мина толкова много време… — Изведнъж двамата се озоваха в прегръдките си. Рони ентусиазирано потупваше Полковника по гърба, Полковника сърдечно притискаше ребрата на Рони, после се откъснаха един от друг и Полковника наливаше напитките, силен двоен скоч, който знаеше, че Рони предпочита, и шери за Анс, който вече не пиеше нищо по-силно, а Рони обикаляше стаята, за да прегърне присъстващите, първо сестра си Розали, после Каръл, меланхоличната си братовчедка Хелена, нейния постоянно спокоен брат Пол, сетне весело поздрави тромавия съпруг на Розали Дъг Ганет и тяхното пълничко хлапе Стив, грабна трите деца на Анс и едновременно ги завъртя във въздуха, близнаците и Джил…

О, какъв беше ловък, този Рони, помисли си Полковника. Истински чаровник. И сподави мисълта още преди да се е дооформила, защото знаеше, че няма да го доведе до нищо добро.

Сега Рони се представяше на Пеги Гейбриълсън. Тя изглеждаше малко изчервена, навярно заради магнетизма, който излъчваше синът му, или защото знаеше, че Рони е отхвърленото дете на семейството, тъмен безскрупулен субект, с когото Полковника години наред не е имал нищо общо, но сега кой знае защо го приема обратно.

Когато напитките бяха раздадени, Полковника заговори:

— Може би се питате защо съм ви събрал тук тази вечер. И наистина, приготвил съм пълна програма за следващите няколко дни, която включва много ядене, пиене и малко разговори по Много Сериозни Въпроси. — Той ясно наблегна на последните три думи. — Пиенето е предвидено… — Полковника направи драматична пауза и повдигна нагоре маншета на ризата си, за да си погледне часовника — … точно за деветнайсет часа. С други думи, сега. Следва вечерята. Много Сериозните Въпроси остават за утре или вдругиден. — Той повдигна чашата си. — Е, весела Коледа! В момента пред мен са всички, които обичам на този беден стар, окаян свят. Това е прекрасно. Невероятно прекрасно… Не се размеквам прекалено в преклонната си възраст, нали?

Всички се съгласиха, че тази вечер има право да се размеква колкото си иска. Но те все още не знаеха, че до голяма степен това му размекване — не изцяло, но до голяма степен — е просто тактическа маневра. Както и помиряването с Рони. Полковника им готвеше много изненади.

Той обиколи стаята по посока на часовниковата стрелка и отдели по малко време на всеки, а Рони тръгна по обратния път и накрая двамата отново застанаха лице в лице, баща и син. Анс внимателно ги наблюдаваше от разстояние, сякаш обмисляше дали да не се присъедини към тях в ролята на буфер, но баща му едва забележимо поклати глава и той се отказа.

— Ужасно се радвам, че дойде, синко — тихо каза Полковника. — Наистина.

— И аз се радвам. Знам, че сме имали проблеми, татко…

— Забрави ги. Аз ги забравих. Светът е в хаос и не можем да си позволим лукса да враждуваме със собствената си плът и кръв. Ти взе някои решения в живота си, които не ми бяха по вкуса. Добре. Сега предстоят нови решения. Съществата промениха всичко, нали разбираш какво искам да кажа? Промениха бъдещето и напълно съсипаха миналото ни.

— Рано или късно ще открием начин да се избавим от тях, нали, татко?

— Дали наистина?

— Нима долавям в гласа ти пораженска нотка?

— По-скоро реалистична.

— Не мога да повярвам, че чувам полковник Ансън Кармайкъл III да говори такива неща.

— Ако трябва да сме точни — поусмихна се Полковника, — сега съм генерал. От Калифорнийската освободителна армия, за която не знае почти никой и за която в момента няма да разговаряме. Но продължавам да мисля за себе си като за полковник, тъй че спокойно можеш да ме наричаш така.

— Чух, че си се изправил лице в лице със съществата в собствената им бърлога. Така да се каже. Всъщност те нямат лица, нали? Но ти си бил там, погледнал си ги в очите и си им казал кое как. Вярно ли е това, татко?

Наистина изглеждаше любопитен, забеляза Полковника. Наистина изглеждаше заинтригуван. За Рони това само по себе си бе извънредно необичайно.

— Повече или по-малко — отвърна той. — По-скоро по-малко.

— Ще ми разкажеш ли?

— Не сега. Не беше приятно. Искам тази вечер, цялата тази седмица, да се занимаваме само с приятни неща. О, Рони, Рони, негодник такъв, непослушно момче… о, колко съм щастлив, че си тук…

Срещата на Полковника с извънземните изобщо не беше приятна. Но бе наложителна и в известен смисъл — поучителна.

Така и не успя да проумее, а още по-малко да приеме странната лекота, с която почти незабавно след пристигането на съществата се бяха разпаднали всички човешки институции. Всички онези правителства, всички онези закони и конституции, всички онези строго структурирани военни организации със сложни устави: след няколкото хиляди години на цивилизация те се бяха оказали къщички от карти. Само един кратък повей на вятър от далечния космос и за една нощ се бяха срутили. И на тяхно място се бяха появили местни банди от главорези или спонтанно възникнали групи за самозащита. Това не беше правителство. Това бе втората братовчедка на анархията.

Защо? Защо? По дяволите, защо?

До известна степен трябваше да е свързано с драматичния срив на електронните комуникации, от които светът толкова зависеше, и с последвалия го хаос. Онова, което се беше случило с Римската империя за триста години, нямаше как да не стане много по-бързо в свят, живеещ и умиращ с предаването на информация. Но това не обясняваше всичко.

Нямаше открити нападения, нито дори само заплахи. В края на краищата, съществата не се появяваха всекидневно сред човечеството като воините на Синахериб или ордите на Чингиз хан. Още от самото начало те стояха затворени в неуязвимите си космически кораби, не даваха изявления, не поставяха искания. Вършеха своята загадъчна работа и се появяваха навън от време на време, само по няколко заедно, обикаляйки наоколо като любопитни туристи.

Или по-точно, като надменни господари, които за пръв път разглеждат новопридобитите си владения. Туристите биха задавали въпроси, биха купували сувенири, биха махали с ръце на таксиметрови шофьори. Но съществата не задаваха въпроси, не наемаха таксита и макар че изглежда проявяваха някакъв интерес към сувенирите, просто си взимаха каквото им харесваше.

И светът стоеше безпомощен пред тях. Всичко здраво в човешката цивилизация се бе пръснало от самото им присъствие на Земята, като че ли пришълците излъчваха недоловим за човешкия слух звук, притежаващ способността само за миг да превърне всички обществени структури в отломки, сякаш са от крехко стъкло.

Къде се криеше тайната на тяхната мощ? Полковника копнееше да я открие, защото докато не започнеш да разбираш врага си, нямаш абсолютно никакъв шанс да го победиш, а Полковника повече от всичко друго се надяваше преди края на дните си да види света отново свободен. Не можеше да не изпитва такива чувства, колкото и да изглеждаше безумна идеята. Това беше в природата му, в гените му.

И затова, когато му се отдаде възможност да иде право в леговището на врага и да го погледне в блестящо жълтото око, той без да се колебае се възползва от нея.

Никой не можеше да каже точно по какви канали бяха пратили поканата. Съществата не разговаряха с човешките същества на нито един от земните езици. Всъщност те изобщо не разговаряха. Но някак си, някак си, предаваха желанията си. И сега бяха поискали двама, трима интелигентни, възприемчиви земяни да се качат на борда на флагманския им кораб в южна Калифорния за среща на умовете.

Неофициалната група, която се наричаше Калифорнийска освободителна армия и към която принадлежеше Полковника, многократно се бе обръщала към пришълците в Лос Анджелис да приемат точно такава делегация, за да обсъдят значението и целта на посещението им на Земята. Но молбите им бяха посрещани с абсолютно безразличие. Съществата не им обръщаха никакво внимание. Все едно, че мравки се опитваха да преговарят с фермера, който е насочил маркуча си към техния мравуняк. Все едно, че овце се опитваха да преговарят с човека, който ги подстригва, или пък свине и говеда с касапина. Другата страна като че ли просто не ги забелязваше.

Но после неочаквано ги забелязаха. Всичко стана по заобиколен път. Започна с упражняване на станалата известна като „Тласък“ телепатична принуда върху приносителите на подобна молба при съществата в Лондон, изключително сложен вид Тласък, който по-скоро приличаше на привличане и в същото време — на отблъскване. В кръговете на Съпротивата бяха проведени анализи, целящи да разберат точно какво са се опитали да постигнат извънземните. Накрая започна да се оформя разбирането, че нашествениците наистина ще приемат такава делегация, състояща се най-много от трима души. Но в Калифорния, а не в Лондон.

Можеше и да грешат, разбира се. Цялата теория почиваше върху предположения. Не беше казано нищо ясно.

Ставаше въпрос за действия и реакции, за могъщи, но неми сили, действащи по определен начин, който би могъл и бе изтълкуван така. Но през годините астрономите бяха откривали съвсем неизвестни до този момент планети от слънчевата система, изучавайки космически действия и реакции. Ето защо според групата в Калифорния си струваше да заложат на надеждата, че вярно са разбрали лондонските маневри и на тази основа да пратят делегация.

И така. Калифорнийската освободителна армия избра Джошуа Ленърдс заради антропологическите му познания. Питър Карлайл-Макавой заради практичността и научната му прозорливост. И о.з. полковник Ансън Кармайкъл III заради цял ред причини. И в едно меко есенно утро Полковника се изправи заедно с другите двама пред лъскавия сив корпус на извънземния кораб, с чието огнено приземяване в долината Сан Фернандо две години по-рано беше започнало всичко — отново с Ленърдс и Карлайл-Макавой, които освен Пеги Гейбриълсън, бяха единственото останало в живота на Полковника от онова пищно, амбициозно и напълно безплодно съвещание в Пентагона в деня след нашествието.

— Да не е капан? — попита Джошуа Ленърдс. — Сутринта чух, че миналия месец са пуснали петима души на борда на кораба в Будапеща. Повече изобщо не ги видели.

— Нали не намекваш, че искаш да се върнеш? — подхвърли Питър Карлайл-Макавой и почти презрително го погледна от висотата на огромния си ръст.

— Ако ни пленят, можем да ги изучаваме отвътре, докато те изучават нас — отвърна Ленърдс. — Нямам нищо против.

— Ами вие, полковник?

Полковника се усмихна.

— Определено не бих желал да прекарам остатъка от живота си на този кораб. Но още по-неприятно ще ми е да прекарам остатъка от живота си, като зная, че съм можел да се кача, но съм се отказал.

Винаги съществуваше любопитната вероятност, помисли си той, да бъде отведен на родния свят на съществата по същия начин, по който се предполагаше, че е заминала бившата му снаха Синди. Да, щеше да е странно да завърши дните си във военнопленнически лагер на някакъв извънземен свят, постоянно подлаган на телепатични разпити от петметрови сепии. Е, щеше да поеме риска.

Големият люк на гигантския блестящ кораб се отвори и капакът се плъзна надолу, за да се превърне в платформа, върху която можеха да застанат и тримата. Ленърдс се качи пръв, последван от Карлайл-Макавой и Полковника. Платформата безшумно се издигна нагоре и достигна равнището на тъмния отвор в стената на кораба. Отвътре се разнесе ослепителен блясък.

— Ето ни и нас — каза Ленърдс. — Тримата мускетари.

В този първи миг на борда в главата на Полковника се въртяха въпросите, които се надяваше да зададе. Всички те бяха варианти на „Откъде идвате, защо сте тук и какво възнамерявате да правите с нас?“, но бяха изразени по различни заобиколни начини. Като например: дали съществата бяха представители на галактическа конфедерация? И в такъв случай, беше ли възможно и Земята да се включи в тази конфедерация, или сега, или в бъдеще? И имаха ли някакво намерение за по-градивно общуване с хората? И разбираха ли, че присъствието им тук, тяхната намеса в човешките институции и във функционирането на човешкия икономически живот бе предизвикал невероятна катастрофа за обитателите на един мирен и по свой начин цивилизован свят? И така нататък, и така нататък, въпроси, които някога изобщо не биха му дошли наум, нито пък имаше някаква нужда.

Но доколкото можеше да каже, Полковника, разбира се, не успя да зададе нито един от тях.

При влизането си в нещо като преддверие на кораба той потъна в свят от зашеметяваща светлина, от който грациозно изплуваха две гигантски извънземни фигури, обгърнати от воали още по-силен блясък. Наоколо им се издигаха дълги езици студен пламък.

Когато след неопределен период от време му позволиха да ги види ясно, Полковника с шок установи, че са красиви. Ужасни и огромни, да. Може би страшни. Но във финото пъстроцветно сияние на прозрачната им кожа, в изящния вихър на движенията им, в мекия поглед на големите им очи имаше могъща и необяснима красота, която го изненада с благото си въздействие.

Човек можеше да потъне в жълтите морета на тези очи. Да изчезне в пулсиращата сияйност на могъщия им интелект, който ги обгръщаше като развяващо се наметало от светлина, аура, която почти граничеше с божественост. Всичко това поразяваше, удивляваше, смиряваше. Пораждаше непреодолимо усещане, което смущаващо се колебаеше между ужас и обич.

Царе на вселената, ето какво бяха те, господари на творението. И новите владетели на Земята.

„Е — искаше да каже Полковника, — ние сме тук. Много се радваме, че получихме възможност да…“

Но не го каза, не каза нищо. Ленърдс и Карлайл-Макавой също. Нито пък извънземните, поне не в смисъла, който влагаме ние в глагола „казвам“.

Срещата в преддверието на космическия кораб се определяше най-вече от онова, което не се случи.

Тримата човешки пратеници не бяха попитани за имената им, нито имаха шанс да се представят. Двете същества, които излязоха да ги разпитат, също не го направиха. Нямаше любезни приветствени речи от страна на домакините, нито изразяване на благодарност за поканата от страна на делегатите. Не бяха сервирани коктейли и мезета. Не бяха разменени церемониални подаръци. Гостите не бяха разведени на обиколка из кораба. Не бяха зададени въпроси, не бяха дадени отговори.

Нито една от страните не каза абсолютно нищо нито на човешки, нито на извънземен език.

Полковника и двамата му спътници дълго, безкрайно дълго стояха един до друг, изпълнени с благоговение и почуда и изпаднали в смаяно мълчание пред двамата извънземни титани. Междувременно като че ли не се случваше нищо особено. И после всеки един от тримата мъже постепенно потъна в себе си и по най-мъчителен начин преживя пълно обезценяване на чувството за собствената си стойност, старателно изграждано през целия му живот на усилена работа, учение и високи постижения. Полковника се почувства дребен до тези странни гиганти, при това не само във физически смисъл. Почувства се празен и нищожен. Смален във всяко едно отношение.

Все едно, че отново ставаше малко дете, изправило се пред сурови, огромни, непонятни, всесилни и определено не любящи родители. Той не беше нищо. Никой.

Това преживяване вече бе станало известно на потърпевшите като „Докосване“. Предизвикваше се от беззвучното, несловесно, телепатично проникване на извънземен ум в човешкия.

Дали съществата, питаше се Полковника по-късно, наистина желаеха да унижат така човешките си гости? Може би срещата целеше тъкмо това: утвърждаване на тяхното превъзходство. От друга страна, те вече категорично бяха доказали този факт. Защо да си правят труда пак да го обясняват по този начин? След като за една нощ си завладял цял свят, без да помръднеш и едно пипало, няма нужда да го подчертаваш. Потискащото въздействие на срещата най-вероятно представляваше неизбежен страничен ефект: те са такива, каквито са, ние сме такива, каквито сме, и когато стоим пред тях, няма начин да не се чувстваме като случаен вторичен резултат от несъответствието между двата вида. И така, заключи той, съществата навярно не искаха да ги накарат да си тръгнат, чувствайки се толкова нищожни.

Но от тази мисъл, естествено, не му ставаше по-добре.

Докосването, вече го бяха информирали, обикновено предшестваше Тласъка. Който представляваше упражняване на психически натиск от страна на проникващото същество върху човешкия ум с цел постигане на нещо изгодно за цялостното благоденствие на пришълците.

Тъкмо това ги сполетя после. Пратениците на Калифорнийската освободителна армия бяха подложени на Тласъка.

Полковника усети нещо — не можеше да каже какво, но го усети, усети, че някак си го побутват, не, че го овладяват и внимателно, но твърдо го тласкат, макар да не знаеше накъде — и след това всичко свърши. Свърши и изгуби значението си. Но в момента на това усещане срещата като такава изразходва съдържанието си. Полковника ясно го разбираше. Това щеше да е всичко — Докосване, последвано от Тласък. Среща на умове, наистина, в най-буквалния смисъл на думата, но не особено удовлетворителна за човешките пратеници. Нямаше никакви дискусии. Нямаше размяна на изявления, нито обсъждане на целите и намеренията, нямаше абсолютно никакви преговори. Срещата свърши, въпреки че що се отнасяше до Полковника, тя изобщо не беше започвала.

Последва нов неопределен сив период, още един безвременен момент, през който не се случи нищо особено и който тримата дори не съзнаваха, а след това Полковника, Ленърдс и Макавой отново се озоваха навън. Отначало се олюляваха като пияни, но постепенно възвърнаха самообладание.

Известно време никой не проговори. Не искаха, а навярно и не можеха.

— Е! — каза накрая Ленърдс, а може и да беше астрономът. Този единствен звук прозвуча така, сякаш носеше дълбок смисъл.

— Вече знаем — продължи Карлайл-Макавой и миг по-късно антропологът повтори същото.

— Вече знаем, да — потвърди Полковника.

Кой знае защо не бе в състояние да срещне очите им. Те също гледаха накъдето и да е другаде, освен към него. Но после се втурнаха един към друг като корабокрушенци, прегърнаха се през раменете, пълният дребен Ленърдс по средата, другите двама по-високи мъже притиснати до него, и като залитаха, не без смях, се заклатушкаха като някакво обезумяло шестоного създание по голото кафяво поле към автомобила, който ги очакваше оттатък границите на извънземната територия.

Това беше всичко. Полковника се радваше, че е запазил разсъдъка и независимостта си след умствения контакт. А и в известен смисъл от срещата имаше полза. Сега още по-ясно разбираше, че съществата са в състояние да правят с хората каквото поискат, че притежават неописуемо по-могъщи, непонятни и непобедими сили. Щеше да е истинска лудост, каза си той, да се биеш срещу такива създания.

И все пак не му беше в природата да приеме тази мисъл.

Наред с осъзнаването на безнадеждността на съпротивата, Полковника продължаваше да носи в себе си вродено нежелание да се примири с вечното робство на човечеството. Въпреки всичко преживяно току-що, възнамеряваше по всички възможни начини да се бори срещу тези нашественици. Двете идеи бяха несъвместими, съзнанието му за пълното превъзходство на врага и желанието му въпреки това да го победи. Непреодолимото им противоречие го разкъсваше. И знаеше, че трябва да продължи да се разкъсва до края на дните си, вечно отричайки в себе си онова, което с абсолютна сигурност знаеше, че не може да бъде отречено.

Рони и Пеги стояха един до друг на края на верандата и гледаха към гъстите гори в каньона, който водеше към Санта Барбара. Наближаваше дванайсет часа в ясна лунна нощ. Вечерята отдавна бе свършила и другите си бяха легнали, а те двамата, последните останали, по мълчаливо съгласие просто бяха излезли заедно навън. И сега тя стоеше съвсем близо до него, почти, но без да го докосва. Главата й едва стигаше на височината на раменете му.

Въздухът беше чист и странно мек, дори за южнокалифорнийски декември, сякаш сребристите лунни лъчи окъпваха земята в загадъчна топлина. Червените покриви на градчето далеч под тях излъчваха лилаво-черно сияние в мрака. Откъм морето навяваше ветрец, който може би вещаеше дъжд след ден-два.

Известно време и двамата мълчаха. Бе много приятно, помисли си той, просто да стои тук до тази дребна, гъвкава, красива жена в тишината на нежната зимна нощ.

Ако кажеше нещо, Рони го знаеше, автоматично щеше да започне онези прелъстителни манипулативни игри, които винаги играеше с привлекателни непознати жени. Не искаше да го прави с нея, макар да нямаше представа защо. Затова мълчеше. Пеги също. Изглежда очакваше от него някакъв ход и бездействието му я озадачаваше. Озадачаваше и самия Рон, но нещо не му позволяваше да наруши тишината.

После, сякаш не можеше да остави всичко това да продължи повече, тя потърси нещо в ума си и изрече най-очевидните думи:

— Казаха ми, че си бил, хм, непослушното момче в семейството.

Рони се засмя.

— Предполагам, че е така. Поне според стандартите на баща ми. Никога не съм се смятал за особено лош човек, а само за безпринципен, струва ми се. А и някои от сделките, в които съм участвал, не бяха съвсем законни. От гледна точка на Полковника, в тях имаше известна доза измама. За мен те си бяха просто сделки. Но основният проблем за него е това, че не постъпих в армията, което за Полковника е смъртен грях за член на нашето семейство. Макар че изглежда ми е простил.

— Той те обича — каза Пеги. — Не може да разбере къде си сгрешил.

— Е, аз също. Но не поради същата причина. Според моите разбирания аз просто постъпвах така, както ми се струваше логично. Не всичките ми идеи са били добри. Но това не ме прави злодей, нали? Разбира се, Хитлер би могъл да каже същото… Хей, разкажи ми нещо за себе си.

— Какво да ти разкажа? — Но въпреки това Пеги започна: израснала в предградията на Лос Анджелис, семейство, гимназия, първото постъпване на работа. Нищо необичайно, нищо лично. Нито дума за престоя й на борда на извънземния кораб.

Тя бе жизнена, енергична, пряма, много приятна. В нея нямаше нищо измамно. Сега Рони разбираше защо Полковника я е поканил да живее с него и да му помага в ранчото. Но самият той обикновено си падаше по по-екстравагантни жени и се изненадваше, че я намира за привлекателна. Започваше да усеща, че се е оплел по-дълбоко, отколкото е очаквал. С него ставаше нещо, нещо странно, дори необяснимо. Е, какво от това. Напоследък на света се случваха много необясними неща.

— Омъжвала ли си се? — попита той.

— Не. Изобщо не ми е идвало наум. Ами ти?

— Досега само два пъти. И в двата случая — грешки на младостта.

— Всеки допуска грешки.

— Аз обаче мисля, че вече изпълних цялата си квота.

— Какво означава това? — попита Пеги. — Искаш да кажеш, че повече няма да се жениш ли?

— Не и за неподходящи жени.

Тя остави думите му без отговор.

— Чудна нощ, нали?

Наистина беше така. Голяма светла луна, ярки звезди, мек, свеж въздух. Някъде пееха щурци. Носеше се аромат на гардения. Нейната близост, усещането за стройното й дребно тяло само на една ръка разстояние, мощното привличане, което му оказваше.

Къде се криеше източникът на това привличане, което изглеждаше напълно непропорционално на действителните й качества? Дали се дължеше на факта, че Пеги бе планета, орбитираща около слънцето на баща му и че като се свързваше с нея, той се свързваше по-здраво с Полковника, нещо, което сега очевидно беше важно за него? Не знаеше. Отказваше дори да търси отговора. В това се състоеше причината за успеха на Рони през целия му живот, в отказа да рови онова, което знаеше, че е най-добре да не разбира.

— Тук, в южна Калифорния, няма бели Коледи — след малко каза той, — но винаги си прекарваме чудесно.

— Знаеш ли, никога не съм виждала сняг. Освен на кино.

— Аз съм виждал. По време на първия си брак две години живях в Мичиган. Снегът е много красиво нещо. Когато е пред очите ти всеки ден, ти писва от него, но е приятно да го гледаш, особено докато вали. Всеки трябва да види сняг веднъж-дваж през живота си. Може би следващият номер на съществата ще е да накарат в Калифорния да завали сняг.

— Сериозно ли мислиш така? — попита тя.

— Всъщност не. Но те са непредсказуеми, нали?

И точно в този момент на небето вляво от луната внезапно разцъфна ледена твърда точка ярка синьо-бяла светлина. Беше толкова мощна, че сякаш вибрираше.

— Виж — бързо посочи Рони. — Витлеемската звезда се завръща по всеобща молба.

Но Пеги не се засмя. Изглеждаше уплашена. Тя рязко си пое дъх, притисна се към гърдите му и той без да се колебае я прегърна.

Точката започна да се издължава и заприлича на комета, която пресече небето от юг на север и изчезна.

— Извънземен кораб — каза Рон. — Пътуват нанякъде, навярно разнасят коледните си подаръци два дни по-рано.

— Не си прави шеги с тях.

— Не мога да не се шегувам с неща като съществата. Ще се побъркам, ако ги приемам толкова сериозно, колкото заслужават.

— Разбирам какво искаш да кажеш. Аз все още не мога да повярвам, че наистина се е случило, а ти? Че един ден са се спуснали от небето, тези огромни, отвратителни чудовищни създания, и просто са завладели целия свят. Не ми изглежда възможно. Прилича на нещо, което можеш да прочетеш в комикс. Или на кошмар.

— Чух, че всъщност си била пленена на един от корабите им — много внимателно подхвърли Рони.

— За кратко, да. Наистина беше като сън. През цялото време си повтарях, че това не се случва с мен. Но се случваше. Най-странното нещо, което бих могла да си представя… Знаеш ли, докато бях там, се запознах с една твоя роднина.

— Синди, да. Жената на чичо ми. Малко ексцентрична.

— Определено. Каква странна жена! Отиде право при извънземните и им каза: „Здравейте, аз съм Синди, искам да ви приветствам на нашата планета“. Като че бяха стари приятели.

— Сигурно й е изглеждало така.

— Помислих я за побъркана.

— Самият аз никога не съм се интересувал от нея — отвърна той. — Не че я познавах много добре, нито пък исках. Виж, баща ми, той ужасно я мразеше. Така че нашествието не беше чак толкова тежко за него, нали? С един замах се избави от снаха си Синди и се помири с блудния си син Рони.

Пеги като че ли се замисли за миг върху думите му.

— Наистина ли си толкова лош? — попита тя.

Той се усмихна.

— До мозъка на костите си. Но не мога да се променя. Просто съм си такъв, както някои хора са червенокоси и имат лунички.

Появи се втора светла точка, издължи се и пресече небето към север.

Тя потръпна в ръцете му.

— Къде отиват? Какво правят?

— Никой не знае. Никой не знае абсолютно нищичко за тях.

— Не мога да понасям присъствието им. Бих дала всичко, за да се върнат там, откъдето са дошли.

— Аз също — въздъхна Рони. Пеги продължаваше да трепери. Той се завъртя, наведе лице към нейното и колебливо я целуна. После, когато му отвърна, отначало неуверено, но постепенно все по-горещо, Рон забрави колебанията си. Напълно.

Най-после настъпи Бъдни вечер и те се събраха на празнична вечеря, като че ли всичко на света беше наред, имаше големи парчета пуйка за всеки, съответните гарнитури и огромен брой бутилки от приличния запас на Полковника с вина от Напа Вали. И после, когато доволно се отпуснаха, Полковника се изправи и заяви:

— Е, добре. Време е да се заемем с основното, приятели.

Анс, който още от пристигането си очакваше този момент, но през последните трийсет и шест часа не бе успял да получи каквато и да е представа за предстоящото, напрегнато седна на стола си, съвсем трезвен, въпреки че си беше позволил една-две чаши вино повече от нормалното. Другите не бяха толкова съсредоточени. Седнала срещу Анс, Каръл преситено примижаваше. Зет му Дъг Ганет, раздърпан и недодялан както винаги, като че ли наистина спеше. Розали също дремеше. Нещастната братовчедка на Анс Хелена блуждаеше някъде. Брат й Пол предпазливо я наблюдаваше. Анс с неодобрение забеляза, че Рони, съвсем буден, но зачервен повече от всякога от огромното количество вино, което бе изпил, се притискаше към Пеги Гейбриълсън и тя очевидно нямаше нищо против.

— Струва ми се, всички знаете, че от началото на нашествието окончателно прекъснах пенсионирането си — директно започна Полковника с енергичен, прекалено сигурен глас, който загатваше, че многократно е репетирал думите си. — Активно участвам във фронта за освобождение на южна Калифорния и доколкото е възможно, поддържам връзка със сектори на бившето национално правителство, което продължава да действа в различни източни щати. Както ви е известно, комуникациите са много несигурни. Но от време на време получавам информация за онова, което става там. Ще спомена само най-важния пример. През последните пет седмици Ню Йорк е напълно откъснат и изолиран.

— Откъснат… и… изолиран ли? — повтори Анс. — Искаш да кажеш, че са наложили някаква забрана за пътуване ли?

— Цялостна. Мостът „Джордж Уошингтън“ — онзи над Хъдсън — е прекъснат откъм Манхатън. Мостовете в града също са блокирани по един или друг начин. Метрото не функционира. Различните тунели от Ню Джърси са запушени. Магистралите в северния край на Ню Йорк са преградени със стени. Летищата, разбира се, не работят от много време насам. В резултат градът е напълно изолиран от останалата част на страната.

— Ами хората, които живеят там? — попита Рони. — В района на Ню Йорк не се произвеждат много селскостопански продукти. Какво ще ядат? Ще се самоизяждат ли?

— Доколкото ми е известно — отвърна Полковника, — в момента почти цялото население на Ню Йорк живее в околните щати. Дали са им тридневно предупреждение да се евакуират и очевидно повечето са се подчинили.

Анс подсвирна с уста.

— Господи! Какво ли автомобилно задръстване е било!

— Страхотно. Неколкостотин хиляди души или физически са били възпрепятствани да напуснат града, или просто не са повярвали на съществата и все още са там. Предполагам, че постепенно ще измрат от глад. Останалите седем милиона, внезапно оказали се без дом, живеят в бежански лагери в Ню Джърси и Кънектикът, в изоставени къщи, палатки и изобщо където намерят. Можете да си представите какъв е резултатът. — Той замълча, за да остави думите си да им въздействат, после прибави, просто за всеки случай: — Пълен хаос, разбира се. Повече или по-малко незабавно връщане към варварството и дивачеството.

— Вярно е — обади се Дъг Ганет, който все пак явно не спеше. — Същото ми съобщи един хакер от Кливланд. Хората се избивали помежду си за храна и подслон. Освен това температурата била под нулата, през три дни валяло сняг и хиляди умирали от студ в горите. Но ние не можем да им помогнем с нищо, нали? Това не е наш проблем. Така че, честно казано, не разбирам защо разказвате, полковник Кармайкъл, всички тези потискащи неща точно след толкова вкусна храна — с озадачен, мрачен и малко враждебен глас заключи Дъг.

Полковника лекичко сбърчи ъгълчетата на устата си, познато на Анс изражение, което означаваше пълно неодобрение, граничещо с презрение. Старецът никога не бе успявал да скрие отвращението, което изпитваше към съпруга на дъщеря си, немарлив и муден човек, за когото се твърдеше, че е изключителен компютърен програмист, но който по никакъв друг начин не можеше да заслужи уважението на Полковника. А и за тринайсет години Дъг не беше измислил по-добро обръщение към тъст си, освен „полковник Кармайкъл“.

— Ами ако направят същото с Лос Анджелис? — попита Полковника. — Ако дадат на всички от Санта Моника до Пасадина и от Мълхоланд Драйв до Палос Вердес и Лонг Бийч например два дни срок да се махнат, а после затворят всички магистрали и напълно откъснат района от околните окръзи?

Всички шокирано ахнаха. Разнесоха се недоверчиви възклицания.

— Наистина ли имаш такава информация, татко? — попита Рони.

— Всъщност не. Иначе отдавна щях да ви кажа. Но няма причина да не се случи — идния месец, идната седмица или още утре. Нали разбирате, те вече са поставили началото. Няма нужда да ви напомням, струва ми се, че през последните шест месеца магистрала 101 е прекъсната при Таузънд Оукс и че е преградена с бетонна стена. Да предположим, че решат да го направят и навсякъде другаде. Само си представете какво ще се случи: невероятни хаотични преселения на бежанци. Милиони ще тръгнат на запад към Малибу и Топанга, милиони други ще пресекат към Ван Нюйс и Шърман Оукс, а всички останали ще поемат към окръг Ориндж. Към Коста Меса, Анс и Каръл. Към Нюпорт Бийч, Розали, Дъг. Към Хънтингтън Бийч. Чак до Ла Хоя, Рони. Не сте забравили Безредиците, нали? Този път ще е десет пъти по-ужасно.

— Какво се опитваш да ни кажеш, татко? — попита Анс.

— Че виждам как Лос Анджелис ще последва съдбата на Ню Йорк и искам преди да се е случило всички да се преместите в ранчото.

Анс никога не ги беше виждал толкова объркани. Всички бяха зяпнали, очите им бяха широко отворени, лицата — смаяни, разнасяше се удивен шепот.

— Чуйте ме — твърдо каза Полковника. — Тук има предостатъчно място. Външните сгради лесно могат да се преустроят в жилища. Разполагаме със собствен кладенец. С малко пот можем сами да си осигуряваме храна. Можем да отглеждаме всякакви растения, освен тропични и няма причина на тази плодородна земя да растат само бадеми и орехи. Освен това разположението ни тук е стратегическо — лесно можем да се укрепим и отбраняваме. Ние…

— Почакай, татко. Моля те.

— Един момент, Анс. Не съм свършил.

— Моля те. Остави ме да кажа нещо. — Анс не изчака да получи разрешение. — Сериозно ли искаш да напуснем домовете си, службите си, живота си…

— Какви служби? Какъв живот? — рязко го прекъсна Полковника. — След Безредиците всички вие импровизирате. Нито един от вас не работи същото като в деня преди пристигането на извънземните, нали? Нито пък води дори само далечно подобие на предишния си живот. Не става дума да се откажете от нещо, с което сте свикнали. Ами домовете ви? Онези ваши хубави извънградски къщи, Анс, Розали, Пол, Хелена? В какво ще се превърнат прелестните ви градчета, когато цялото население на централен Лос Анджелис се излее в тях, когато всеки търси къде да спи и е бесен, защото неговият квартал е изолиран, докато вашият не е? Не. Не. Онова, което ни предстои, ще е безкрайно по-ужасно от Безредиците. Ще е като земетресение от девета степен по Рихтер, предупреждавам ви. Искам да дойдете тук, където ще сте в безопасност.

Овдовяла на двайсет и две години в хаоса на Безредиците, Хелена, която все още не бе започнала да преодолява нещастието си, сега избухна в ридания. Розали и Дъг ужасено се гледаха един друг. Техният пълничък син Стив беше поразен и очевидно му се искаше да се скрие под масата. Напълно спокойни изглеждаха само Пеги Гейбриълсън, която със сигурност предварително знаеше какво замисля Полковника, и Рони, чието лице носеше безизразната маска на покерджия.

Анс погледна към жена си. Очите й излъчваха паника. Каръл се наведе към него и прошепна:

— Съвсем се е смахнал, нали? Трябва да направиш нещо, Анс. Да го успокоиш.

— Боя се, че той е спокоен — отвърна Анс. — Това е проблемът.

Прегърнал сестра си през раменете и хладнокръвен както винаги, Пол Кармайкъл каза:

— Не се съмнявам, чичо Ансън, че ако в Лос Анджелис се случи същото като в Ню Йорк, тук ще сме по-добре. Но смяташ ли, че има такава вероятност? Съществата могат да изолират Ню Йорк, просто като прекъснат десетина транспортни артерии. Откъсването на Лос Анджелис ще е много по-сложно.

Полковника кимна и замислено облиза устни.

— Така е, да. Но ако поискат, могат да го направят. Не зная дали имат такова намерение, никой не знае. Ще ви кажа обаче още нещо, което може да повлияе върху решението ви. Или поне ще ви кажа част от него.

Тези думи прозвучаха прекалено загадъчно. Всички в стаята се намръщиха.

— Както споменах, участвах в Калифорнийската освободителна армия по-активно, отколкото ви давах да разберете, и затова ми е известна повечето от информацията, циркулираща в кръговете на Съпротивата. Нямам намерение да споделям тези секретни подробности с вас. Но мога да ви кажа, че някои фракции в Съпротивата обмислят много сериозен опит за военен удар срещу съществата веднага след Нова година. Идеята е прибързана, глупава и опасна и се моля на Господ да не се реализира. Но ако се стигне до там, опитът със сигурност няма да успее, извънземните несъмнено ще отвърнат жестоко и тогава Бог да ни е на помощ. Резултатът ще е невероятен хаос и където и да се окажете по това време, ще ви се иска да сте приели предложението ми да се преместите тук. Това е всичко. Останалото зависи от вас.

Той плъзна леден, яростен, почти предизвикателен поглед по присъстващите, командир до мозъка на костите си.

— Е?

Полковника гледаше право към Анс. Най-големият, любимият. Но Анс не знаеше какво да каже. Наистина ли щеше да се стигне до такъв апокалипсис? Той уважаваше загрижеността на стареца за тях. Но дори сега, след всичко, което се бе случило, не можеше да повярва, че в Лос Анджелис ще настъпи такава катастрофа. И цялото му същество протестираше срещу идеята да се откаже от онова, което беше останало от живота му в окръг Ориндж, да грабне цялото си семейство и да се засели като отшелник в планината. Да заживее тук заедно с баща си, лъжливия негодник Рон и всички останали. Форт Кармайкъл, ето как можеха да нарекат ранчото.

Той седеше безмълвен, обезкуражен, объркан.

После откъм ъгъла се разнесе бодър глас:

— Аз съм с теб, татко. Мястото ни е точно тук. Ще се върна вкъщи веднага след Коледа, ще си събера багажа и ще се пренеса тук още преди първи януари.

Рони.

Думите се стовариха върху смаяния Анс като гръм от ясно небе. „Мястото ни е точно тук.“

Дори Полковника изглеждаше за миг поразен от факта, че от всички събрали се, Рони пръв се бе съгласил. Тъкмо той бързаше пред всички останали в бащиното гнездо. Но скоро възвърна самообладанието си.

— Добре. Добре. Това е чудесно, Рони. Ами останалите? Дъг, Пол, вие, момчета, и двамата сте компютърни специалисти. Не зная нищичко за компютрите, а ми се налага. Тук поддържаме електронни връзки с други места, но изобщо не е достатъчно. Ако се преместите в ранчото, бихте могли да се включите в мрежата на Съпротивата и много да ни помогнете. Розали, ти си брокерка, нали така? През следващия период на разпадане на обществото можеш да ни помогнеш, като измислиш как да се справим с настъпващите промени. А ти, Анс…

От челото на Анс се лееше пот. Все още не можеше да се примири. Седнала срещу него, Каръл мигновено прочете мислите му, прехапа устни и напрегнато го погледна. „Не. Не. Не. Не.“

— Анс? — повтори Полковника.

— Мисля, че се нуждая от малко чист въздух — заяви Анс.

И излезе навън, преди баща му да успее да му отговори.

Тази вечер беше по-студено от предишната, но въпреки това бе приятно. Скоро щеше да вали, усещаше го. Анс погледна надолу към миниатюрната Санта Барбара и си представи, че това е гигантският град Лос Анджелис, представи си го в пламъци, представи си магистралите му непристъпно блокирани, видя огромни армии бежанци, насочили се към собствената му улица. И рояци от весели същества, които се носеха зад тях и ги тласкаха напред.

Чудеше се също какво се крие зад бързото съгласие на Рони. Дали се подмазваше на стареца и лукаво се опитваше да спечели първото място в сърцето му след дългата вражда? Защо? С каква цел?

Може би Пеги Гейбриълсън имаше нещо общо с това.

Анс беше съвсем сигурен, че Рони и Пеги са прекарали предишната нощ заедно. Дали Полковника знаеше? Езикът на тялото бе достатъчно очевиден. Освен, навярно, за Полковника. Полковника нямаше да остане доволен. Полковника имаше доста викториански възгледи за такова поведение. И толкова държеше на Пеги. Той щеше строго да се намеси.

Е, така или иначе, Рони определено замисляше нещо с Пеги и заради това дори беше готов да се нанесе в ранчото. За миг Анс отчаяно си помисли, че ще му се наложи да се премести тук, за да защити баща си от Рони. Защото Рони нямаше никакъв морал. Рони бе способен на всичко.

Анс се страхуваше от аморалността на по-малкия си брат още откакто порасна достатъчно, за да разбере природата му. Той правеше каквото си иска, без изобщо да се замисля дали е добро или зло, без да изпитва вина или срам. Човек трябваше да е много предпазлив с хора като него.

Но освен това Анс винаги се бе страхувал от непостоянството на Рони. Умът му се движеше светкавично и го отвеждаше на места, абсолютно недостижими за Анс.

Съзнаваше, че самият той е съвсем обикновен: добър човек със своите недостатъци, по-слаб, отколкото му се искаше, от време на време отговорен за постъпки, които не одобряваше. Рони винаги одобряваше всичко, свързано със самия него. Това бе страшно, демонично. Беше способен почти на всичко. За прозаичния, несъвършен Анс, който обичаше жена си и въпреки това често й изневеряваше, който се подчиняваше на волевия си баща във всичко и въпреки това не си бе направил труда да се отличи във военната кариера, както се очакваше от него, Рони, който изобщо не си беше направил труда да постъпи в армията, нито пък бе дал каквото и да е обяснение за това, беше ужасяващо, по-висше същество.

Рони винаги бе една крачка напред и се движеше от мотиви, които оставаха неразгадаеми за Анс. Двата му кратко просъществували брака и светкавични разводи без видими причини. Също толкова бързите му и озадачаващи прехвърляния от един изгоден и не съвсем законен бизнес на друг. Или пък онзи момент, когато и двамата бяха съвсем малки и Рони оправда някаква ужасна беля с невероятно обяснение: бил се ядосал, че Анс, а не той, получил свещената привилегия да носи фамилното име Ансън Кармайкъл IV и че той, Роналд Джефри Кармайкъл, щял да си го връща на Анс милиони пъти през всичките дни на живота им.

И ето, че сега Рони приемаше неочакваното предложение на Полковника и незабавно се съгласяваше да се пренесе тук и да остане завинаги при баща им, докато останалата част от южна Калифорния отиваше по дяволите. Какво знаеше Рони? Какво невидимо за Анс развитие виждаше в идните дни?

Анс се замисли за децата си по време на гражданските смутове. Повторение на Безредиците, само че този път много по-ужасно. Стрелба по улиците, пожари, бушуващи на северния хоризонт, покрито с черен дим небе, полудели орди от хора, прииждащи в Коста Меса, неговия дом: стотици хиляди от Торънс, Карсън, Лонг Бийч, Гардийна, Ингълууд, Кълвър Сити, Редондо Бийч и всички онези милиони други градчета, които образуваха гигантската амеба Лос Анджелис, хора, изхвърлени от собствените си домове по заповед на съществата и сега търсещи подслон при него. И ето ги Джил, Майк и Чарли, колебливо надзъртат на верандата зад него, озадачени, уплашени, пребледнели и жалостиво задават въпроса: „Татко, татко, защо има толкова много хора на нашата улица, какво искат, защо изглеждат толкова нещастни?“. Докато Каръл надава от вътрешността на къщата все същия ужасен стон: „Анс… Анс… Анс… Анс…“

Това никога нямаше да се случи. Никога. Никога, никога, никога. Всичко беше просто апокалиптична измислица на стареца. Може пак да го измъчваха виетнамски кошмари.

Въпреки това, когато стигна до вратата на къщата, Анс с изненада откри, че в крайна сметка е решил да се преместят в ранчото. А щом влезе вътре, установи, че всички останали са стигнали до същото решение.

Коледа сутрин. Полковника сънуваше. Най-често сънуваше онова щастливо време, непосредствено след войната, когато най-после се беше върнал при семейството си, децата му бяха около него и всяка вечер лягаше при жена си в онази красива къщичка в онова прелестно мерилендско предградие. И сега отново сънуваше онова време. Мирни дни, обгърнати в топлото розово сияние на съня. Дните в „Джонс Хопкинс“, преди да защити доктората си — по цял ден работеше в библиотеката, а после се прибираше вкъщи при послушния малък Анс, който в сънищата му винаги бе на десет-единайсет години, и при Розали, красиво момиченце в лекьосани дънки, и при Рон, не повече от двегодишен, но вече с онзи лукав блясък в очите. И най-вече при Айрийн, все още здрава, млада, току-що навършила трийсет и с прелестна фигура, силни бедра, високи стегнати гърди и дълга, поразително руса коса. Сега тя му се усмихваше и се приближаваше към него само по прозрачно, лилаво неглиже…

Но както винаги, дори насън Полковника оставаше малко буден, древната, неизбежна школовка на професията му. Разнесе се тихото пиукане на телефона върху нощното шкафче, секретната линия, и при второто иззвъняване Айрийн и неглижето изчезнаха.

— Кармайкъл.

— Генерал Кармайкъл, тук е Сам Бейкън. — Някогашният председател на групата на мнозинството в Сената с крака на страхотен тенисист. Сега един от висшите цивилни водачи на Калифорнийската освободителна армия. — Извинете, че ви будя толкова рано на Коледа, но…

— Сигурно имате основание, господин сенатор.

— Боя се, че е така. Току-що получихме съобщение от Денвър. Все пак ще използват лазера.

— Тъпи гадни копелета — изруга Полковника.

— А… да. Да, определено — отвърна Бейкън. Изглеждаше малко стреснат от такъв цветист език, идващ от устата на Полковника. Това не бе обичайно за него. — Прочели са доклада на Джошуа Ленърдс, както и забележките на Питър, и отговорът е, че въпреки това ще го направят. Имат свой собствен антрополог — не, социолог, — който твърди, че макар и само поради символични причини, трябвало да започнем някаква контраофанзива срещу съществата, че всъщност отдавна било време и сега, след като разполагаме с действителни възможности…

— Символично безумие — прекъсна го Полковника.

— Всички сме на това мнение, сър.

— Кога ще започнат?

— Действат много предпазливо. Но засякохме и разшифровахме съобщение по мрежата от центъра в Колорадо до техните сподвижници в Монтана, според което ударът изглежда е насрочен за първи или втори януари. С други думи, приблизително след седем дни.

— По дяволите, по дяволите.

— Вече уведомихме президента и той ще прати заповед за забрана до Денвър.

— Президентът — повтори Полковника и думата също прозвуча като обида. — Защо не уведомят и Господ? И папата. И професор Айнщайн. Денвър няма да обърне никакво внимание на заповеди, които идват от Вашингтон. Вашингтон е минало. Няма нужда да го обяснявам на вас, господин сенатор. Трябва да пратим някого в Денвър и да обезвредим онзи проклет лазер, преди да са успели да го използват.

— Съгласен съм. Джошуа и Питър също. Но в собствената ни група има сериозни възражения.

— На основание, че саботаж, насочен срещу нашите любими другари от освободителния фронт в Денвър, е предателство срещу цялото човечество, така ли?

— Не точно, генерал Кармайкъл. Страхувам се, че възраженията имат чисто военни основания. Генерал Бракънбридж. Генерал Къмсток. Според тях моментът е много подходящ за нанасяне на лазерен удар.

— Господи Боже всемогъщи — възкликна Полковника.

— Значи оставам в малцинство, така ли, Сам?

— Съжалявам, господин генерал.

Сърцето на Полковника се сви. Беше се опасявал от това.

Преди Завоюването Бракънбридж бе заемал висок пост в морската пехота. Къмсток беше моряк. Дори моряк можеше да е генерал в Калифорнийската освободителна армия. И двамата бяха много по-млади от Полковника, нямаха никакъв опит в реална бойна обстановка, даже не бяха участвали в умиротворителни акции в Третия свят. Бюрократи, и двамата. Но имаха два гласа срещу неговия един във военната секция на изпълнителния комитет.

Полковника бе подозирал, че ще заемат такава позиция. И се беше опитал да ги убеди.

„Нека ви припомня — бе казал той, — един изключително грозен момент от военната история. Втората световна война, Чехословакия: чешките партизани успели да убият местния нацистки командир, чудовище на име Райнхард Хайдрих. В резултат нацистите събрали всички жители на селото, в което се случило това — казвало се Лидице, — екзекутирали мъжете и пратили жените и децата в концлагери, където умрели и те. Не смятате ли, че ако докоснем с пръст някой от онези безценни извънземни, има вероятност да се повтори същото, само че поне двайсет хиляди пъти по-ужасно?“

Въпреки цялото му красноречие, двамата бяха останали непреклонни.

— Кога се проведе гласуването? — попита той.

— Преди двайсет минути. Реших, че е най-добре веднага да ви съобщя.

Полковника копнееше да продължи съня си. Отново на Брюстър Драйв 17, младата Айрийн в нейното лилаво неглиже, твърдите розови връхчета на красивите й гърди, които накрая щяха да я убият, очертани под прозрачната тъкан. Но всичко това вече го нямаше.

Сега високо в геосинхронна орбита над Земята имаше тригодишен, съоръжен с лазер военен сателит, кой знае как останал незабелязан от съществата, когато бяха неутрализирали другите човешки орбитални оръжия. А може би не бяха разбрали какво представлява или просто не се страхуваха от него. Той притежаваше способността да изстрелва високоенергиен лъч към всяка точка на Земята, над която се окажеше. В онези идилични дни отпреди Нашествието Съединените щати го бяха създали като глобален полицай и го бяха въоръжили със свръхмодерен еквивалент на много дълга полицейска палка: способността да праща предупреждения под формата на огнени линии по територията на всяка държавица, чийто диктатор получеше внезапен пристъп на мания за величие.

Проблемът беше, че по време на Безредиците бяха загубили софтуера, активиращ смъртоносния лазерен лъч. Сателитът просто си висеше там горе, напълно безполезен и продължаваше да обикаля около Земята.

А сега имаше нов и още по-сериозен проблем: силите на Съпротивата в Колорадо бяха открили резервно копие на активиращата програма и гордо възнамеряваха да нанесат лазерен удар срещу денвърския щаб на съществата.

Полковника знаеше какви ще са последствията. И се ужасяваше от тях.

— Значи няма дипломатически или друг начин да им попречите да нанесат удара? — попита той бившия председател на групата на мнозинството в Сената.

— Изглежда, че няма, господин генерал.

„Лидице — помисли си Полковника. — Все същата история.“

— Проклети глупаци — измърмори той. — Скапани самоубийци!

На другия край на света, в Англия, Коледа отдавна бе настъпила.

На този ден преди около две хиляди години във Витлеем се беше родило дете и две хиляди години по-късно на Коледа по цялата Земя продължаваха да се раждат бебета, макар че съвпадението можеше да е неприятно за майка и дете, които трябваше да се примирят с рисковете, произтичащи от масовото претоварване и липса на персонал в болниците по това време на годината. Но условията в повечето болници не бяха проблем за майката на онова дете с неясен произход и мъгляви перспективи, което щеше да се появи на бял свят при нещастни и ужасни обстоятелства в студения склад на горния етаж на скромен пакистански ресторант, носещ гръмкото име „Хан’с Могул Палас“ в Солсбъри, Англия, съвсем рано сутринта в тази трета Коледа след появата на съществата.

Солсбъри е красиво градче на югозапад от Лондон, главен град на графство Уилтшир. Той е известен най-вече с непокварения си средновековен чар, с изящната и внушителна катедрала от тринайсети век и отдалечения на тринайсет километра прочут праисторически мегалитен паметник Стоунхендж. В здрача преди зазоряване на онзи коледен ден Стоунхендж преживяваше едно от най-паметните събития в дългата си история и въпреки ранния (или късния) час, много жители на Солсбъри бяха станали свидетели на това зрелище.

Но не и Халим Хан, собственикът на „Хан с Могул Палас“, нито неговата съпруга Айша. Двамата спяха в леглата си и никой от тях не се интересуваше от езическия паметник Стоунхендж, нито пък от странното нещо, което в момента ставаше с него. И определено не зъзнещата и уплашена седемнайсетгодишна дъщеря на Халим Ясмина Хан, която лежеше полугола на пода в склада на бащиния си ресторант, скрита между голяма купчина сурова леща и още по-огромна купчина брашно, и се гърчеше в ужасни мъки, докато срамът и незаконното майчинство се стоварваха отгоре й като мъстящия меч на разгневения Аллах.

Беше съгрешила. Знаеше го. През последната година баща й, нейният пълен, мълчалив, смъртно уморен от работа и всъщност вече умиращ баща на няколко пъти я бе предупреждавал за греха и последствията от него и все пак тя беше решила да поеме риска. Само три пъти, с три различни момчета, само по един път с всяко от тях, и тримата англичани, и тримата бели.

Анди.

Еди.

Ричи.

Имена, които пламтяха като огньове по невралните пътища на душата й.

Майка й — всъщност нейната мащеха, защото истинската й майка бе починала, когато Ясмина беше тригодишна; втората съпруга на баща й Айша, силна и стабилна жена, я бе отгледала и през всички тези години оттогава крепеше семейството и ресторанта — също я предупреждаваше, но по съвсем различен начин. „Вече си жена — казваше й Айша, — и жените трябва да си позволяват малко удоволствия. Но трябва да внимаваш.“ Нито дума за грях, само да се пази от неприятности.

Е, Ясмина се пазеше или поне така си мислеше, но очевидно не достатъчно. И следователно беше провалила Айша. А също своя тъжен, тих баща, защото определено бе съгрешила, въпреки всичките му предупреждения да запази добродетелта си и сега Аллах щеше да я накаже. Вече я наказваше. Наказваше я ужасно.

Откри, че е бременна прекалено късно. Не го очакваше. Искаше й се да вярва, че още е твърде млада, за да ражда деца, защото гърдите й бяха съвсем малки и хълбоците й бяха тесни, почти като на момче. И след всеки един от трите пъти, когато го беше правила — импулсивно, плахо, едва ли не неохотно, веднъж във влажен сутерен, после в стар, повреден омнибус и накрая тук, в същия този склад, — тя взимаше съответните мерки, пиеше хапчетата, тайно купени от онази подсмихваща се индийка в уинчестърския магазин, две мънички зелени хапчета на сутринта и голямото жълто вечер, пет дни един след друг.

Те предизвикваха толкова силно гадене, че нямаше как да не подействат. Но уви. Изобщо не биваше да се доверява на хапчета, дадени й от индийка, хиляди пъти си повтаряше Ясмина, но вече бе прекалено късно.

Първият признак дойде едва преди около три месеца. Гърдите й внезапно започнаха да наедряват. Отначало това я зарадва. Винаги бе толкова слаба, но сега тялото й като че ли най-после започваше да се развива. Момчетата обичаха гърдите. Погледът им светкавично се плъзваше надолу, макар изглежда да си мислеха, че момичетата не забелязват. И тримата й любовници бяха пъхали ръце под блузата й и поне един от тях — Еди, вторият — беше останал толкова разочарован от онова, което откри отдолу, че й каза: „Това ли е всичко?“

Но сега гърдите й с всяка изминала седмица наедряваха и натежаваха, после започнаха да я наболяват и тъмните зърна странно изпъкваха от гладките кръгчета. След това цикълът й закъсня. И Ясмина започна да се страхува, а когато цикълът й продължи да не идва, страхът й още повече се усили. Но пък цикълът й винаги закъсняваше, веднъж дори с цели два месеца, а тогава още беше девствена.

И все пак тази работа с гърдите й… а после и хълбоците й като че ли започнаха да се разширяват. Ясмина мълчеше, вършеше си работата, любезно бъбреше с клиентите, които я харесваха, защото бе стройна, красива и мила, и се преструваше, че всичко е наред. Ала нощем ръката й постоянно се плъзгаше надолу по плоския й момчешки корем и тревожно търсеше живота, който се криеше под опънатата кожа. Не усещаше нищо.

Но вътре имаше нещо, да, и към началото на ноември започна едва доловимо да изпъква, съвсем мъничък възел под пъпа й, който с всеки изтекъл ден ставаше все по-голям. Ясмина носеше блузите си свободно отпуснати, за да скрие наедрелите си гърди и уголемяващата се издутина на корема си. После разшири панталоните си и проби две нови дупки на колана си. Беше й все по-трудно да изпълнява задълженията си, всяка вечер да мъкне тежките подноси, а след това часове наред да мие съдовете, но се насилваше да издържи. Нямаше кой друг да върши работата. Баща й приемаше поръчките, Айша готвеше, а Ясмина сервираше и почистваше след затваряне на ресторанта. Брат й Халид бе убит от тълпа бели мъже, докато се опитваше да защити Айша по време на безредиците след пристигането на съществата, а сестра й Лийла още беше съвсем малка, едва петгодишна, и не можеше да помага в ресторанта.

Никой в семейството не коментираше новия начин, по който се обличаше. Навярно си мислеха, че такава е модата.

Потънал в грижи около западащия си ресторант и гаснещото си здраве, в последно време баща й не обръщаше внимание на никого, ходеше прегърбен, постоянно кашляше и безкрайно се молеше. Бе четирийсетгодишен, а изглеждаше на шейсет. „Хан’с Могул Палас“ губеше клиентите си един по един и пустееше дори през уикендите. След пристигането на извънземните хората вече не пътуваха. Напоследък нямаше чужденци, дошли от далечни кътчета на света, за да пренощуват в Солсбъри преди да разгледат Стоунхендж.

Що се отнасяше до мащехата й, на Ясмина й се струваше, че от време на време й хвърля странни погледи и това я плашеше. Но Айша не казваше нищо. Може би все пак не я подозираше. Айша не беше от хората, които щяха да си затворят устата, ако заподозреше нещо.

Наближаваше Коледа. Подутите крака на Ясмина бяха тежки като дънери, гърдите й бяха твърди като камък и постоянно й се гадеше. Нямаше да продължи още дълго. Вече не можеше да отрича истината. Но не знаеше какво да прави. Ако беше жив, Халид щеше да измисли нещо. Брат й обаче го нямаше. Просто трябваше да остави нещата да следват своя ход и да се надява, че след като я накаже, Аллах ще й прости и ще се смили над нея.

На Бъдни вечер бяха заети четири маси. Това бе истинска изненада — да има толкова клиенти, когато повечето англичани вечеряха у дома си. По някое време на Ясмина й се стори, че ще припадне насред стаята и че подносът, натоварен с пиле бириани, овнешко виндалу, кебап и чаши бира, ще се разсипе на пода. После й премина, но един час по-късно наистина падна или по-скоро се отпусна на колене в коридора между кухнята и кофата за смет, където никой не можеше да я види. Дълго остана така, замаяна, потна и задъхана. Гадеше й се, усещаше, че стомахът й се бунтува, странни спазми пълзяха по тялото и бедрата й. След известно време се изправи и продължи с подноса към кофата.

Щеше да е точно тази нощ, помисли си тя.

И за хиляден път тази седмица през главата й мина онази проста сметка: „24 декември минус девет месеца е 24 март, следователно бащата е Ричи Бърк. Поне той беше единственият, който достави удоволствие и на мен“.

Анди, той бе първият. Ясмина не си спомняше фамилията му. Светъл, целият в лунички и много слаб, с омайна усмивка. Една лятна вечер, точно след шестнайсетия й рожден ден, когато ресторантът не работеше, защото бяха приели баща й в болница за няколко дни, той я покани на танц, почерпи я с няколко бири и после, късно през нощта, й каза, че бил канен на купон в дома на свой приятел, само че всъщност нямаше никакъв купон, а само вонящ на мухъл сутерен и стара кушетка, ръцете му, които се бореха с блузата й, после се спуснаха между краката й, смъкнаха панталоните й и след това — бързо, бързо! — дългото твърдо, зачервено нещо, което се появи от него и се пъхна в нея, хоп-хоп-хоп, само за няколко мига, задъханото му дишане и разтърсване, главата му, притисната до бузата й, и толкова. Мислеше си, че отначало трябва да боли, но не усети почти нищо, нито болка, нито нещо подобно на удоволствие. Следващия път, когато го видя на улицата, той се усмихна, силно се изчерви и й намигна, но не й каза нищо и оттогава не бяха разменяли нито дума.

После Еди Глосъп през есента, онзи, който остана разочарован от гърдите й и й го каза. Едрият широкоплещест Еди, който работеше в месарницата и имаше вид на човек с голям опит. Той бе възрастен, почти на двайсет и пет. Отиде с него, защото знаеше, че би трябвало да изпита удоволствие, а Анди не й го беше доставил. Но и с Еди се случи същото, просто много пъшкане и охкане, докато лежеше проснат отгоре й на пътеката в онзи изгорял омнибус край пътя за Шафтсбъри. Неговият бе много по-голям, отколкото на Анди — болеше, когато проникваше в нея, и се радваше, че не й е за пръв път. Но й се искаше изобщо да не се е случвало.

А след това Ричи Бърк, в същия този склад през една странно топла мартенска нощ, докато всички спяха долу в апартамента зад ресторанта. Тя се качи на пръсти по стълбището, а Ричи се изкатери по водосточната тръба и се вмъкна през прозореца, високият, гъвкав, грациозен Ричи, който толкова хубаво свиреше на китара, пееше и разправяше на всички, че някой ден ще е генерал във войната срещу пришълците и че ще ги изтрие от лицето на Земята. Ясмина остана по блуза, защото след Еди се срамуваше от гърдите си. Ричи я милва и гали сякаш часове наред, макар тя да се страхуваше, че ще ги открият и й се искаше по-бързо да свършват, а когато той влезе в нея, все едно че в тялото й се плъзна обилно смазана гладка метална тръба, толкова леко, леко, леко, нежни тласъци, продължили безкрай, докато насладата изригна в нея и тя простена толкова високо, че Ричи трябваше да запуши устата й с длан, за да не събуди всички в сградата.

Именно тогава бяха направили бебето. Нямаше никакво съмнение. През целия следващ ден Ясмина си мечтаеше да се омъжи за Ричи и да прекара всичките останали нощи от живота си в прегръдките му. Но в края на седмицата той изчезна от Солсбъри — някои казваха, че постъпил в тайна подземна армия, която се готвела да започне партизанска война срещу съществата — и повече никой не чу за него.

Анди. Еди. Ричи.

И ето че отново лежеше на пода на склада със събут панталон, и издутият й корем пращаше по цялото й тяло послания на ужасна болка и срам. Единствената й завивка бе изтъркан чаршаф, който вонеше на прегоряло олио. Водите й бяха изтекли към полунощ. И тогава се беше промъкнала тук, за да дочака края на най-ужасната катастрофа в живота си. Контракциите ставаха все по-чести и я разтърсваха като земетръс. Вече трябваше да е два часа, а може би три или четири. Още колко щеше да трае? Час? Шест часа? Дванайсет?

Дали да повика Айша да й помогне?

Не. Не. Не смееше.

По-рано вечерта от улиците се бяха донасяли гласове. Стъпки. Странно, толкова късно да викат и тичат навън. Обикновено коледното пиршество не продължаваше до това време. Не можеше да разбере какво казват, но после от глъчката с внезапна яснота чу:

— Извънземните! Разрушават Стоунхендж, разглобяват го!

— Докарай буса си, Чарли, да идем да видим!

Разрушавали Стоунхендж. Странно. Странно. Защо да го правят, зачуди се Ясмина. Но болките ставаха прекалено силни, за да мисли за Стоунхендж точно сега или за съществата, които кой знае как само за един миг бяха съкрушили непобедимите бели хора и сега властваха над света, или пък за каквото и да е друго, освен за случващото се в нея, за пламъците, които танцуваха в мозъка й, за спазмите в корема й, за безмилостното движение надолу на… на…

На нещо.

— Слава на Аллах, Повелителя на световете, Милостивия и Милосърдния — плахо промълви тя. — Няма друг бог, освен Аллах и Мохамед е Неговият пророк.

И пак:

— Слава на Аллах, Повелителя на световете.

И пак.

И пак.

Болките бяха ужасни. Тялото й широко се разтваряше.

— Авраам, Исаак, Измаил! — Онова нещо започваше да се движи по спирала в нея като тирбушон, прогарящ огнена следа в плътта й. — Мохамед! Мохамед! Мохамед! Няма друг бог, освен Аллах! — Думите вече извираха от нея без никаква плахост. Нека Мохамед и Аллах я спасяха, ако наистина съществуваха. Каква полза от тях, ако не я спасяха, нея, невинната и невежата, едва започнала живота си? И после, когато я прободе пика от пламък и тазът й сякаш се разцепваше, от нея изригна водопад други имена, Мойсей, Соломон, Иисус, Мария и дори забранените хиндуистки имена, Шива, Кришна, Шакти, Кали, абсолютно всеки, който можеше да й помогне, всеки, всеки, всеки, всеки…

Ясмина нададе три къси, остри, пронизителни вика.

Изпита ужасна болка и бебето изскочи навън с удивителна бързина, последвано от мощен порой кръв, червена река, която нямаше край. Веднага разбра, че ще умре. Беше се случило нещо лошо. Кръвта й щеше да изтече и щеше да умре. Ето, само мигове след раждането вече я обгръщаше зловещо спокойствие. Нямаше сили за повече викове, нито дори да се погрижи за бебето. То бе някъде долу, между широко разтворените й крака, това беше всичко, което знаеше. Ясмина лежеше по гръб, потънала в море от кръв и пот. Тя повдигна ръце към тавана и отново ги отпусна, за да стисне пулсиращите си, напращели от мляко гърди. Вече не мълвеше свещени имена. Едва си спомняше своето.

После тихо заплака. Трепереше. Не се опитваше да помръдне, защото това сигурно щеше да усили кръвоизлива.

Изтече час, а може би седмица или година.

После високо над нея в мрака се разнесе болезнен глас:

— Какво? Ясмина? О, Боже мой, Боже мой, Боже мой! Баща ти ще умре!

Айша. Навеждаше се над нея и я прегръщаше. Силната й ръка приповдигна главата й, притисна я към топлата майчина гръд.

— Чуваш ли ме, Ясмина? О, Ясмина! Боже мой, Боже мой! — И после от гърлото на мащехата й се изтръгна мъчителен вой, сякаш от земята изригваше горещ вулканичен гейзер: — Ясмина! Ясмина!

— Бебето? — немощно попита Ясмина.

— Да! Тук е! Тук! Можеш ли да виждаш?

Не виждаше нищо друго, освен червена мъгла.

— Момче? — с последно усилие прошепна тя.

— Момче, да.

Стори й се, че през булото на помръкващия й поглед зърва нещо мъничко и кафеникаворозово, цялото в алени влажни петна, сгушено в ръцете на мащехата й. Стори й се, че дори го чува да проплаква.

— Искаш ли да го подържиш?

— Не. Не. — Разбираше, че си отива. Бяха я напуснали и последните сили.

— Красиво и силно момче — каза Айша. — Прекрасно момче.

— Тогава съм щастлива. Казва се… Халид. Халид Халим Бърк.

— Бърк ли?

— Да. Халид Халим Бърк.

— Това ли е бащата, Ясмина? Бърк?

— Бърк. Ричи Бърк — с последно потръпване изрече името тя.

— Кажи ми къде живее този Ричи Бърк. Ще го доведа. Какъв срам, да родиш тук съвсем сама в мрака, в тази ужасна стая! Защо не каза нищо? Защо скри от мен? Щях да ти помогна. Щях…

Но Ясмина Хан вече я нямаше. През мръсния прозорец на склада проникна първият утринен лъч. Коледа беше настъпила.

При Стоунхендж, на тринайсет километра оттам, съществата бяха свършили работата си. Три огромни извънземни създания бяха надзиравали групата човешки роби, които с помощта на ръчни, напомнящи на пистолети устройства, излъчващи ярколилава светлина, бяха изровили от земята древните каменни плочи на прочутия мегалитен паметник в брулената от ветрове равнина на Солсбъри, сякаш са пръчици от игра на микадо. И отново ги бяха подредили, този път така, че някогашният външен кръг от огромни пясъчникови блокове се превърна в два успоредни реда, ориентирани в посока север-юг. От по-малкия вътрешен пръстен сини плочи направиха равностранен триъгълник, а близо петметровият пясъчников блок по средата, който хората наричаха „олтарен камък“, сега се издигаше вертикално.

Тълпа от около две хиляди души, събрали се от съседните градове, наблюдаваше работата през цялата нощ. Някои бяха разгневени, други — тъжни, трети — безразлични, четвърти — заинтригувани. Мнозина предлагаха обяснения на случващото се, всички еднакво неправдоподобни.

Що се отнасяше до Халид Халим Бърк, роден на Коледа сред мъките и срама на майка си и скръбта на семейството си, той нямаше да е новият Спасител на човечеството, въпреки съвпадението. Но щеше да живее независимо от майчината си смърт и когато му дойдеше времето, щеше да изпълни малката си задача, да нанесе своя удар срещу ужасните същества, които с такава презрителна лекота бяха завладели неговия свят.

През първия ден от новата година, в четири и половина сутринта пражко време Карл-Хайнрих Боргман постигна първия си успешен контакт с комуникационната мрежа на съществата.

Не очакваше да е толкова лесно и не беше. Но не очакваше да се провали и успя.

„Здравейте“, каза той.

Отделни хакери по целия свят малко по малко бяха събрали огромно количество данни за информационната система на извънземните. И въпреки проблемите в старата глобална Мрежа, предизвикани от прекъсването на електрическата енергия по време на Великата тишина, повечето от тези данни вече бяха масово разпространени по възстановената след Завоюването хакерска мрежа.

Карл-Хайнрих участваше в тази мрежа. Като действаше под прякора Страшните тексаски вампири, той установи връзка с такива европейски и даже американски информационни центрове като Междузвездния Сталин, Космическите пирати, Лудите убийци от ада, Марс Инкорпорейтид, Душевно мъртъв и Бандитите от деветото измерение. От тях и от други като тях момчето събра всички възможни данни за компютърните възли на съществата.

Много от тях не бяха верни. Повечето бяха изключително хипотетични. Някои бяха пълни измислици. Но през двете години и два месеца след Завоюването тук-там отделни талантливи хакери бяха успели да научат едно-друго, дребни факти, които наистина изглеждаха логични.

Бяха го постигнали, като разпитваха всеки, имал възможност отблизо да наблюдава съществата и техните компютри. Това означаваше да пресяват спомените на пленниците на извънземните кораби. Някои от отвлечените също бяха хакери. Имаше дори ентусиасти, включили се в робски групи и участвали в непонятните проекти, които съществата толкова обичаха. От това ужасно преживяване можеше да се научи много.

Вече знаеха някои неща за начина, по който нашествениците събираха, обработваха и предаваха информация. Всичко това течеше по Мрежата на разположение на другите хакери. И от тази сбирщина от трошици, късчета и невероятни предположения, чрез методично пресяване на несъвместимите данни, Карл-Хайнрих създаде собствена последователна картина за действието на извънземните компютри и разработи начин за проникване в тях.

„Здравейте. Аз съм Карл-Хайнрих Боргман от Прага, Чешката република.“

Страшните тексаски вампири или по-скоро самотното и странно момче, което се криеше зад този псевдоним, не бързаше да сподели откритията си с другите нелегални организации на хакерския свят. Ако го беше направил, може би щеше да помогне на каузата на човечеството. Но Карл-Хайнрих никога не бе умеел да споделя, а и никой не го беше научил. Той бе единствено дете на строги, мрачни родители. Нямаше други приятели, освен в Мрежата, но те винаги бяха далечни, анонимни и предпазливи. До този момент любовта на живота му се изразяваше в електронно воайорство. Карл-Хайнрих Боргман живееше като корабокрушенец на самотен остров.

Освен това искаше да му отдадат дължимото за това, че сам е успял да проникне в системата на съществата. Искаше да стане световноизвестен, най-великият хакер на всички времена. Искаше да е ужасно прочут. Щом не можеше да получи любов, поне можеха да му се възхищават и да го уважават. И кой знае, ако станеше достатъчно прочут, пред вратата му може би щеше да се събере опашка от момичета, копнеещи за шанс да му се отдадат. Това беше най-голямата му мечта.

„Здравейте. Аз съм Карл-Хайнрих Боргман от Прага, Чешката република. Успях да се включа в компютрите ви.“

Несъмнено всички, които работеха по проблема, вече бяха открили, че пришълците използват дигитална компютърна система. Това бе радостна вест. В крайна сметка, като извънземни, те можеха да имат съвършено различен начин за обработка на информация, който да не подлежи на човешко разбиране. Но се оказа, че добрата стара бинарна система е най-ефикасният начин за изчисление дори на далечната неизвестна звезда на съществата, също както на примитивната малка Земя. Да или не, плюс или минус, напред или назад, отворено или затворено, наличие или отсъствие, едно или нула — нямаше нищо по-просто. Даже за тях.

Самите сървъри на съществата представляваха биоорганични устройства, очевидно с течни софтуерни резервоари. Всъщност те бяха огромни изкуствени мозъци. Също като човешките, изглежда подлежаха на химическо програмиране и реагираха на хормонални команди. Но това се отнасяше само за функционирането им. В основата си те със сигурност можеха да се възприемат като електрически механизми, отново точно като човешкия мозък. Действието се постигаше чрез манипулиране на електрическия импулс. Химичните команди променяха поляритета, превръщаха единиците в нули, наличието в отсъствие и „да“ в „не“.

Химическите команди навярно можеха да се дублират по електрически път, също като в имплантираните биочипове, които бяха станали модерни сред хакерите като Карл-Хайнрих една-две години преди нашествието. Момчето отново опита.

„Здравейте. Аз съм Карл-Хайнрих Боргман от Прага, Чешката република. Успях да се включа в компютрите ви. Това беше най-голямата ми мечта и най-после я изпълних.“

Той прекара два мрачни, ветровити дни на стръмния склон зад замъка Храдчани, като обикаляше из пустите улици край древната стена. Вече не можеше да се влиза на територията на замъка, разбира се, но това не означаваше, че човек не е в състояние да се включи в електрическите вериги. Освен ако не бяха способни да получават електричество от въздуха с помощта на извънземна магия, пришълците също като всички останали се нуждаеха от електропроводи. И освен ако не бяха инсталирали в замъка свои генераторни системи, което бе напълно правдоподобна възможност, проводниците трябваше да идват отвън.

Карл-Хайнрих ги потърси и скоро ги откри. Тези неща много му се отдаваха. Докато другите момчетии четяха за пирати и космонавти, той потъваше в бащините си учебници по електроинженерство.

А сега… първият контакт…

Карл-Хайнрих винаги носеше със себе си малък компютър, биочип, имплантиран в предлакътницата му, не по-голям от снежинка и с още по-изящен строеж. Той събираше и насочваше телесна топлина, за да усилва и излъчва кодирани сигнали, които отваряха инфоканали и позволяваха всевъзможни манипулации. Карл-Хайнрих бе един от първите, имплантирали си такова устройство — в деня след тринайсетия си рожден ден. По време на пристигането на съществата импланти имаха може би десет процента от населението, повечето от тях младежи. Макар и все още в съвсем ранна фаза, биочиповата революция обещаваше фантастично бъдеще — бъдеще, което за съжаление извънземното нашествие очевидно погуби. Но имплантите продължаваха да се използват.

Включването в електрическата система беше детска игра за него. Можеше да го направи специалист от всяка електрическа компания. Карл-Хайнрих бе нещо повече от електроспециалист. Цели два дни той измерва индуктивността и импеданса, после, толкова развълнуван, че почти забрави да диша, прати електрическо пипало по буйната река от електрони и усети, че установява контакт с…

С нещо.

Източник на данни. Извънземни данни.

Извънземната им форма, вътрешна структура и конфигурации го накараха да потръпне. Почувства се така, като че ли върви по тайнствените поляни в невероятно странна гора на непозната планета.

Системата не приличаше на компютрите, които познаваше или можеше да си представи. Съвсем естествено. И въпреки това усещаше в нея нещо познато. Колкото и да бяха странни, данните си оставаха данни, поредици от бинарни числа. Формата на този дигитален поток бе чудата и неясна и все пак кой знае защо изпитваше увереност, че накрая ще успее да я проумее. Извънземното устройство, в което се беше включил, представляваше система за манипулиране и съхраняване на данни в бинарен вид. Какво друго можеше да е това, освен компютър?

И той бе проникнал в него. Това беше най-важното. Полазиха го парещи тръпки на чисто интелектуална радост. Силата им почти се равняваше на оргазъм. Съмняваше се, че дори сексът може да носи такава наслада. Но, разбира се, Карл-Хайнрих нямаше нужната база за такова сравнение.

Отне му доста време да разбере особения характер на онова, до което се бе докоснал. Но постепенно го осени, че тази програма трябва да е маска на цялата електрическа мрежа и изведнъж върху картата на замъка, която носеше в главата си, се появи схема на електрическата система на съществата.

И той я проучи. Скоро се озова в задънена улица, върна се обратно и пое по нов път. После по трети и четвърти. Стигна до преграда, заобиколи я и продължи напред.

Увереността му растеше с всеки изтекъл час. Откриваше. Учеше. Нещата се трупаха. Изясняваха се връзки. Отваряха се канали. Проникваше все по-надълбоко.

Изпълваше го невероятна наслада. Никога не беше изпитвал такова удоволствие.

Карл-Хайнрих копира отрязък данни от извънземния компютър, качи го на своя и с радост видя, че е в състояние да го манипулира като отслабва или усилва електрическия импулс. Нямаше представа какви промени предизвиква, защото данните бяха неразбираеми. Но това бе добро начало. Имаше достъп до информацията и можеше да я обработва. Оставаше само да открие начин да я разбира.

Беше му ясно, че дори на този елементарен етап от проникването му в системата би трябвало да е способен да праща съобщения на съществата, които те да могат да приемат, ако си направеха труда да усвоят някой земен език. И подозираше, че постепенно би могъл да се научи дори да препрограмира техните данни, ако успее да разгадае компютърния им език. Но с това щеше да се занимава по-нататък.

Той продължи да се движи навътре, като се чудеше дали не задейства някакви аларми в системата. Съмняваше се. Ако знаеха за присъствието му, вече щяха да са го спрели. Разбира се, освен ако не се забавляваха с него, ако не го наблюдаваха и аплодираха напредването му.

Скоро жестоко го заболя главата, но сърцето му се изпълваше с постоянно растящ триумф.

Карл-Хайнрих вече бе убеден, че както предполагаха всички, централният компютърен възел е в катедралата. Беше открил нещо голямо в отсрещния край, в императорския параклис и нещо почти също толкова голямо в параклиса на Свети Сигизмунд. Но това, смяташе той, бяха странични разклонения. Пред Венцеславовия параклис имаше огромен, издигащ се до тавана екран, покрит с пулсиращи светлини, от и към който постоянно течаха огромни количества енергия. След като го проучва в продължение на четири-пет часа, Карл-Хайнрих разбра, че това трябва да е главният интерфейс на системата.

Той проникна вътре по енергийната линия и се потопи в океани от загадъчни данни.

Извънземната информация прииждаше към него като гигантска вълна, прекалено голяма, за да я копира и качи. Не смееше да я обработва и определено не знаеше как да я разшифрова. Виждаше я просто като поток от единици и нули, но нямаше ключа, който да му помогне да преобразува бинарните числа в нещо смислено. За да опита да го направи, щеше да му трябва мощен сървър като онзи, с който преди разполагаше Университетът.

Сървърите по целия свят обаче бяха угаснали завинаги. Съществата ги бяха изключили по време на Великата тишина. Съвременната версия на Мрежата функционираше с помощта на импровизирани, свързани помежду си сървъри, които едва успяваха да поддържат обикновения трафик. В никакъв случай не биха могли да обработят нещо толкова сложно като това, на което се беше натъкнал Карл-Хайнрих.

Но той бе установил контакт. Главното. Беше вътре.

А сега, сега, сега му предстоеше голямото решение. Дали просто да продължи тайно да шпионира извънземния компютър, да плува из тези интересни безсмислици, да си играе с тях само за удоволствие и да превърне всичко това във вълнуващо хоби? Или трябваше да се свърже с Междузвездния Сталин, Бандитите от деветото измерение и останалите хакери, които работеха по проблема, и да им покаже какво е успял да постигне, за да могат заедно да продължат към следващия етап?

Първата възможност нямаше да му донесе нищо друго, освен самотни забавления. Карл-Хайнрих вече знаеше колко ограничени са те. Втората щеше да му даде мимолетна слава в хакерските среди, но после други щяха да се възползват от постижението му, да се втурнат напред и да го забравят.

Но имаше и трета възможност и той бе клонил към нея през цялото време.

Всички хакерски приказки за разшифроване на извънземния компютърен код и за отхвърляне на властта им с помощта на тази информация бяха детински глупости. Никой нямаше да победи съществата. Бяха прекалено могъщи. Светът беше техен и толкова.

Тогава приеми положението. Действай с оглед на него. Предложи им услугите си. Те се нуждаят от връзка с човечеството, за да изпълнят по-ефикасно целите си. Много добре. Ето възможност за теб, Карл-Хайнрих Боргман. Можеш да спечелиш всичко и няма какво друго да изгубиш, освен нещастието си.

Техните сигнали бяха неразбираеми за него, но не и неговите за тях. Контактът бе установен. Много добре. Направи нещо.

„Здравейте. Аз съм Карл-Хайнрих Боргман от Прага, Чешката република. Успях да се включа в компютрите ви. Това беше най-голямата ми мечта и най-после я изпълних.

Мисля, че мога да ви бъда много полезен. И съм убеден, че вие можете да сте много полезни за мен.“

Около седемнайсет часа по-късно, от другата страна на света, някой в денвърския команден щаб на Колорадския фронт за освобождение с треперещи ръце вкара три команди в десетгодишен десктоп, изчака отговор от космоса, получи го след трийсет секунди и вкара още четири команди. Този път това бяха сигналите, които щяха да активират лазерното оръдие на височина от трийсет и пет хиляди километра над Земята.

Тези команди изискваха потвърждение, което се получи, и повторение, което беше дадено.

От военния сателит в орбита незабавно се спусна пращяща енергийна мълния под формата на мощно фокусиран светлинен лъч, който улучи територията на денвърските сили на съществата и през следващите деветдесет секунди обгърна централната им сграда в пламък. Не можеше да се определи какво въздействие е оказал върху извънземните в сградата и всъщност това завинаги остана тайна.

Но очевидно им причини известни неприятности, защото последваха две мигновени реакции, и двете извънредно сурови.

Почти едновременно по цялата Земя отново спря електрическата енергия. През първите няколко дни прекъсванията бяха неравномерно разпръснати и спорадични, но след това обхванаха цялата планета. Това продължи трийсет и девет дни — повече, отколкото така наречената Велика тишина. Освен всичко останало, прекъсването на всички електронни връзки не позволи на членовете на Колорадския фронт за освобождение да нанесат лазерните удари, които според плановете трябваше да последват първоначалния залп на така наречената „Освободителна война“.

Вторият отговор на лазерната атака беше още по-ужасен. В период от три часа след денвърския удар се отвориха херметично запечатани контейнери, разпръснати в единайсет от най-големите градове на света, и освободиха микроорганизми с очевидно синтетичен произход, които предизвикаха изключително заразна, неизвестна дотогава болест. Тя покоси по-голямата част от планетата. Симптомите бяха много силна треска, следвана от структурно деградиране на големите вени и артерии, колапс на кръвоносната система и смърт. Никакво лечение не даваше резултат. Карантините също. Около една трета от заразените, които явно имаха някаква вродена имунна защита, се справяха с треската преди да се стигне до колабиране на кръвоносната система и се възстановяваха напълно. Останалите умираха три-четири дни след началото на болестта.

Полковника научи за това от Дъг Ганет през първите дни, когато електронните връзки все още не бяха окончателно прекъснати. — Всички измират — съобщи зет му. — И получавам същата информация отвсякъде. Епидемията е невероятна и като че ли няма начин да бъде спряна.

Кипнал вътрешно, Полковника реагира само с уморено кимване.

— Е, можем да се опитаме да се скрием — отвърна той. — После събра работниците от ранчото и каза на онези, които живееха там, че както и преди, са свободни да слязат в Санта Барбара, но че ако го направят, повече няма да бъдат допуснати обратно. Що се отнасяше до останалите, които обитаваха главно мексиканския квартал, Полковника им даде да разберат, че имат две възможности: да останат в ранчото или да се върнат при семействата си, но че няма да има връщане назад.

— Същото, разбира се, се отнася и за вас — заяви той на представителите на рода Кармайкъл, като бавно плъзна поглед по всеки един от тях. — Ако си тръгнете, това ще е окончателно. Без изключение.

— И колко време ще е в сила това правило? — попита Рони.

— Колкото се наложи — отговори Полковника.

Епидемията продължи да върлува до началото на юли и окончателно унищожи останките от световната икономика. После изчезна също толкова внезапно, колкото бе започнала, сякаш съществата бяха заключили, че е постигнала задоволителен резултат.

Последствията бяха трагични. Високият, изолиран склон, на който се намираше ранчото на Кармайкъл, не беше засегнат. Загинаха само работниците, решили да се върнат при семействата си. Положението навсякъде другаде бе съвсем различно. Разбира се, смъртността варираше в зависимост от хигиенните стандарти и качеството на медицинските услуги в различните държави, но не се спаси нито една страна, а някои бяха напълно обезлюдени. Над света се спусна нова Велика тишина. И макар че успяха да оцелеят около три милиарда човешки същества, само единици от тях проявяваха желание да извършат или дори да помислят за враждебни действия срещу извънземните завоеватели.

3.

След деветнадесет години

Докато чакаше на верандата членовете на съпротивителния комитет да се съберат за ежемесечната си среща, Полковника смяташе, че е буден. Но напоследък лесно пресичаше границата между света на светлината и царството на сенките и докато седеше и бавно се люлееше, потънал в шеметни мечти, той откри, че му е трудно да определи в кое от двете всъщност се намира.

Беше ясен, сух априлски ден след края на един от най-влажните сезони, които си спомняше. Хълмовете тънеха във висока, буйна трева, която скоро щеше да придобие кафеникавата си лятна окраска.

Лоша работа, всичката тази гъста трева. Чудесно гориво за есенния сезон на пожарите.

Пожарите… пожарите…

Сънените мисли на Полковника се понесоха назад през годините и той видя пламтящия Лос Анджелис в деня на пристигането на съществата. Кадрите по телевизията: разгневеното поаленяло небе, подскачащите огнени езици, ужасяващия гигантски черен стълб дим, който се издигаше към стратосферата. Къщите, експлодиращи като фойерверки, бим-бам-бум, квартал след квартал. И смелите малки пожарникарски самолети, които се носеха над опустошенията и се опитваха да се снижат достатъчно, за да направят нещо с товара си от вода и химикали.

Брат му Майк на борда на един от онези самолети… Майк…

Там горе над пожара, провиращ се през коварните топлинни изригвания и вихри…

„Пази се, Майк… моля те, Майк…“

— Всичко е наред, дядо. Тук съм.

Полковника отвори очи. Огледа се наоколо. Нямаше пожари, нямаше дим, нямаше малки самолети. Само огромното безоблачно небе, зелените хълмове и високо светлокосо момче с дълъг червен белег на бузата. Синът на Анс. По-добрият. Полковника забеляза, че се е отпуснал на стола си и ядосано се поизправи.

— Казах ли нещо, момче?

— Повика ме по име. Каза: „Пази се, Майк!“. Но аз не правех нищо, просто те чаках да се събудиш. Сънува ли?

— Може и да съм сънувал, да. Поне наяве. Кое време е?

— Един и половина. Татко ме прати да ти предам, че съпротивителният комитет е готов да започвате.

Вече съвсем буден, Полковника кимна. Но остана седнал на стола си.

Миг по-късно се появи самият Анс и бавно се приближи по настлания с плочи вътрешен двор. Днес накуцваше малко повече от обикновено, помисли си Полковника. Понякога се чудеше дали не е само поза, това куцане на Анс, оправдание за прекомерното пиене. Но още не беше забравил бялата кост, щръкнала от плътта на сина му, след като преди три години конят бе паднал отгоре му на стръмната пътека към кладенеца. Нито пък онзи ужасен час, през който двамата с Рони се мъчеха да почистят раната и да наместят костта, двама самоуки лекари, работещи без помощта на упойка.

— Какво става? — обърна се начумерено Анс към момчето. — Нали ти казах да доведеш дядо си вътре за заседанието?

— Ами, дядо спеше и не ми се искаше да го будя.

— Не спях — възрази Полковника, — само дремех.

— На мен пък много ми приличаше на заспал, дядо. Сънуваше и извика името ми.

— Не неговото — обясни на сина си Полковника. — Името на Майк. Всъщност си мислех за деня на пожара. Спомнях си.

Анс се обърна към младия Майк.

— Има предвид брат си. Онзи, чието име носиш.

— Зная — отвърна момчето. — Онзи, който загинал в борба срещу съществата.

— Загина в борба с пожара, който случайно запалиха съществата. Беше инцидент — уточни Полковника. — Не е едно и също. — Но знаеше, че е безнадеждно. Вече започваха да се носят легенди и след двайсетина-трийсет години никой нямаше да може да различава фактите от измислиците. Е, след двайсет години това вече нямаше да го интересува.

— Хайде — протегна му ръка Анс. — Да влизаме вътре, татко.

Полковника се надигна от стола си колкото можеше по-бързо и отблъсна подадената му ръка.

— Мога и сам — сприхаво се тросна той. Отлично разбираше колко сприхаво го е казал, разбираше също, че напоследък през повечето време се държи така. Не можеше да направи нищо. Беше на седемдесет и четири и обикновено се чувстваше значително по-стар. Не го бе очаквал. Винаги се беше чувствал по-млад от годините си. Но вече нямаше лекарства, които да обърнат назад часовника, както преди петнайсет-двайсет години. А и сегашните лечители най-често бяха хора без специална подготовка, които се консултираха с наличните медицински книги и се надяваха на най-доброто. Така че седемдесет и четири отново беше преклонна възраст, наближаваща края на живота.

Двамата бавно влязоха в къщата, старецът със сковани стави и накуцващият по-млад мъж. Плътен облак от алкохолни пари обгръщаше Анс като шлем.

— Много ли те мъчи кракът? — попита Полковника.

— На пристъпи е. Някои дни боли повече от други. Днес е един от лошите.

— И някоя и друга чашка помага, така ли? Но като че ли не е останало много от старите запаси, а?

— Достатъчно за още няколко години — отвърна Анс. Полковника знаеше, че една сутрин след Голямата епидемия двамата с Рони се бяха спуснали в опустялата Санта Барбара — призрачен град, това беше Санта Барбара сега, обитавана само от неколцина скитници — и бяха отмъкнали по-голямата част от съдържанието на изоставен склад за алкохол. — Предполагам, че ако доживея дотогава, ще направя казан. Поне това не е от забравените изкуства.

— Знаеш ли, иска ми се да не пиеш толкова, сине.

Анс се поколеба за миг преди да отговори и Полковника разбра, че се мъчи да овладее гнева си. Напоследък синът му бързо се гневеше, но изглежда успяваше да се сдържа повече отпреди.

— И на мен ми се иска много неща да са по-различни, но не са — напрегнато каза Анс. — Правим каквото можем, за да доживеем до края на деня… Внимавай с вратата, татко. Ето така. Насам.

Членовете на съпротивителния комитет — преди няколко години бяха променили името, защото „Освободителна армия“ им се струваше преувеличено — се бяха събрали в трапезарията. При влизането на Полковника всички едновременно се изправиха. Знак на почит към доблестния стар председател, да. Колкото и жалък да беше станал той. В последно време повечето работа вършеше Анс, Анс и Рони. Полковника предпочете да приеме жеста буквално и му отвърна с хладна усмивка и сковано кимане към всеки от тях.

— Господа. Моля, седнете, ако желаете…

Той остана прав. Поне това още можеше. С изправен гръб, както винаги. Застанал пред тях, Полковника вече не се чувстваше толкова онова сънливо старче, което клюмаше на верандата, колкото проницателният военен стратег от миналите десетилетия, енергичният лидер, враг на самоизмамата, липсата на самодисциплина и всички други видове коварна морална разпуснатост.

— Всички ли са тук? — обърна се към Анс той.

— Всички, освен Джакман, който прати съобщение, че не може да получи разрешение за напускане на Лос Анджелис заради внезапна трудова повинност, и Куорлз, чиято сестра изглежда ходи с колаборационист и затова според него е по-добре да не присъства на днешното заседание.

— Сестра му знае ли за неговото участие в Съпротивата?

— Не е ясно — отвърна Анс. — Може би Куорлз трябва да го провери, преди пак да започне да идва.

— Така или иначе, имаме кворум — каза Полковника, като зае свободното място до Анс.

Присъстваха още десет членове на комитета, всички мъже. Сред тях бяха синовете му Анс и Рони, зет му Дъг Ганет и племенникът му Пол: тъй като ранчото се намираше високо и в безопасност на планинския склон, недокоснато от ужасите на епидемията и останало почти незасегнато от промените, сполетели намалялото население на света през последните десет години, местният съпротивителен комитет всъщност представляваше семейна организация на Кармайкълови.

Разбира се, имаше още съпротивителни комитети, и в Калифорния, и навсякъде другаде, освободителни армии, подземни движения и какво ли още не. Но тъй като комуникациите дори само в някогашните Съединени щати бяха толкова хаотични и непредсказуеми, трудно можеха да поддържат редовна връзка с тези малки, тайни групи и лесно се поддаваха на илюзията, че тяхната организация е едва ли не единствената на Земята, продължаваща да поддържа фантазията за бъдеще, свободно от съществата.

Заседанието започна. Събиранията на групата следваха ритуал, строг като тържествена католическа литургия.

Първо призоваване на Божествеността. Кой знае как преди три-четири години бяха възприели този момент и изглежда никой не желаеше да го оспорва. Молитвата винаги произнасяше Джак Хейстингс, бивш делови партньор на Рони от Сан Диего, който скоро след Завоюването се беше обърнал към религията и очевидно хранеше искрена вяра.

Хейстингс се изправи, сключи пръсти и тържествено сведе глава.

— Отче наш, който гледаш от небесата към нашия нещастен свят, молим Те да ни надариш с Твоята мощ и да ни помогнеш да изхвърлим от този Твой свят създанията, които ни го отнеха.

Думите винаги бяха еднакви, приемливи за всички, без сектантска окраска, макар Рони да беше дал на Полковника да разбере, че Хейстингс принадлежи към някаква много странна неоапокалиптична християнска секта, свързана с изпадане в екстаз, говорене на непонятни езици, докосване на змии и други подобни неща.

— Амин — високо каза Рони, половин секунда по-късно последван от Сам Бейкън и всички останали, включително Полковника. Самият Полковник никога не се бе отнасял благосклонно към каквато и да е организирана религиозна дейност, даже във Виетнам, където ежедневно им доставяха чували за трупове, но не беше и атеист, в никакъв случай, а освен всичко това разбираше стойността на официалната церемония за поддържане на структурите на живота по време на криза.

След молитвата идваше „Докладът за осъществения напредък“, обикновено изнасян от Дан Кантели или Анди Джакман и по-подходящо наричан „Доклад за неосъществения напредък“. Той представляваше равносметка на успехите или липсата на успехи от предишното заседание насам, особено по отношение на проникване в кодовете на съществата и придобиване на информация, която можеше да се окаже полезна при евентуален удар срещу завоевателите.

Днес Джакман отсъстваше, затова доклада изнесе Кантели. Той беше нисък, Топчест, непоклатим наглед петдесетина годишен мъж, който преди Завоюването отглеждаше маслини в северния край на долината Санта Инес и продължаваше да го прави. Цялото му семейство, родителите, жена му и петте или шестте му деца бяха умрели по време на Голямата епидемия, но Джакман се бе оженил повторно за мексиканско момиче от Ломпок и имаше четири деца.

Както обикновено, напредък нямаше.

— Известно ви е, че миналия месец в Сиатъл беше направен опит за отклоняване на строго секретни съобщения на съществата към компютърните центрове на Съпротивата. Със съжаление трябва да кажа, че този проект завърши с пълен провал, благодарение на двама продажни боргмана, които разработиха за извънземните специален софтуер за блокиране на проникването. Разбрах, че сиатълските хакери са били засечени и, боя се, унищожени.

— Боргмани! — горчиво измърмори Рони. — Нуждаем се от програма, която да засича и унищожава тях!

Всички в стаята одобрително занимаха.

Озадачен от странната дума, Полковника се наклони към Анс и прошепна:

— Боргмани ли? Какви са тези боргмани, по дяволите?

— Колаборационисти — отвърна синът му. — От най-гадните, защото не само работят за съществата, но и активно им помагат и съдействат.

— Искаш да кажеш, че вършат някаква компютърна работа, така ли?

Анс кимна.

— Те са компютърни специалисти, които показват на съществата по-ефикасни начини да ни шпионират и ги учат да не позволяват на нашите хакери да проникват в компютрите им. Рони ми обясни, че името произхождало от някакъв европеец, който пръв проникнал в извънземната компютърна мрежа и им предложил услугите си. Тъкмо той им показал как свързват персоналните ни компютри с техните сървъри, за да ни контролират по-лесно.

Полковника тъжно поклати глава.

Боргмани. Предатели. Винаги имаше такива, през всяка историческа епоха. Някакъв неизкореним дефект в човешката природа. Той съхрани думата в паметта си.

Появяваше се нов речник, разбираше Полковника. Също както във Виетнам се бяха родили нови думи, които днес не помнеше никой друг, освен старци като него, Завоюването изглежда създаваше свой собствен жаргон. Същества. Боргмани. Колаборационисти. Макар че последната дума всъщност идваше от дните на Втората световна война, изтупана от праха и отново върната в употреба.

Кантели довърши доклада си. Изправи се Рони и започна своя, който се отнасяше до любимата идея на Полковника, създаването на нелегални образователни центрове с цел да внушат у по-младото поколение желание за възраждане на човешката цивилизация. Полковника го наричаше „вътрешна съпротива“: поддържане на старите патриотични традиции, вярата в Божията помощ, решителността да предадат на бъдещите американци нещо от старите американски ценности, така че когато най-после отхвърлят съществата от гърба си, все още да имат някакъв спомен какво е било преди идването им.

Полковника отлично съзнаваше каква ирония се крие в това да поставят Рони начело на проект, свързан с идеи като Божията помощ и старите патриотични традиции. Но вече нямаше енергията сам да се заеме с това, нито пък Анс изглеждаше способен да го свърши, а Рони беше проявил желание с искрен, макар и подозрителен ентусиазъм. Сега красноречиво и разпалено разказваше за изпращането на инструкции до новоорганизираните групи в Сакраменто, Сан Франциско, Сан Луис Обиспо и Сан Диего. Думите му звучаха така, помисли си Полковника, като че ли наистина вярваше в смисъла на усилията им.

А смисъл имаше. Имаше. Дори в този странен нов свят на боргмани и колаборационисти, в който хората сякаш се надпреварваха да предлагат услугите си на съществата. Човек трябваше да продължава да се бори за онова, в чиято правота е убеден, каза си Полковника. Също както през тяхната епоха на преходни думи от онази злощастна война, въпреки всичко имаше принципни основания за решителни действия, насочени към възпиране на настъплението на империалистическия комунизъм. Колкото и глупава да бе американската намеса във Виетнам.

Заседанието течеше нормално; Полковника видя, че Рони е седнал на мястото си и думата е взел Пол, който говореше за някакво ново начинание. Все още зареян някъде в началото на седемдесетте години, Полковника погледна към племенника си и се намръщи. Сякаш за пръв път забелязваше, че Пол вече не прилича на младеж. Като че ли не го беше виждал от много години, макар Пол да живееше в ранчото вече цяло десетилетие. Дълго време той удивително приличаше на покойния си баща Лий, но вече не: гъстата му тъмна коса бе посивяла и оплешивяла на челото, гладкото му овално лице се беше издължило и покрило с дълбоки успоредни бръчки, а очите му, преди греещи от жажда за знания, бяха изгубили стария си блясък.

Колко остаряло изглеждаше момчето, колко изхабено и уморено! Момчето! Какво момче? Пол вече бе най-малко на четирийсет. Лий беше умрял на трийсет и девет, обречен завинаги да остане млад в паметта на Полковника.

Пол говореше нещо за последното постижение на Съпротивата: преброяване на всички извънземни на Земята, извършено от някакъв негов колега от университетските дни, когато бе блестящ млад професор по компютърни науки. През последните осемнайсет месеца колегата му, който участвал в организация на Съпротивата в Сан Диего и който бил специалист по статистика — Полковника беше пропуснал името му, но това нямаше значение, — събрал, пресял, сравнил и анализирал купища отделни разузнавателни съобщения от далечните кътчета на света и стигнал до заключението, че всички същества, които в момента се намирали на Земята, наброявали…

— Извинявай — прекъсна го Полковника, объркал се в последвалия порой от изводи и заключения на племенника му, — би ли повторил броя им, Пол?

— Деветстотин, плюс-минус няколко. Нали разбираш, говоря само за онези с огромно, тръбовидно тяло, за лилавите сепии с петната, които всички приемат за господстващ вид. Не сме се опитвали да изчисляваме броя на другите два вида, призраците и чудовищата. Те изглеждат по-многобройни, но…

— Почакай — каза Полковника. — Това ми звучи съвсем безумно. Как е възможно някой да преброи съществата, след като те обикновено се крият в щабовете си, а и като че ли човек изобщо не е в състояние да ги различи едно от друго?

Тези думи предизвикаха известно мърморене в стаята.

— Току-що отбелязах, чичо Ансън — със странно внимателен глас отвърна Пол, — че числата са съвсем приблизителни и са резултат от статистически анализ, но се основават на много внимателни наблюдения на известните движения на доминиращите същества. Изчисленията не са съвсем прецизни — предполагам, че си пропуснал този момент, преди малко споменах, че извънземните спокойно може да са с петдесет до сто повече, — но сме убедени, че са достатъчно близки. Със сигурност не може да са повече от хиляда.

— И само хиляда пришълци са завладели цялата Земя, така ли?

— Очевидно. Съгласен съм, че тогава изглеждаха повече. Но явно е било илюзия. Нарочно внушено преувеличение.

— Не вярвам на тези изчисления — упорито отвърна Полковника.

— Въпросът е, Ансън — също толкова търпеливо и внимателно, колкото Пол, каза Сам Бейкън, — че даже изчисленията да грешат с двеста-триста процента, на планетата може да има само няколко хиляди същества от господстващия вид. Което повдига въпроса за кампания, насочена към изтощаването им, програма за постоянно избиване, която след време ще доведе до унищожаването на…

— Избиване ли? — ужасено извика Полковника и скочи от стола си като ракета.

— Партизанска война, да — отвърна Бейкън. — Както казах, кампания, насочена към изтощаването им. Към избиването им едно по едно със снайперистки атаки, докато…

— Почакай малко — прекъсна го Полковника. — Просто почакай. — Той внезапно се разтрепери. Внезапно усети, че коленете му омекват. Олюля се и заби пръсти в рамото на Анс. — Не ми харесва посоката, в която сте се насочили. Сериозно ли смятате, че сме готови да предприемем програма за… за…

Започна да заеква. Всички гледаха към него с неспокоен вид. Полковника остана с мъглявото впечатление, че не разискват за пръв път този въпрос.

Нямаше значение. Трябваше да им попречи. Чу нечий шепот, но продължи:

— Нека за момента не обсъждаме факта, че доколкото ни е известно, засега никой не е успял да убие дори само едно същество, а вие тук говорите за избиването на всичките, бам-бам-бам. Навярно преди да продължим би трябвало да поискаме мнението на генерал Бракънбридж и генерал Къмсток.

— Бракънбридж и Къмсток са мъртви, татко — напомни му Анс по същия любезно снизходителен начин, по който днес се обръщаха към него всички.

— Мислиш ли, че не ми е известно? Умряха по време на Епидемията, и двамата, а Епидемията, напомням ви, представляваше наказателна мярка на съществата заради денвърската лазерна атака, която така или иначе не постигна нищо. Сега искате да пратите снайперисти, които едновременно да започнат да стрелят по съществата, без да се замисляте какво ще направят с всички ни, ако убием дори само едно от тях. Навремето се борих с тази идея, ще се боря с нея и днес. Прекалено рано е да правим такива опити. Щом предишния път избиха половината население на Земята, как ще реагират сега?

— Няма да избият всички ни, Ансън — обади се някой от отсрещната страна на масата. Хейстингс, Фал Фолкънбърг, един от двамата. — Предишния път ни пратиха Епидемията като предупреждение да не опитваме повече глупости. И ние се спотаихме. Но няма да ни избият, даже да ги ударим отново. Прекалено много се нуждаят от нас. Ние сме тяхната работна ръка. Нещата ще загрубеят, да. Но не чак толкова.

— Защо си толкова сигурен? — попита Полковника.

— Не съм. Но нова Епидемия със сигурност ще ни изтреби до крак. Мисля, че не искат това. Съгласен съм, има риск. Но ние можем да ги избием. Били само деветстотин, казва Пол, може би хиляда. Ще очистим всичките едно по едно и ще освободим Земята. Крайно време е. Кога, ако не сега?

— Някъде в космоса има цяла планета същества — възрази Полковника. — Ако очистим няколко, те ще пратят още повече на тяхно място.

— От четирийсет светлинни години разстояние ли? Това ще отнеме време. — Този път определено говореше Фолкънбърг, фермер от Санта Мария със здрава челюст, ледени очи и буен нрав. — Междувременно ние ще се приготвим за следващото им посещение. И когато пристигнат…

— Безумие — кухо каза Полковника и се отпусна на стола си. — Пълна лудост. Не разбирате най-важното за действителното ни положение.

Трепереше от гняв. В лявото му слепоочие сякаш кънтеше камбана. Всички се бяха смълчали, тишина, която излъчваше странно, почти електрическо напрежение.

После я наруши глас, който се разнесе от отсрещната част на стаята.

— Питам те, Ансън… — Полковника погледна натам: говореше Кантели. — Питам те, що за съпротивително движение сме според теб, щом не смеем да се съпротивляваме?

— Точно така! Точно така! — Отново Фолкънбърг.

Полковника понечи да отговори, но осъзна, че не е сигурен в отговора си, макар да знаеше, че трябва да е убедителен. И не каза нищо.

— Всъщност в душата си той винаги е бил пацифист — измърмори някой. Гласът звучеше далечно, неопределено. Полковника нямаше представа на кого принадлежи. — Мрази съществата, но още повече мрази войната. И дори не забелязва противоречията в собствените си думи. Що за войник е това?

„Не — изкрещя Полковника, макар че от устните му не се изтръгна нито звук. — Не е така. Не е така.“

— Обучили са го както трябва — прибави някой друг. — Но е бил във Виетнам. Това те променя, да изгубиш войната.

— Според мен причината не е в това — обади се трети глас. — Просто е ужасно стар. Напуснало го е всякакво желание за борба.

Наистина ли говореха тези неща в негово присъствие, зачуди се той. Или просто си представяше?

— Хей, почакайте малко, по дяволите! — извика Полковника и се опита отново да скочи на крака, но не успя. Усети, че някаква ръка го стиска за китката. После още една. Анс и Рони, застанали от двете му страни.

— Татко… — със същия онзи мек, внимателен, снизходителен глас каза Анс. — Може би ти трябва малко свеж въздух? Това винаги ободрява човек, не мислиш ли?

Отново навън. Топлото пролетно слънце, тучните зелени хълмове. Малко свеж въздух, да. Това винаги действа благотворно. Човек се ободрява.

На Полковника му се виеше свят. Чувстваше се много слаб.

— Просто се успокой, татко. Бързо ще ти мине.

Рони. Добро момче, Рони. Вече също толкова солиден, колкото Анс, може би даже повече. Беше започнал живота си зле, но през последните няколко години бе претърпял чудотворно преображение. Разбира се, всичко това се дължеше на Пеги. Тя го накара да улегне, да се поправи.

— Не ме дразни, ще се оправя — отвърна Полковника. — Ти се върни вътре, Рон. Гласувай от мое име на заседанието. Продължавай да настояваш срещу акцията.

— Ясно. Добре. Тук… ти остани тук, татко…

Мислите му започнаха да се проясняват.

Безнадеждна работа. Познаваше гласа на сляпата решителност, въпреки всякаква логика, щом го чуеше. Все същата стара история: виждаха светлината в края на тунела или поне така им се струваше. И затова щяха, Полковника го знаеше, да повторят денвърската грешка, каквито и аргументи да им изложеше. И отново щяха да постигнат катастрофалния денвърски резултат.

И все пак, и все пак Кантели имаше право: как можеха да се наричат Съпротива, щом изобщо не се съпротивляваха? Защо бяха тези безкрайни, безполезни съвещания? Какво чакаха? Кога щяха да нанесат удар? Нима тяхната цел не бе да избавят света от тези загадъчни нашественици, които като нощни крадци бяха лишили човешкото съществувание от всякакъв смисъл, без да дадат каквото и да е обяснение?

„Да. Това беше целта. Ние трябва да избием всички им и да си върнем света.

В такъв случай защо да бавим началото на борбата? Нима ставаме по-силни с изтичането на годините? Нима съществата отслабват?“

Покрай него прелетя колибри, кратък зелено-червен проблясък, не много по-голям от пеперуда. Високо в небето кръжаха два сокола, тъмни силуети на ослепително яркия небесен фон. Отнякъде се бяха появили две малки деца, момче и момиче, и мълчаливо го наблюдаваха. Шест-седем годишни: за миг Полковника се обърка и ги помисли за Пол и Хелена, но после си напомни, че племенниците му отдавна са възрастни хора. Това момче бе най-малкият му внук, синът на Рони. Последен модел Ансън Кармайкъл, петият, който носеше това име. Ами момиченцето? Джил, нали, дъщерята на Анс? Не. Твърде малка беше. Трябваше да е дъщерята на Пол, предположи Полковника. Как ли се казваше? Касандра? Саманта? Нещо подобно.

— Важното е — каза им той, като че ли възобновяваше разговор, прекъснат само преди минута, — никога да не забравяте, че американците са били свободен народ и когато пораснете и имате деца, трябва да ги възпитате да вярват в това.

— Само американците ли? — попита момченцето, малкият Ансън.

— Не, и други. Не всички. Някои народи никога не са познавали свободата. Но ние я познавахме. Предполагам, че сега можем да си позволим да мислим само за Америка. Другите ще трябва да се освободят сами.

Гледаха го странно, с широко отворени очи, напълно озадачени. Нямаха представа за какво говори. Самият той изобщо не бе сигурен, че думите му имат някакъв смисъл.

— Не знам как ще го постигнем — продължи Полковника. — Но никога не бива да забравяме, че някой ден ще го постигнем. Трябва да има начин, но още не сме го открили. И междувременно, докато чакаме, не трябва да допуснете идеята за свободата да потъне в забрава, деца. Трябва да запомните какви сме били някога. Чувате ли ме?

Озадачени, смутени лица. Не го разбираха, беше убеден в това. Може би бяха прекалено малки? Не. Не. Трябваше да са достатъчно големи, за да възприемат тези идеи. Той определено ги бе разбирал, когато беше на тяхната възраст и баща му обясняваше причините за войната в Корея. Но тези две хлапета не познаваха друг свят. Нямаха основа за сравнение, за да асимилират концепцията за „свобода“. И така, с напредването на времето онези, които си спомняха стария свят, щяха да отстъпят мястото си на тези деца и тази концепция щеше завинаги да бъде изгубена.

Наистина ли?

Ако никой не вдигнеше ръка срещу съществата, да, това със сигурност щеше да се случи. Трябваше да се направи нещо. Нещо. Нещо. Но какво?

В момента не можеха да направят нищо. Толкова пъти го беше повтарял: „Светът е играчка в ръцете на съществата. Те са всесилни, а ние сме слаби“. И следователно положението най-вероятно щеше да се запази, докато някак — не можеше да си представи как — успееха да променят нещата. И тогава, след като бяха чакали достатъчно дълго, след като бъдеха готови да нанесат удар, щяха да го направят и да победят.

Нима не бе така?

Ако знаеше какво да търси, човек все още можеше да забележи призрачните букви над входа на някогашния ресторант, бледозеленикавите очертания на думите, които преди бяха изписани със златна боя: „ХАН’С МОГУЛ ПАЛАС“. Старата люлееща се реклама, която някога висеше над вратата, все още лежеше в ъгъла сред купища натрошени чинии и тенджери.

Но самият ресторант го нямаше, отдавна го нямаше, жертва на Голямата епидемия, както и бедният тъжен Халим Хан, вечно изтощеният дребен мъж с кафеникава кожа, който за десет години някак си беше успял да спести пет хиляди лири от заплатата си като мияч на чинии в хотел „Лъв и еднорог“ и навремето, когато Англия имаше кралица и нейното име бе Елизабет, ги бе използвал за непретенциозно ресторантче, за да спаси себе си и семейството си от отчаяна бедност. Халим умря четири дни след началото на епидемията в Солсбъри. Но и без нея туберкулозата, която вече разяждаше гърдите му, сигурно съвсем скоро щеше да го убие. Или просто шокът, позорът и мъката от ужасната смърт на дъщеря му Ясмина в склада над ресторанта при раждането на копелето на дългокракото английско момче Ричи Бърк, бъдещия предател, бъдещия колаборационист.

Втората дъщеря на Халим, мъничката Лийла, също умря от епидемията три месеца след баща си и два дни преди шестия си рожден ден. Що се отнасяше до по-големия брат на Ясмина, Халид, той беше мъртъв от две години преди това, пребит до смърт в една съботна нощ по времето, известно като Безредиците, от банда дългокоси тийнейджъри, които изляха английския си гняв, за да изразят негодуванието си от завладяването на Земята, като се позабавляват с малко погроми над пакистанците в града.

От цялото семейство оцеля единствено Айша, жилавата и неуморна втора съпруга на Халим. Епидемията засегна и нея, но тя се оказа една от късметлиите, една от онези, които успяха да се преборят с болестта и да продължат живота си в новия преобразен и смален свят. Но вече не можеше да се грижи сама за заведението, пък и по време на Епидемията бяха умрели три четвърти от населението на Солсбъри и вече нямаше нужда от пакистански ресторант.

Айша си намери други занимания. Тя продължи да живее в постепенно рушащата се сграда и се издържаше по различни импровизирани начини в тази епоха, през която националните валути бяха престанали да означават нещо и навсякъде циркулираха странни нови видове пари. Айша чистеше и переше при онези хора, които все още имаха нужда от такива услуги, готвеше на възрастни хора, прекалено немощни, за да го правят сами. От време на време, когато изтегляха номера й в трудовата лотария, работеше в крайградската фабрика на съществата и оплиташе тънки нишки цветна тел в неразбираеми сложни механизми.

А когато останеше съвсем без работа, Айша се отдаваше на шофьорите на камиони, които минаваха през Солсбъри, разтваряше яките си, мускулести бедра в замяна на купони за храна, корпоративни акции или някой от новите видове пари. Ако имаше друг избор, не би го правила. По същия начин обаче не беше искала извънземното нашествие, преждевременната смърт на съпруга си, Лийла и Халид, нито пък ужасните мъки на Ясмина в склада над ресторанта, но никой не я бе питал за тези неща. Айша трябваше да яде, за да оцелее и затова, когато се налагаше, се продаваше на шофьорите и толкова.

Що се отнасяше до това защо трябваше да оцелее, защо изобщо си правеше труда да се бори за живот в свят, изгубил всякакъв смисъл и надежда, отчасти борбата за оцеляване беше заложена в гените й, но причината най-вече бе, че не е сама. От развалините на семейството й беше останало дете, за което трябваше да се грижи — нейният внук, бебето на Ясмина, Халид Халим Бърк, копелето. Халид Халим Бърк също оцеля след Епидемията. Това бе една от грозните иронии на наказанието за денвърската лазерна атака — бебетата под шест месеца рядко се заразяваха от болестта. В резултат на Земята бяха останали безброй здрави, но осиротели деца.

Той беше здрав, да, този Халид Халим Бърк. Въпреки всички лишения на онези ужасни години, въпреки липсата на храна и гориво, въпреки локалните епидемии от болести, някога смятани за почти изчезнали, Халид растеше като високо и силно момче. Притежаваше майчината си жилавост, бащините си дълги крака и изяществото на танцьор. И бе красив. Имаше златистокафява кожа, блестящи синьо-зелени очи, гъста, лъскава и къдрава бронзова коса с великолепен евразийски оттенък. И в скръбта, която изпълваше живота на Айша, той осветяваше мрака наоколо й като мощен фар.

Нямаше истински училища, вече не. Доколкото можеше, Айша сама учеше малкия Халид. Въпреки че не беше получила добро образование, тя знаеше да чете и пише и измолваше или заемаше от тук-там различни книги за него. Намери жена, която разбираше от аритметика, и търкаше подовете й в замяна на уроци за Халид. В южния край на града имаше старец, който знаеше Корана наизуст, и макар че не бе особено религиозна, веднъж седмично пращаше момчето при него да изучава исляма. В крайна сметка, внукът й беше наполовина мюсюлманин. Не се чувстваше отговорна за християнската му половина, но не искаше да го остави без съзнанието, че някъде — някъде! — има бог, известен като Аллах, бог на справедливостта, милостта и милосърдието, на когото дължат покорство и че също като всички хора, накрая ще се изправят пред този бог в деня на страшния съд.

— Ами съществата? — попита я Халид. Тогава бе на шест години. — И те ли ще бъдат съдени от Аллах?

— Съществата не са хора. Те са джинове.

— Аллах ли ги е създал?

— Аллах е създал всичко на небето и Земята. Нас е направил от глина, а джиновете — от бездимен огън.

— Но съществата са ни донесли зло. Защо Аллах създава зли неща, щом е бог на милостта?

— Съществата — неловко отвърна Айша, като съзнаваше, че и по-мъдри глави от нейната напразно са се мъчили с този въпрос, — вършат зло. Но самите те не са зли. Просто са оръдия на Аллах.

— Кой ги е пратил при нас, за да вършат зло? — попита Халид. — Що за бог е онзи, който праща зло на собствения Си народ, Айша?

Отговорите вече не бяха по силите й, но тя прояви търпение.

— Никой не разбира делата на Аллах, Халид. Той е единственият Бог и ние сме само мравки пред него. Щом ни е пратил съществата, значи е имал сериозни основания и ние нямаме право да ги оспорваме. — „А също ни е пратил болести — помисли си Айша, — глад, смърт, английски момчета, които убиха на улицата вуйчо ти Халид, и дори английското момче, което те създаде в корема на майка ти и после избяга. Аллах ни е пратил и всички тези неща.“ Но после си напомни, че ако Ричи Бърк не се бе промъкнал в дома им, за да спи с Ясмина, сега това красиво дете нямаше да стои пред нея. Понякога от злото се раждаше добро. Кои бяха те, че да искат обяснение от Аллах? Може би дори съществата им бяха пратени за тяхно добро.

Може би.

През цялото това време нямаше нито вест от бащата на Халид. Предполагаше се, че е избягал, за да се присъедини към армията, която се бореше срещу съществата, но Айша никога не бе чувала за такава армия, където и да е по света.

После, скоро след седмия рожден ден на момчето, когато следобед се върна от седмичния си урок по Корана в дома на стария Искандер Мустафа Али, Халид завари в стаята при баба му да седи непознат бял мъж с гъста и рошава къдрава руса коса и почти безплътно лице с две студени, остри синьо-зелени очи, които гледаха от него като от маска. Кожата му беше толкова бледа, че Халид се зачуди дали в тялото му има някаква кръв. Странният бял мъж седеше на креслото на баба му. Айша изглеждаше много нервна и странна. Никога не я бе виждал такава, с блестящи капчици пот по челото и силно стиснати устни.

— Знаеш ли кой съм аз, момче? — попита белият мъж, като се отпусна назад и кръстоса ужасно дългите си крака.

— Откъде да знае? — тросна се баба му.

Белият мъж погледна към нея.

— Остави аз да говоря, ако не възразяваш. — После отново се обърна към Халид: — Ела тук, момче. Застани пред мен. Я какъв си красавец. Как се казваш, момче?

— Халид.

— Халид. Кой те кръсти така?

— Майка ми. Тя е умряла. Нося името на вуйчо си. И той е умрял.

— Умрели са страшно много хора, които преди са били живи, да. Е, Халид, аз пък се казвам Ричи.

— Ричи — съвсем тихо повтори момчето, защото вече започваше да се досеща.

— Ричи, да. Някога чувал ли си за човек на име Ричи? Ричи Бърк.

— Моят… баща. — Още по-тихо.

— Тук позна! Печелиш голямата награда! Не само красавец, а и умник! Е, какво друго може да се очаква, а? Ето ме, момче, твоят отдавна изчезнал баща! Ела тук и дай на своя отдавна изчезнал баща една целувка.

Халид неуверено погледна към Айша. Лицето й продължаваше да лъщи от пот и беше много бледо, почти болнаво. След миг тя лекичко кимна.

Той направи половин крачка напред и мъжът, който бе негов баща, го хвана за китката, грубо го придърпа и го притисна към себе си. Не го целуна, само потърка бузата си в неговата и твърдата четина болезнено одраска кожата на детето.

— Ето, момче. Върнах се, нали разбираш? Нямаше ме седем нещастни години, но сега се върнах и ще живея с теб, и ще ти бъда баща. Можеш да ми викаш „татко“.

Халид смаяно го зяпна.

— Давай. Направи го. Кажи: „Много се радвам, че се върна, татко“.

— Татко — мъчително изрече Халид.

— И останалото, ако обичаш.

— Много се радвам… — Момчето замълча.

— Че се върнах.

— Че се върна…

— Татко.

Халид се поколеба.

— Татко — накрая каза той.

— Какво послушно момче! След време ще ти стане по-лесно. Кажи ми, някога мислил ли си си за мен, момче?

Халид отново погледна към Айша. Тя скришом кимна.

— От време на време, да — дрезгаво отвърна детето.

— Само от време на време ли? Това ли е всичко?

— Ами, почти никой няма баща. Но понякога срещах деца, които имат, и тогава си мислех за теб. Чудех се къде си. Айша ми е казвала, че си отишъл да се бориш със съществата. Така ли е, татко? Бил ли си се с тях? Убивал ли си някое същество?

— Не ми задавай тъпи въпроси. Кажи ми, момче, фамилията ти Бърк ли е или Хан?

— Бърк. Халид Халим Бърк.

— Когато не ми викаш „татко“, се обръщай към мен с „господине“. Кажи: „Халид Халим Бърк, господине“.

— Халид Халим Бърк, господине. Татко.

— Или едното, или другото. Не и двете. — Ричи Бърк се изправи от стола си и тялото му като че ли се разгъна на части, една по една. Беше невероятно висок и ужасно слаб. Огромният му ръст се подчертаваше от мършавостта му. Макар и едър за възрастта си, Халид се чувстваше съвсем дребен до него. Хрумна му, че този мъж изобщо не е негов баща, че дори не е човек, а някакъв демон, джин, джин, пуснат от бутилката, както в историята, която му бе разказал Искандер Мустафа Али. Той запази мисълта за себе си. — Добре — кимна Ричи Бърк. — Халид Халим Бърк. Харесва ми. Синът трябва да носи бащиното си име. Но без това Халид Халим. Отсега нататък името ти ще е… хм… Кендъл. Галено, Кен.

— Халид се е казвал…

— … Вуйчо ти, да. Е, вуйчо ти е мъртъв. Всъщност почти всички са мъртви, Кени. Кендъл Бърк, хубаво английско име. Кендъл Хамилтън Бърк, почти същите инициали, само че английски. Какво ще кажеш, момче? Какъв си красавец, Кени! Ще те науча на някои неща, да. Ще те направя истински мъж.

„Ето ме, момче, твоят отдавна изчезнал баща!“

Халид не знаеше какво е да имаш баща, нито пък се замисли сериозно над тази нова идея. Не познаваше и омразата, защото Айша беше спокойна и стабилна жена, прекалено трезва, за да губи време или ценна енергия да мрази каквото и да е, и Халид бе наследил характера й. Но Ричи Бърк, който научи Халид какво е да имаш баща, му даде да разбере и какво е да мразиш.

Ричи се настани в спалнята на Айша, а нея прати да спи в някогашната стая на Ясмина. Тя отдавна се беше порутила, но те я почистиха, изпъдиха паяците, залепиха върху счупените стъкла на прозорците мушама и заковаха разместените дъски на пода. Айша сама пренесе там скрина си, подреди отгоре му снимките на покойните членове на семейството си и покри олющените места по стените с две от старите си сарита, които вече не носеше.

Беше много странно да живеят с Ричи. Това бе невероятна промяна, поразително натрапване на извънземна форма на живот, в някои отношения със също толкова шокиращо въздействие, колкото и пристигането на съществата.

През по-голямата част от деня той отсъстваше. Работеше в съседния град Уинчестър и пътуваше дотам с малък кафяв автомобил отпреди Завоюването. Халид никога не беше ходил в Уинчестър, макар че майка му бе купувала оттам хапчетата, предназначени да попречат на неговото зачеване. Момчето не познаваше друго място, освен Солсбъри, не беше виждало даже Стоунхендж, който и без това вече представляваше територия на съществата, а не туристическа забележителност. Напоследък малцина от Солсбъри пътуваха закъдето и да е. Единици имаха коли заради дефицитния бензин, но Ричи като че ли никога нямаше такъв проблем.

Понякога Халид се чудеше какво работи баща му, но го попита само веднъж. Едва изрече думите, когато дългата ръка на Ричи светкавично го зашлеви през лицето, разцепи долната му устна и по брадичката му се стече струйка кръв.

Момчето смаяно политна назад. Никога не го бяха удряли. Не му беше хрумвало, че някой може да го направи.

— Никога повече не ми задавай този въпрос! — извисил се като планина над него, каза баща му. Ледените му очи бяха още по-студени. — Какво правя в Уинчестър не е нито твоя работа, нито на когото и да е друг, чуваш ли ме, момче? Това си е само моя работа. Само моя работа.

Халид докосна разцепената си устна и поразено погледна към баща си. Не го болеше много, но изненадата, шокът — те все още отекваха в съзнанието му. И продължиха да отекват още дълго време.

Никога повече не попита за работата на баща си, да. Но получи още удари, още много, всъщност — почти постоянно. Ричи изразяваше раздразнението си единствено с бой. А трудно можеше да се предвиди какво ще го раздразни. Например всякаква намеса в личните му работи. Веднъж, докато разговаряше с баща си в неговата спалня и му разказваше за кървава схватка между две момчета, на която беше присъствал, Халид разсеяно докосна облегнатата на стената до леглото китара и подръпна една-единствена струна — нещо, което му се искаше да направи от месеци, — и мигновено, още преди вибриращият звук да заглъхне, Ричи силно го блъсна в стената. „Дръж си мръсните пръсти надалеч от този инструмент, момче!“ — извика баща му и оттогава насетне Халид не докосна китарата. Друг път Ричи го удари за това, че е прелиствал списанието със снимки на голи жени, което беше оставил на кухненската маса, или че го е гледал прекалено дълго, докато се бръсне пред огледалото. С времето Халид се научи да стои на разстояние от баща си, но въпреки това получаваше плесници за едно-друго, а понякога и без никаква причина. Ударите рядко бяха толкова силни, колкото първия път, и никога не го шокираха така. Но все пак си бяха удари и той ги запазваше в някакво тайно кътче на душата си.

Ричи биеше и Айша — когато вечерята закъснееше, когато прекалено често готвеше овнешко къри или му се стореше, че му противоречи за нещо. Фактът, че някой може да посмее да вдигне ръка срещу баба му, шокираше Халид повече от всичко останало. Първия път, когато се случи, тримата вечеряха. До ръката на момчето лежеше голям кухненски нож и то със сигурност щеше да посегне към него, ако въпреки собствената си ярост, унижение и болка, с разярен, пламтящ поглед Айша не му показа в никакъв случай да не го прави. Халид се овладя и оттогава се сдържаше всеки път, щом Ричи удряше баба му. По някакъв заобиколен път трябваше да е наследил това умение от вечно търпеливите си предци, от изчезващия в тъмното минало род на потиснати азиатски селяни, от който произхождаше. Животът с Ричи ежедневно му предоставяше възможност да усъвършенства това умение, да го превърне в изящно изкуство.

Баща му изглежда нямаше много приятели, поне не такива, които да му идват на гости. Халид познаваше само трима.

Понякога го посещаваше мъж на име Арч, по-възрастен от него и с мазни кичури коса, които се спускаха от голямо плешиво петно на темето му. Той винаги носеше бутилка уиски и двамата с Ричи сядаха в спалнята, затваряха вратата и тихо разговаряха или пееха груби песни. На следващата сутрин Халид откриваше празната бутилка на пода в коридора. Момчето я скриваше сред останките от ресторанта зад къщата, макар че нямаше представа защо.

Единственият друг мъж, който гостуваше на баща му, се казваше Сид, имаше сплескан нос, удивително дебели пръсти и миришеше толкова отвратително, че зловонието се усещаше и на следващия ден. Веднъж, когато Сид беше там, Ричи излезе от стаята си, повика Айша, затвори вратата след нея и тя остана вътре чак докато момчето заспа. Не я попита какво се е случило. Някакъв инстинкт му подсказваше, че е най-добре да не знае.

Имаше и една жена, Уенди, висока, мършава, с дълго конско лице, много лоша кожа и червеникава права коса. Тя идваше от време на време на вечеря и Ричи винаги искаше Айша да приготвя английско ястие, агнешко или телешко печено, а не някое от нейните пикантни пакистански кърита. След храна Ричи и Уенди се затваряха в спалнята и повече не се появяваха, а отвътре се разнасяха звуците на китара и смях, следвани от викове, стонове и пъхтене.

Веднъж посред нощ, когато Уенди бе там, Халид стана, за да иде до тоалетната и се сблъска с нея в коридора, чисто гола под лунната светлина, дълга бяла призрачна фигура. Дотогава никога не беше виждал гола жена, поне на живо, а само снимките в списанието на Ричи, но той я погледна спокойно, с онова дълбоко търпение в лицето на всякаква изненада, което толкова майсторски бе усъвършенствал след появата на баща си. Очите му се плъзнаха от дългите, слаби крака, които продължаваха ли, продължаваха нагоре, спряха се за миг върху странния триъгълник от къдрави косми в основата на плоския й корем, издигнаха се към заоблените малки гърди, разположени високо и раздалечени една от друга, и накрая стигнаха до лицето й, което под лунните лъчи придобиваше неочаквана миловидност, ако не действителна красота, макар че преди това Уенди винаги му бе изглеждала ужасяващо грозна. Тя като че ли не се разсърди, че я оглежда толкова подробно, а му се усмихна и му намигна. После почти кокетно прокара ръка през разрошената си коса и му прати въздушна целувка, докато минаваше покрай него към тоалетната. Това беше единственият път, когато приятел на Ричи се държеше мило с него — всъщност единствения път, когато някой изобщо му обръщаше внимание.

Но животът с Ричи не бе ужасен във всяко отношение. Имаше си и добрите страни.

Една от тях представляваше самата близост до такава сила и енергия: Халид би използвал думата „мъжественост“, ако изобщо знаеше за съществуването й. Той беше прекарал целия си кратък живот сред хора, които не надигаха глава и покорно живееха жалкия си живот, хора като търпеливата, отрудена Айша, която се примиряваше с положението и никога не се оплакваше, като сбръчкания стар Искандер Мустафа Али, който разбираше, че Аллах определя всичко и че човек няма друг избор, освен да се подчинява, като кротките, затворени англичани от Солсбъри, които бяха преживели Завоюването, Великата тишина, Безредиците и Епидемията и бяха готови да се отнесат като истински англичани към очакващите ги нови ужаси.

Ричи обаче беше различен. В него нямаше нищо пасивно. „Ние правим живота си такъв, какъвто ни харесва, момче — постоянно повтаряше той. — Сами пишем съдбините си. Всичко е просто скапано телевизионно шоу, чаткаш ли, Кени?“

Това бе нещо абсолютно ново за Халид: че човек всъщност е в състояние сам да управлява съдбата си, че може да казва „не“, „да“ или „не в момента“ и че ако иска нещо, трябва просто да се пресегне и да го вземе. Момчето не искаше нищо, но го очароваше самата идея, че ако измисли какво му се иска, няма проблем да го получи.

Освен това, въпреки цялата си грубост, въпреки ругатните, ритниците и шамарите, когато пийнеше повечко, Ричи си имаше и нежна, дори обаятелна страна. Често седеше заедно с тях, свиреше на китара, учеше ги на песни и ги насърчаваше да пеят с него, макар че Халид нямаше представа за какво се пее. Айша изглежда също не знаеше. Ричи се гордееше с красотата, пъргавостта и атлетичната грациозност на сина си и постоянно ги изтъкваше, нещо, което по-рано не беше правил никой, дори баба му. И макар да разбираше, че в известен смисъл Ричи хвали самия себе си, Халид му бе благодарен за това.

Баща му го водеше зад къщата и го учеше да хвърля и улавя топка. Също и да рита. Понякога на игрището в края на града играеха крикет и когато от бреме на време участваше, Ричи го взимаше със себе си да гледа. По-късно, когато се приберяха вкъщи, му показваше как да държи бухалката и да пази вратата.

И го разхождаше с колата. Това се случваше рядко, само като огромно благоволение. Но в някое слънчево неделно утро Ричи внезапно казваше: „Хайде да се метнем на бричката и да направим едно кръгче, а, Кени, момчето ми?“ И се понасяха из зелените хълмове, обикновено без конкретна посока — просто летяха по пустите пътища и Халид зяпаше в почуда този нов свят извън града. И наистина му се виеше свят, когато се убеждаваше, че светът продължава далеч извън границите на Солсбъри и че е пълен с чудеса и красоти.

И така, въпреки че нито за миг не преставаше да мрази Ричи, присъствието на баща му в техния дом поне му носеше някои изгоди. Не много. Някои.

Веднъж Ричи го заведе при Стоунхендж. Или поне толкова близо, колкото разрешаваха на хората. Халид тъкмо беше навършил десет години — специален подарък за рождения му ден.

— Виждаш ли го ей там в равнината, момче? Онези големи камъни? Построили са го шайка праисторически типове, от онези, дето са се мацали в синьо и са танцували на лунна светлина. Танцували са голи и са си развявали пишките на вятъра, а после, в полунощ, са принасяли в жертва девица върху големия олтарен камък. Много, много отдавна. Преди хиляди години. Хайде, да идем да го погледнем.

Халид гледаше с широко отворени очи. Огромни сиви плочи, разположени в две редици от двете страни на по-малки сини камъни, подредени във формата на триъгълник и с голям камък, вертикално изправен в средата. И други камъни, поставени странично върху няколко от сивите. Всичко беше заобиколено от прозрачна завеса премигваща червеникаво зелена светлина, която се издигаше от скрити отвори в земята. Защо бяха построили такова нещо? Струваше му се невероятна загуба на време.

— Естествено, ясно ти е, че навремето не е изглеждало така. Когато дойдоха, съществата пренаредиха всичко. Събраха работници от околността и разместиха и последния камък. И пуснаха тези светлинни ефекти. Преди нямаше светлини, поне не такива. Ако минеш през тях, умираш като комар, привлечен от пламък на свещ. Онези камъни там бяха разположени в кръг, а другите, сините… Хей, виж, момче, виж какво става! Някога преди виждал ли си същество, Кен?

Халид бе виждал, дори два пъти. Но никога толкова отблизо. Първият път беше в центъра на града по обед: гигантско лилаво създание с оранжеви петна и големи жълти очи, застанало на входа на катедралата, като че ли случайно му се е приискало да иде на църква. Но преди да успее да го разгледа внимателно, Айша покри очите му с длан и колкото можеше по-бързо го повлече надалеч оттам. Месеци наред след това сънува съществото. Втория път, една година по-късно, играеше с приятели край главната магистрала, когато по пътя се приближи странна машина, извънземна кола, носеща се по въздуха, вместо на колела. Вътре стояха две същества и за миг погледнаха право към тях. Този път Халид видя само главите им: очите, нещо като извит клюн отдолу и огромна триъгълна цепка вместо уста, като на жаба. Гледката го очарова. И го отврати, разбира се, защото бяха толкова странни, тези извънземни пришълци, тези врагове на човечеството, а и защото знаеше, че трябва да ги мрази и презира. Но остана и очарован. Очарован. Искаше му се да бе успял да ги разгледа по-добре.

Сега обаче ясно виждаше създанията. Бяха три. Появиха се от нещо като врата в земята от отсрещната страна на древния паметник и небрежно закрачиха сред огромните камъни като господари, разглеждащи имението си, без да обръщат внимание на високия мъж и момчето, които стояха до автомобила, паркиран точно пред огнената преграда. Докато ги наблюдаваше как ситнят върху късите си въжести крачета, които поддържаха гигантските им тръбовидни тела, Халид се удиви, че успяват да запазят равновесие, а не се препъват и падат с трясък на земята.

Удиви го и красотата им. Подозираше го още от предишните случаи, но сега прелестта им се стовари отгоре му с цялата сила на въздействието си.

Сияещите златистооранжеви петна по лъскавата им лилава кожа бяха като истински огън. И огромните очи, толкова ярки, толкова проницателни: можеше да прочете в тях силата на техния разум, могъществото на тяхната душа. Погледът им го обгръщаше като море от светлина. Даже въздухът наоколо им попиваше от тяхната красота и излъчваше тюркоазносиньо сияние.

— Ето ги, момче. Нашите господари и повелители. Някога виждал ли си нещо по-отвратително?

— Отвратително ли?

— Не са първа хубост, нали?

Халид издаде неопределен звук. Както винаги по време на тези неделни екскурзии, Ричи беше в добро настроение. Но момчето отлично знаеше какво е наказанието за всякакво противоречие. Затова мълчаливо наблюдаваше съществата, изпълнено с благоговение пред величието на тези странни гигантски създания, без да изрече нито дума за своето възхищение от изяществото и царствеността им.

— Правилно са ти казали — в изблик на благосклонност продължи баща му, — че когато преди раждането ти напуснах Солсбъри, исках да се бия с тях. Нямаше нищо, което да искам повече от това да убивам същества, нищо. Боже милостиви, как мразех тези гадни копелета! Да дойдат ей така и да ни отнемат нашия свят. Но много бързо се осъзнах, уверявам те. Плановете на хората от нелегалната армия за отхвърляне на извънземното иго бяха смехотворни. Смехотворни! Веднага разбрах, че са абсолютно безнадеждни. Това беше още преди да ни пратят Голямата епидемия. Разбрах го съвсем ясно, да. Те са всесилни като богове. Затова веднага се отказах от съпротивата. Все още мразя копелетата, казвам ти, ама знам, че е глупаво дори да мечтаеш да ги победиш. Просто трябва да се примириш с тях, това е всичко. Да се примириш със себе си и да ги оставиш да правят каквото си искат. Защото всичко друго е пълно безумие.

Халид внимателно го слушаше. Думите на Ричи имаха смисъл. Момчето разбираше защо е безнадеждно да се бориш срещу богове. Разбираше също как е възможно да мразиш някого и въпреки това без възражение да продължаваш да живееш с него.

— Не е ли опасно да ги оставяме да ни видят? — попита той. — Айша казва, че понякога, щом те видели, от гърдите им излизали езици, грабвали те, отнасяли те в сградите си и вършели с теб ужасни неща.

Ричи грубо се изсмя.

— Случвало се е. Но няма да докоснат Ричи Бърк, момче, няма да докоснат и сина на Ричи Бърк, докато е до Ричи Бърк. Гарантирам ти го. В абсолютна безопасност сме.

Халид не попита защо е така. Само се надяваше да е вярно.

Два дни по-късно, когато се връщаше от пазар с пакет агнешко за вечеря, го пресрещнаха две момчета и момиче, всички горе-долу на неговата възраст или една, две години по-големи, които познаваше съвсем бегло. Те го обградиха в широк кръг и започнаха високо да викат:

— Колаборационист, колаборационист, баща ти е колаборационист!

— Какво означава това?

— Колаборационист.

— Не е.

— Колаборационист е! Колаборационист е! Колаборационист, колаборационист, баща ти е колаборационист!

Халид нямаше представа какво означава колаборационист. Но никой не можеше да обижда баща му. Колкото и да мразеше Ричи, момчето знаеше, че не може да им го позволи. Тъкмо той го бе научил на това: „Защитавай се от презрението, момче, винаги“. Имаше предвид хората, които можеха да се държат грубо със сина му заради неговата пакистанска кръв, но Халид почти не беше имал такива преживявания. Дали „колаборационист“ не означаваше англичанин, който има дете от пакистанка? Навярно. Но какво ги интересуваше тези деца?

— Колаборационист, колаборационист…

Халид пусна пакета на земята и се хвърли към най-близкото момче, което успя да му се изплъзне. После хвана момичето за ръката, но не можеше да удари момиче, затова просто го блъсна към другото момче, което полетя назад към стената на магазина. Халид се нахвърли отгоре му, притисна го към стената с една ръка и бясно го заудря с другата.

Двамата му спътници очевидно нямаха желание да се намесват. Но продължиха да викат от безопасно разстояние:

— Колабо-рационист, колабо-рационист, ба-ща ти е колабо-рационист!

Нямаха намерение да престанат, Халид също. Но в този момент усети, че за тила го стисва нечия ръка, голяма ръка на възрастен, и се дръпна назад, за да долепи гръб до стената на магазина. Пред него се извисяваше едър мъж с вид на работник.

— Какво си мислиш, че правиш, мръсен пакистански боклук? Ще убиеш момчето!

— Той каза, че баща ми бил колаборационист!

— Ами сигурно е така. А сега се разкарай оттук, момче! Чупката!

Мъжът силно го блъсна, изплю се и се отдалечи. Халид нацупено се огледа наоколо и потърси тримата си мъчители, но те вече бяха избягали. И бяха отнесли със себе си пакета с агнешкото.

Същата вечер, докато Айша импровизираше нещо за ядене от ориза и пилето, останали отпреди, той я попита какво означава колаборационист. Баба му рязко се завъртя към него, сякаш беше проклел Аллах. Лицето й пламтеше от ярост, каквато до този момент не бе виждал в нея.

— Никога не споменавай тази дума в къщата ми, Халид. Никога! Никога! — И не му даде повече обяснения. Халид трябваше сам да открие какво е „колаборационист“ и когато това се случи, разбра защо баща му не се бе страхувал от съществата, крачещи сред огромните камъни на Стоунхендж. И защо онези три деца му се бяха подигравали на улицата. „Просто трябва да се примириш с тях, това е всичко.“ Да. Да. Да. Да се примириш с тях.

Полковника седеше на верандата в ранчото и се люлееше, люлееше, люлееше. Следобедните сенки се сгъстяваха. Захладняваше. Може би пак бе задрямал. Малката дъщеря на Пол изглежда беше отпрашила нанякъде, но другото дете, Ансън, все още стоеше при него и тържествено го наблюдаваше, сякаш се чудеше как е възможно толкова стар човек все още да намира сили да диша.

После отвътре се появи Рони и момчето мигновено се втурна към него. Рони го грабна на ръце, подхвърли го високо във въздуха, хвана го и пак го подхвърли. Детето пищеше от удоволствие. Полковника също се радваше. Обичаше да гледа как Рони играе със сина си, бе щастлив, че Рони изобщо има син, че се е оженил за прекрасна жена като Пеги, че е улегнал. След Завоюването се беше променил невероятно много. Отказал се бе от миналото си и бе станал толкова отговорен. Единственото хубаво нещо от целия този ужас, помисли си Полковника.

— Е, татко, заседанието свърши и ще ти е приятно да чуеш как се развиха нещата — каза Рони, като остави момчето на земята и се завъртя към него.

— Заседанието ли?

— Заседанието на съпротивителния комитет, да — внимателно отвърна синът му.

— Да, разбира се. За какво друго заседание може да става дума? Нали не смяташ, че съм изкуфял, а, момче? Не, не ми отговаряй. Разкажи ми за заседанието.

— Току-що гласувахме. Стана както искаше ти.

— Гласували сте. — Помъчи се да си спомни какъв проблем са обсъждали.

Мислите му сякаш плуваха в гъст сироп. Имаше дни, в които все още виждаше в себе си о.з. полковник Ансън Кармайкъл III. Доктор Ансън Кармайкъл. Професор Ансън Кармайкъл, прочутият специалист по югоизточноазиатски езици и психология на незападните култури. Днес не бе такъв ден. Имаше други дни, дни като този, в които не можеше да повярва, че някога е бил енергичен, интелигентен човек. Напоследък тези дни идваха все по-често.

— Гласувахме — повтори Рони. — За избиването на съществата, за снайперистката програма.

— Разбира се… Значи са го отхвърлили, така ли? — спомни си Полковника. — Не мога да повярвам. Какво ги накара да променят решението си?

— Точно преди да гласуваме, когато наистина изглеждаше най-вероятно да вземем решение в полза на програмата за избиване на съществата, Дъг ни съобщи нова информация. Нали го знаеш, че понякога обича да ни изненадва така. Получил я от някакви хора от Ванкувър, които от своя страна я получили от онези сиатълски хакери точно преди боргманите да ги предадат. — Рони замълча и го изгледа със съмнение. — Дотук всичко ти е ясно, нали, татко?

— Да, продължавай. Та тази ванкувърска информация…

— Ами, изглежда, че е почти невъзможно да се извърши снайперистка атака срещу съществата. Очевидно вече е имало такива опити, поне три, един в южната част на Щатите, друг във Франция и трети някъде другаде, забравих къде. Всичките се провалили. Снайперистите изобщо не успели да стрелят. Съществата притежавали някаква умствена сила, мисловно поле, което ги обгръщало и откривало враждебно психическо излъчване. И щом полето откриело наблизо някой, който им готвел нещо лошо, просто му оказвали Тласъка, само че с огромна сила и снайперистът падал мъртъв. Винаги ставало така.

— Какъв е обсегът на това мисловно поле?

— Никой не знае. Явно достатъчно голям, за да засече психическото излъчване на всеки снайперист, отдалечен на разстояние за стрелба.

— Телепатия — каза Полковника. Той затвори очи за миг и бавно поклати глава. — На своята планета трябва да имат животни, които да са по-еволюирали от нас. Дори домашни любимци… Значи Дъг разказа всичко това на заседанието и сложи точка на плана за избиване на съществата, така ли?

— Въпросът беше отложен. Решихме, че точно сега няма смисъл да ги нападаме. Съгласиха се всички, освен Фолкънбърг, но накрая и той се присъедини към нас. Преди да извършим какъвто и да е враждебен акт, трябва да съберем повече информация за психическите им способности, много повече. В момента не ни е известно нищо. Ако има някакъв начин например да неутрализираме това мисловно поле…

— Точно така — подсмихна се Полковника. Сега собствените му мисли бяха по-ясни, отколкото от дни насам. — Подходът на дядо Коледа, а? Може би догодина ще ни донесе неутрализатор на мисловни полета. А може и да не ни донесе. Във всеки случай, радвам се, че гласуването е протекло така. Бях се уплашил. Като че ли всички нямаха търпение да избият съществата и нищо на света не можеше да ги разубеди. Помислих си, че с нас е свършено.

Късно същата вечер, докато гасеше осветлението в задното крило на сградата, Рони видя Анс, седнал съвсем сам в една от малките стаи до библиотеката. На масичката пред него имаше бутилка. Напоследък около Анс почти винаги имаше бутилка. Адски жалко, помисли си Рони, че след като си бе счупил крака, брат му се беше върнал към алкохола. Анс толкова години полагаше огромни усилия да овладее порока си. Но сега, само го виж, тъжно си каза Рони. Само го виж.

— Едно за преди лягане, а, братле? — извика Анс.

— Разбира се — отвърна Рони. Защо не, по дяволите. — Какво ще пием?

— Грапа.

— Грапа — повтори Рони, извърна очи и потръпна. — Ами, естествено, Анс. Естествено. — Беше нещо като италианско бренди, много силно, всъщност не съвсем по вкуса му. Имаха цял кашон, едно от по-странните неща от странния обир на онзи изоставен склад в града. Анс обаче пиеше каквото му падне.

— Кажи колко, братле.

— Стига — бързо отвърна Рони.

Той тържествено се чукна с брат си и отпи. Само колкото да му прави компания. Не обичаше да го гледа как пие сам. Каква ирония, помисли си Рони. Полковника винаги бе виждал в големия си син стълб на стабилността, надеждността и добродетелта, а в него някакъв див, пропаднал авантюрист, докато всъщност Анс беше дълбоко затънал алкохолик, прекарал целия си разумен живот в отчаяна борба със страстта си към чашката, а той, въпреки целия си авантюризъм и съмнителните си приятели, никога не бе имал такъв проблем.

Анс пресуши грапата си. После взе полупразната бутилка и дълго я гледа, сякаш на етикета й бяха написани най-големите тайни на вселената. Когато мълчанието започна да става неловко, Рони попита:

— Всичко наред ли е, братле?

— Да. Да. Но всъщност не е, нали?

— Ти как мислиш?

— Нищо не мисля — отвърна Рони. — Беше тежък ден. Не обичам да мисля след десет вечерта. Понякога и още по-рано… Какво те гложди, Анс? Старецът ли? Той ще се оправи. Не е като едно време, но кой от нас не се е променил? Не сме безсмъртни, нали знаеш. Но се зарадва, когато му разказах за гласуването.

— Искаш ли още?

— Не, благодаря. Чашата ми е пълна.

— Нещо против да си долея?

Рони сви рамене. Анс напълни чашата си до ръба.

— Онова скапано заседание — тихо и мрачно каза той. — Цялата тази скапана Съпротива, Рони.

— Какво за Съпротивата?

— Какъв фалш! Какъв нещастен, идиотски фалш! Провеждаме тези съвещания и правим само празни жестове. Въртим на празни обороти, не разбираш ли? Избираме комисии, правим проучвания, замисляме големи планове, пращаме по целия свят имейли за тези големи планове на хора, също толкова безпомощни, колкото нас. Това ли е Съпротива? Нима съществата отстъпват пред нашите храбри атаки? Как мислиш, дали освобождението на Земята наистина е по силите ни? И изобщо правим ли нещо, каквото и да е, за да го постигнем? В действителност няма никаква Съпротива. Само се преструваме.

— Докато продължаваме да се преструваме — отвърна Рони, — ние пазим жива идеята за свободата. Чувал си Полковника да го казва милион пъти. Ако се откажем от тази преструвка, завинаги ще останем роби.

— Наистина ли вярваш в тези глупости, братле?

Преди да отговори на този въпрос се нуждаеше от малко грапа. Рони се помъчи да преглътне алкохола, без да опитва вкуса му.

— Да — заяви той, вперил поглед право в присвитите кървясали очи на Анс. — Да, братле, вярвам. И изобщо не мисля, че са глупости.

Анс се засмя.

— Изглеждаш толкова удивително искрен.

— Наистина съм искрен, Анс.

— Добре. Добре. И това го каза съвсем искрено. Още си измамник в душата си, нали, братле? Винаги си бил и винаги ще си останеш. При това си много добър.

— Внимавай, Анс.

— Да не би да не казвам истината, братле? Можеш да се кълнеш, че вярваш в глупостите на стареца, естествено, но не искай от мен да вярвам на твоите, не и в самия край на играта. Ето. Ето. Пийни си още грапа. Достави си малко удоволствие. Смажи жлезите на искреността си за следващия будала.

Той протегна бутилката към Рони, който я гледа десетина секунди, докато се опитваше да овладее гнева си, гняв към пиянските обвинения на Анс и към частичните истини, криещи се не много дълбоко под повърхността им, към вдетиняването на Полковника, към усещането за собствената си тленност, към присъствието на съществата на техния свят. Към всичко. После, когато Анс протегна грапата още по-близо към него и я натика почти в лицето му, Рони силно я блъсна с опакото на дланта си и я изби от ръката на брат си. Бутилката го удари по устната и брадичката и полетя към пода. Нагоре бликнаха струи грапа. Анс яростно изсумтя, скочи от стола си и замахна към него с една ръка, като се опитваше да запази равновесие с другата.

Рони опря длан в гърдите му, за да го задържи на разстояние и се опита да го избута обратно на стола. С блеснали от ярост очи, Анс изръмжа и отново замахна, също толкова безуспешно като преди. Рони силно го блъсна. Брат му залитна назад и тежко седна в мига, в който в стаята влетя Пеги.

— Хей! Хей, момчета! Какво става тук?

Рони засрамено погледна към жена си и усети, че се изчервява. От гнева му не остана и следа.

— Обсъждахме днешното заседание, това е всичко.

— Как ли пък не! — Тя вдигна бутилката от земята, подуши я с отвращение и я метна в кошчето за боклук. После му хвърли смразяващ поглед. — Да, имаш основание да се изчервяваш, Рон. Като малки момчета сте. Малки момчета, които са разбили шкафа с алкохол на баща си.

— Малко по-сложно е, Пег.

— Естествено. Естествено. — Тя се извърна от него и погледна към брат му, който седеше със сведена глава и скрито в шепи лице. — Хей, какво става, Анс?

Той плачеше. От гърлото му се разнасяха силни, разтърсващи ридания. Пеги го прегърна през рамо и се наведе към него, докато с другата си ръка бясно даваше знаци на Рони да се махне от стаята.

— Хей — тихо каза Пеги. — Хей, стига, Анс!

Един, два пъти месечно, по-често, ако успееше да намери бензин, Стив Ганет се спускаше от ранчото по изровената и буренясала магистрала 101 и отиваше във Вентура, където до мисията „Сан Буенавентура“ го чакаше Лиза. После продължаваха заедно с нейния автомобил по крайбрежната магистрала, минаваха покрай изоставената военновъздушна база „Пойнт Мугу“ и влизаха в самия щатски парк „Мугу“. Там си имаха специално място, усамотена горичка сред хълмовете, в която можеха да се любят. Така се бяха уговорили, той да шофира до Вентура, а Лиза — през останалата част от пътя. Беше честно, като се имаха предвид ограничените бензинови квоти.

Стив все още се удивляваше, че изобщо има постоянна приятелка. Той бе толкова тромав и несръчен хлапак, дебел и неловък, добър само в работата с компютри. Също като баща си Дъг, той никога не се беше вписвал в семейство Кармайкъл, тези енергични, силни, корави хора с ледени очи. Дори когато бяха слаби — като Полковника, вече престарял и склерозирал, или като Анс, който надигаше бутилката всеки път, щом си мислеше, че никой не го вижда, в известен смисъл те въпреки всичко запазваха силата си. Гледаха те с онези техни сини Кармайкълови очи, които казваха: „Ние произхождаме от род на войници. Знаем какво означава думата «дисциплина». А ти си дебел, муден, мързелив и можеш само да си играеш с компютри.“ Дори братовчедите му, близнаците Майк и Чарли, го гледаха така, а те бяха още съвсем малки.

Но Стив също беше наполовина Кармайкъл и след няколко години живот в ранчото тази част от наследството му най-после започна да се проявява. Животът на открито, свежият планински въздух, задължителното изискване всички ежедневно да полагат по няколко часа тежък физически труд си бяха свършили работата. Постепенно се стопи бебешката му тлъстина. Постепенно се подобри координацията му и се научи да тича без да пада по лице, да се катери по дървета и да шофира. Винаги щеше да си остане по-пълен и несръчен от братовчедите си, косата му винаги щеше да е разрошена, ризата му винаги щеше да стърчи от панталоните му и очите му никога нямаше да са кармайкъловски ледено сини, а мишо кафяви. И все пак в годината, през която навърши петнайсет, той се оформи по начин, невероятно изненадващ дори за самия него.

Първият действителен признак, че животът му може би наистина ще е пълноценен, дойде, когато дъщерята на Анс, Джил, му позволи някои сексуални волности.

Тогава беше шестнайсетгодишен и все още ужасно неуверен в себе си. Тя бе две години по-малка, стройна дългокрака русокоска като майка си Каръл, красива, атлетична, жизнерадостна. На Стив изобщо не би му хрумнало, че помежду им може да се случи нещо. Какво би могло да открие точно в него такова прелестно момиче, при това негова братовчедка? Тя винаги се държеше хладно и резервирано. Той беше просто нейният отнесен братовчед Стив, с други думи, никой. Но после, през един зноен летен ден, когато бе съвсем сам в скривалището си сред скалите високо в планината, Джил внезапно се появи и каза:

— Проследих те. Исках да видя какво правиш, когато идваш тук сам. Имаш ли нещо против да поседна?

— Заповядай.

— Мястото е прекрасно — огледа се тя. — Тихо. Наистина уединено. Каква страхотна гледка!

Фактът, че тя изобщо проявява интерес към него, че любопитства къде ходи, го удиви и обърка. Джил седна до него върху плоската скала, от която се виждаше цялата долина. Близостта й го смущаваше. Тя носеше само боди и шорти и след изкачването по стръмния склон от тялото й се носеше сладък мускусен дъх на пот.

Стив нямаше представа какво да й каже. И мълчеше.

След малко Джил неочаквано му предложи:

— Ако искаш, можеш да ме докосваш, нали знаеш.

— Да те докосвам ли?

— Ако искаш.

Очите му се разшириха. Какво означаваше това? Сериозно ли говореше? Предпазливо, сякаш проверяваше неизбухнала мина, той постави ръка върху голото й коляно, лекичко го стисна с пръсти за миг и после, след като не чу възражения, затаил дъх, плъзна длан нагоре по дългото й, гладко бедро. Стигна до маншета на шортите й и спря там. Съмняваше се, че ще стигне много далеч от това място. А и във всеки случай се страхуваше да поеме риска и да опита.

— Не крака ми — малко ядосано се обади Джил.

Стив вдигна поглед към нея. Поразен, той видя, че е разкопчала бодито си. То се плъзна надолу към кръста й. Имаше прекрасни гърди, млечнобели и щръкнали напред. Беше ги виждал и по-рано, когато една вечер предишното лято надзърна през прозореца й, но това бе от петдесетина метра разстояние. Сега ги зяпаше с изцъклени очи. Джил очаквателно го погледна. Стив се примъкна по-близо и повдигна дясната си ръка така, че шепата му да обгърне гладката заобленост под дясната й гърда. Тя издаде тих стон. Той стисна малко по-силно. Не смееше да докосне твърдото малко зърно, защото се страхуваше, че може да й причини болка. Нито се опита да я целуне или да направи каквото и да е друго, макар че цялото му тяло щеше да експлодира от желание.

Двамата дълго седяха така. Стив усещаше, че братовчедка му е също толкова ужасена, колкото и той, също толкова смутена от онова, което можеше да последва. Накрая тя се освободи от ръката му и сръчно закопча смъкналото се боди.

— Ще си тръгвам — каза Джил.

— Налага ли се?

— Мисля, че така ще е най-добре. Но пак ще го направим.

И го правиха. Уговаряха се да ходят заедно при скалите, крояха сложни планове да обхождат пътищата от отсрещната страна на хълма. Напредваха бавно в цялостното изследване на нейното тяло и после на неговото, а след това, в едно невероятно удивително есенно утро, Стив проникна в нея за няколко задъхано възбудени мига, последвани от главоломно потъване в експлозивен екстаз и после, двайсет минути по-късно, в по-дълго, не толкова бясно повторение на насладата.

Онази есен го направиха пет-шест пъти и още десетина през следващите две години, винаги по нейна покана, никога по негова. После престанаха.

Рисковете ставаха прекалено големи. Лесно можеха да си представят какво ще каже Полковника или нейният баща, не неговият, ако Джил забременееше. Разбира се, винаги можеха да се оженят, но и двамата бяха чували страшни разкази за бракове между братовчеди, пък и във всеки случай Стив нямаше голямо желание да се жени за Джил. Не я обичаше така, както разбираше тази дума, нито изпитваше силна привързаност към нея, а само благодарност за увереността в собствената му мъжественост, която му бе дала.

Когато всичко свърши, той се разочарова, но не беше и очаквал да продължи. Вече разбираше какво я е довело при него. Не че го намираше за привлекателен — о, не, в никакъв случай. Но хормоните бяха започнали обилно да текат в узряващото й тяло, а в ранчото нямаше други възможности, освен него, единствения мъж под четирийсет, като не се брояха братята й и мъничкият Ансън. Винаги беше усещал, че тя само го използва, че не изпитва нищо към него. Стив бе подходящ, нищо повече. Почти всеки друг би могъл да й свърши същата работа. Чиста случайност беше, че отдавайки му сочното си тяло, Джил бе преобразила собствения му тъжен живот. Навярно изобщо не й беше хрумнало, че прави подобно нещо.

Това не го ласкаеше много, но все пак, все пак, каквито и да бяха мотивите й, си оставаше фактът, че тя бе задоволила нуждите му и че го бе направила мъж на онзи хълм. Винаги щеше да й бъде благодарен за това.

Но онова, което Джил бе разбудила в него, не можеше лесно да се угаси. Стив започна да обикаля района извън ранчото и да си търси момиче. Всички в семейството разбираха какво прави и никой не възразяваше, макар да хабеше много от скъпоценния бензин. Той беше пораснал пръв от всичките си братовчеди — Джил, Майк, Чарли, Касандра, синът на Рон Ансън. Единственият начин да избягнат кръвосмешението бе да търсят партньори навън.

Но когато най-после си намери момиче, то живееше чак във Вентура. Изборът по обезлюденото крайбрежие не беше голям и дори новият и по-самоуверен Стив Ганет не можеше да се нарече точно опитен сваляч. Не можеше наперено да влезе в някое малко съседно градче като Съмърланд или Карпинтирия, където едва ли имаше повече от пет-шест момичета, и хладнокръвно да съобщи, че обявява прослушване за приятелка. Така че търсеше все по-надалеч. И въпреки това, без резултат.

После се запозна с Лиза Клайв — не по време на обиколките си, а по начин, много по-присъщ на характера му: по компютърната мрежа, която ставаше все по-стабилна. Тя му се представи като „Гуинивиър“, героиня от известна стара история, както му каза вуйчо му. „Представи й се като Ланселот — посъветва го Рон. — Това ще привлече вниманието й.“ Така и стана. В продължение на шест месеца се ухажваха от разстояние, разменяха си остроумия, въпроси, отделни, грижливо завоалирани автобиографични моменти. Разбира се, зад измисленото й име можеше да се крие човек на всякаква възраст и от всеки пол. Но Стив усещаше нещо младежко, женствено и определено приятно. Накрая той предпазливо й даде да разбере, че живее край Санта Барбара и би искал да се срещне с нея, ако е наблизо. Тя му отговори, че живее на юг от него, но не чак в Лос Анджелис. Уговориха се да се срещнат до мисията във Вентура, според неговите предположения, по средата между домовете им. Но Стив грешеше. Всъщност тя живееше именно във Вентура.

Каза му, че е на двайсет и четири, с други думи три години по-голяма от него. Докато крачеха заедно по крайбрежния път, той я излъга, че е на същата възраст. По-късно научи, че всъщност Лиза е на двайсет и шест, но дотогава годините им вече нямаха значение. Тя беше хубавичка, в никакъв случай красавица като Джил, но определено привлекателна. Може би малко едричка? Е, той също. Лиза имаше права, мека кестенява коса, обло весело лице, пълни устни, къс нос. Очите й бяха ярки, будни, топли, приятелски. И кафяви. След всички тези години, прекарани сред синеоките Кармайкълови, Стив би могъл да я обича дори само заради цвета на очите й.

Каза му, че живеела с баща си и двамата си братя в южния край на града. По един или друг начин всички те работели в телефонната компания, занимавали се с програмиране. Изглежда не искаше да навлиза в подробности и той не настоя. Преди Завоюването неговият баща, обясни й Стив, също бил програмист, а и самият той бил доста добър в тази област. Показа й импланта в китката си. Тя също имаше биочип. Сега семейството му се занимавало с фермерство на земята на дядо му, бивш военен офицер. Естествено, не спомена за участието на Кармайкълови в Съпротивата.

Стив се колебаеше как да започне и накрая, също като Джил, инициативата трябваше да поеме тя. На третата среща най-доброто, което успя да постигне той, беше целувка за довиждане, но на четвъртата, топъл летен ден, Лиза предложи да се разходят в любимия й парк, „Пойнт Мугу“, още по на юг по крайбрежието. Пътят минаваше покрай няколко постройки на съществата, огромни, блестящи, напомнящи на силози съоръжения, издигнати на върховете на хълмовете. После навлязоха в парка. Шофираше той, тя го насочваше. Стигнаха до уединена дъбова горичка, която, подозираше Стив, Лиза не за пръв път посещаваше. Земята бе покрита с плътен килим от паднали миналогодишни листа, носеше се сладък мускусен дъх на естествено загниване.

Целунаха се. Езикът й се плъзна между устните му. Тя се притисна плътно към него. Бавно започна да движи хълбоци. Леко го поведе напред, стъпка по стъпка, докато Стив повече не се нуждаеше от насоки.

Гърдите й бяха по-тежки и по-меки от тези на Джил, обект на законите за земното привличане в по-голяма степен, отколкото тези на братовчедка му. Коремът й изглеждаше по-заоблен, бедрата й бяха по-пълни, ръцете и краката — по-къси. В сравнение с нея Джил почти приличаше на момче и когато се разтвори за него, тя държеше краката си по-различно, вдигайки колене към гърдите си. Всичко това отначало му се струваше странно и очарователно, но после престана да забелязва, престана да прави сравнения. И скоро Лиза се превърна в норма за женственост, единствена мярка за любов. Нещата, които правеха двамата с Джил, останаха само избледняващи спомени, странни юношески забавления, епизоди от древната история.

Любеха се всеки път, когато бяха заедно. Тя изглеждаше също толкова жадна за него, колкото и той.

И разговаряха. Разговаряха за компютри и програми, за връзките, които от време на време успяваха да установят с хакерите в съседните райони на завоюваната земя. Притискаха имплантите си един до друг и разменяха малки трикове. Лиза го научи на неща, които той не знаеше, Стив също й показа някои. Двамата без думи се разбраха, че скоро ще се запознаят със семейството на другия и ще започнат да се готвят за съвместен живот. Но връзката им продължи шест месеца, после седем и осем, а те кой знае защо не го правеха. Продължаваха да се срещат до мисията, отиваха в дъбовата горичка в „Мугу“ и лягаха заедно върху килима от паднали листа.

Един ден в началото на пролетта Лиза без никаква връзка му каза:

— Чу ли, че строят стена около Лос Анджелис?

— Искаш да кажеш на магистралите ли? — Знаеше за стената от бетонни блокове, която разполовяваше магистрала 101 малко след Таузънд Оукс.

— Не само на пътищата. Навсякъде. Огромна стена около целия град.

— Не говориш сериозно!

— Нима? Искаш ли да видиш?

Стив не беше стигал по-близо до Лос Анджелис от този парк — още от онзи ден преди десет години, когато баща му и майка му се бяха пренесли при Полковника в планинското ранчо. Нямаше и възможност да иде. Трябваше да получи пропуск от ЛАКОН, административното тяло, което управляваше града от името на съществата. А и освен това се говореше, че Лос Анджелис се е превърнал в огромно, пренаселено гето, грозно и опасно, и Съпротивата поддържаше връзки само по електронната мрежа, достатъчно сигурни, стига да се вземат съответните предпазни мерки за шифроване.

Но стена около целия Лос Анджелис? Ако пришълците наистина строяха такова нещо; това вече бе новина, за която трябваше да съобщи в ранчото. Съществуващите ограничения за влизане и излизане бяха чисто бюрократични, въпрос на документи и електронни контролни постове. Стената щеше да е изненадваща новост във все по-строгия контрол на съществата върху човешкия живот. Зачуди се защо не са получили нито дума за това от Анди Джакман или някой от другите им агенти в града.

— Покажи ми — каза Стив.

Шофираше Лиза. Пътуваха мъчително бавно. Трябваше да се движат само по планински шосета заради стената на магистрала 101 и ново задръстване на крайбрежната магистрала точно преди Малибу, скално свлачище, останало от последния дъждовен период. На Мълхоланд бяха принудени да се отклонят навътре към континента и после безкрайно да лъкатушат по тесните изровени пътища, минаващи през обезлюдял планински район, който бързо се връщаше към примитивното си състояние, докато накрая излязоха на магистрала 101 зад преградената зона. Стив се зачуди защо съществата си правят труда да обграждат целия Лос Анджелис, след като достъпът до града и без това бе достатъчно труден.

— Новата стена пресича Топанга Каниън Булевард — каза Лиза, но това име не му говореше нищо. Пътуваха на изток през хълмисти земи по широка магистрала в сравнително добро състояние. Нямаше други автомобили. Виждаше се, че някога районът е бил гъсто населен. Разпадащите се останки от огромни търговски центрове и големи жилищни квартали все още бяха навсякъде от двете страни на пътя.

Точно преди отбивка с пътен знак за Калъбасас Паркуей Лиза внезапно удари спирачки и го сепна.

— Хопа. Извинявай. Напред има контролен пост. Едва не забравих.

— Контролен пост ли?

— Нищо страшно. Имам паролата.

Редица от разнебитени дървени бариери препречваха пътя пред тях. Отстрани седяха двама пътни полицаи на ЛАКОН. Когато Лиза се приближи, единият от тях се изправи и насочи към нея скенер. Тя свали прозореца и притисна импланта си към сензора. Проблесна зелена светлина и полицаят им даде знак да продължат между наредените под формата на зигзаг бариери. Рутинна проверка.

— Ето — няколко минути по-късно посочи с ръка тя. — Погледни натам.

И Стив видя надолу пред тях новата стена, която пресичаше път, обозначен като Топанга Каниън Булевард, перпендикулярен на тяхната магистрала.

Беше построена от квадратни бетонни блокове, също като онези, които блокираха магистрала 101 от Таузънд Оукс до Агура. Но тя не продължаваше само трийсет метра като другите. Приличаше на огромен дълъг динозавър, който се простираше докъдето стигат очите. Спускаше се откъм североизток, район, който поне преди бе представлявал гъсто населено предградие, и не само пресичаше булеварда, но продължаваше на юг, правеше плавен завой и изчезваше надолу към брега.

Изглеждаше висока около три и половина метра, помисли си Стив, ако се съдеше по ръста на хората от работните групи наоколо. Не беше лесно да се прецени дебелината й, но очевидно надхвърляше височината: поразително масивна преграда, далеч по-дебела, отколкото би могъл да си представи човек.

— Стига до брега при Пасифик Палисейдс и пресича точно по средата крайбрежната магистрала някъде край Редондо Бийч. После завива навътре към континента и минава на изток покрай Лонг Бийч, където прекъсва. Но чух, че възнамерявали да я продължат обратно на север по магистралата от Лонг Бийч до Пасадина и след това да затворят кръга. В момента е още в начален стадий, нали разбираш. Особено това, което виждаш тук. На север има места, където вече е два-три пъти по-висока от този участък.

Стив подсвирна с уста.

— Но защо е всичко това? Съществата вече ни държат под контрол, нали? Защо да полагат толкова усилия, за да строят такава тъпа огромна стена около Лос Анджелис?

— Самите те не полагат усилия — засмя се Лиза. — Пък и кой има някаква представа за целите на съществата? Те не обясняват нищо, нали знаеш. Просто ни оказват Тласък и ние правим каквото поискат, това е всичко. Ясно ти е, нали?

— Да. Да, ясно ми е.

Той дълго седя като вцепенен от непонятната мащабност на проекта, който се разгръщаше пред тях. Стотици работници се рояха покрай стената като безброй мравки, издигаха нови блокове с огромни кранове, подравняваха ги и ги циментираха. Колко висока щеше да стане? Осем метра? Десет? И десет-петнайсет дебела? Защо? Защо?

Този ден нямаха достатъчно време да отидат в уединената си горичка, не и ако Стив искаше да се прибере в ранчото в нормален час. Но въпреки това се любиха в колата, паркирана на отбивка край Мълхоланд — безумно, задъхано, неудобно любене, но той не си и помисляше да се върне вкъщи без да са го направили. Стигна в ранчото в десет вечерта, разрошен, уморен, малко потиснат. До този момент никога не се беше връщал от среща с Лиза в такова настроение.

Докато Стив си приготвяше вечеря, се появи вуйчо му Рон и му намигна.

— Хей, момче, нямаше те цял ден, изчезна по зори и се връщаш по мръкнало. Сигурно си направил старото упражнение няколко пъти повече, а?

Стив се изчерви.

— Стига, Рон. Остави ме на мира. — Но не можеше да не се почувства поласкан. Тайно му доставяше удоволствие, че вуйчо му му говори по този начин, като мъж с мъж, безмълвно потвърждавайки факта, че неговият дундест малък племенник Стив вече е пораснал.

Отдавна бе решил, че веселият, малко лековат Рон е любимият му член на семейството. Беше чувал, разбира се, че като по-млад вуйчо му е бил страшно див, че в дните преди идването на съществата се замесвал във всевъзможни рисковани и навярно незаконни финансови сделки. Но сега нямаше признаци да участва в такива неща.

Доколкото можеше да прецени, Рон беше действителният притегателен център на семейството: интелигентен и усърден в работата, всеотдаен водач на Съпротивата, навярно двигател на всички операции. На теория ръководеше Анс, като наследник на престарелия, все по-изнемощяващ Полковник, който все още официално се водеше председател. Но Анс пиеше. Работата вършеше Рони. Именно той поддържаше постоянен контакт — благодарение на компютърните умения на зет си Дъг, братовчед си Пол и племенника си Стив — с дейците на Съпротивата по целия свят, координираше откритията им и насочваше усилията им към далечната крайна цел — освобождаването на човечеството. И бе страхотен за компания, помисли си Стив. Толкова различен от затворения в себе си Анс и собствения му мрачен баща Дъг.

— Знаеш ли, че строят стена около целия Лос Анджелис? — като се усмихна над чинията си със супа, попита Стив.

— Носят се слухове, да.

— Верни са. Видях я. Лиза ме заведе там. През планините до отсрещната страна на стената през магистрала 101 и после надолу по пътя. Новата стена пресича магистралата при Топанга Каниън Булевард. Истинско чудовище. Няма да повярваш колко е огромна, Рон, височината, дебелината и всичко останало.

Ледено сините очи на вуйчо му внимателно го наблюдаваха.

— Между Агура и Калъбасас има контролен пост, нали? Как успя да минеш през него, приятел?

— Значи знаеш за това? — изненада се Стив. — Значи си знаел и за стената, така ли? При това не само от слуховете.

Рон сви рамене.

— Опитваме се да следим положението. Имаме хора, които през цялото време обикалят района. Та как успя да минеш през контролния пост, Стив?

— Лиза имаше софтуерната парола. Долепи импланта си до скенера на полицая и…

— И какво? — Цялото му лице се напрегна. Вената на челото му внезапно се изду и запулсира.

— Даде паролата с импланта си. Божичко, Рон, изглеждаш невероятно ужасен!

— Приятелката ти живее във Вентура, нали?

— Да.

— Преди два месеца ЛАКОН отмени всички пропуски за Лос Анджелис от окръг Вентура. Освен за хората, които работят за съществата и имат причини да влизат в града, както и за членовете на техните семейства.

— Освен за… хората, които работят за…

— Боже мой — изпъшка Рон. Стив усещаше, че онези негови очи го пронизват със сила, която не може да изтърпи. — Знаеш ли що за гадже си свалил, момче? Колаборационистка. И тя е компютърна специалистка, нали? Истинска боргманка, обзалагам се. От цяло семейство на колаборационисти и боргмани. О, хлапе, хлапе, какво си направил? Какво си направил?

След като Ричи жестоко преби Айша и после направи нещо още по-ужасно — изнасили я, — Халид категорично реши да убие същество.

Не Ричи. Същество.

Това беше повратен момент във връзката с баща му и всъщност в целия му живот, както и в живота на всички други жители на Солсбъри, Уилтшир, Англия. Ричи през цялото време се отнасяше зле с Айша, разбира се. Той се отнасяше зле с всички. Бе се нанесъл в дома й, като че ли е негов и се държеше с нея като със слугиня, която е там, за да изпълнява заповедите му и тежко й, ако не задоволеше очакванията му. Тя готвеше и чистеше къщата, а понякога, разбираше сега Халид, Ричи я викаше в леглото си, за да развлича него, приятеля му Сид или и двамата заедно. Айша никога не се оплакваше. Подчиняваше му се и не проявяваше нито знак на недоволство — изцяло се беше оставила на Божията воля. Но не и Халид, който не бе открил убедителни доказателства за съществуването на Аллах. Ала беше усвоил изкуството да приема непоносимото. Знаеше, че не бива да се опитва да промени невъзвратимото. Живееше с омразата си към Ричи и това просто бе факт от ежедневното съществуване, също като факта, че дъждовните капки не падат нагоре.

Сега обаче Ричи беше прекалил.

Върна се вкъщи пиян, със зачервено лице, като си мърмореше, явно ядосан от нещо. Поздрави Айша с ругатня, а Халид — със силна плесница. Без очевидна причина. Поиска да вечеря рано. Храната не му хареса. Айша предпазливо му обясни защо днес няма телешко. Той й изрева, че в дома на Ричи Бърк винаги трябвало да има телешко.

Дотук — нищо необичайно за него. От рамките на нормалното му поведение не излизаше дори това, че блъсна подноса с овнешко къри от масата, разсипа го на пода и гъстият, мазен кафяв сос опръска всичко.

Но после Айша погледна към своето най-хубаво останало сари, сега цялото покрито с мазни петна, и тихо, безнадеждно каза:

— Изцапа ми дрехите.

И Ричи кипна. Изригна. Обезумя. Ярост, която в никакъв случай не можеше да се сравнява с обидата, ако изобщо имаше някаква обида.

Нахвърли се отгоре й, започна да й крещи, да я разтърсва и зашлевява. Дори да я удря. В лицето. В гърдите. Сграбчи я за сарито и го разкъса. Разтреперана, с уплашени очи, Айша заотстъпва от него, като попиваше кръвта от разцепената си долна устна с една ръка и прикриваше голотата си с другата.

Халид гледаше ужасен и разярен. Не знаеше какво да прави.

— Ще те изцапам аз, ще видиш! — извика Ричи. — Хубаво ще те изцапам! — Той я стисна за китката, смъкна останките от сарито й и я остави съвсем гола насред трапезарията. Халид скри лицето си в шепи. Собствената му баба, четирийсетгодишна, набожна, почтена жена, гола пред очите му: как би могъл да я гледа? И как изобщо можеше да търпи всичко това? Ричи я измъкна от стаята и я завлече в спалнята си, без дори да си направи труда да затвори вратата. Блъсна я на леглото и се метна отгоре й. И грухтеше като свиня, като свиня, като свиня.

„Не трябва да допусна това.“

Гърдите на Халид кипяха от омраза: ледена, почти безпристрастна омраза. Баща му не беше човек, а джин. Някои джинове бяха безвредни, други зли, но Ричи определено бе от злите, истински демон.

Неговият баща. Зъл джин.

Но какво го беше направило такъв? Какво? Какво? Какво? Какво?

Момчето ги последва в спалнята — въпреки всички забрани, въпреки всички рискове. И видя Ричи, проснат между краката на Айша с вдигната нагоре риза, смъкнати панталони и щръкнал гол задник. А Айша гледаше над рамото му към замръзналия на прага Халид с вцепенено от ужас и срам лице и му правеше знаци да се махне, да не гледа, да не се намесва по никакъв начин.

Той избяга от къщата и се сви сред останките в задния двор, сред старите тенджери, счупени кани и празни бутилки от уиски. Когато един час по-късно се върна, Ричи беше в стаята си, злобно дърпаше струните на китарата си и пееше с тих, пиянски глас. Айша отново бе облечена и бавно, безжизнено почистваше хаоса в трапезарията. Тихо плачеше. Не говореше, дори не погледна към Халид. На устната й имаше лепенка. Лицето й изглеждаше подпухнало и натъртено. Около нея като че ли се издигаше стена. Беше се затворила в себе си, изолирала се бе от целия свят, дори от него.

— Ще го убия — тихо й каза Халид.

— Не. Няма. — Гласът й звучеше далечно, сякаш от дъното на морето.

Айша му даде да хапне малко студен чапати[4] и останал от предишния ден ориз, после го прати в стаята му. Лежа буден часове наред, заслушан в звуците на къщата, безкрайната пиянска песен на Ричи и едва доловимите ридания на баба му. На сутринта тримата не размениха нито дума.

Халид разбираше, че не може да убие собствения си баща, колкото и да го мразеше. Но Ричи трябваше да бъде наказан. И затова Халид щеше да убие същество.

Съществата бяха друг въпрос.

От известно време в по-добрите си дни Ричи го водеше със себе си извън града, докато изпълняваше колаборационистките си задачи, събираше нужната на пришълците информация и им я предаваше по абсолютно непонятен за Ричи начин. Ето защо момчето вече бе виждало толкова много пъти същества, че беше свикнало с тяхното присъствие.

И не се страхуваше от тях. За повечето хора извънземните очевидно бяха страховити, отвратителни чудовища, зли и странни, но за Халид си оставаха създания с невероятна красота. Красиви като богове. Как можеше да се страхува от толкова прекрасно нещо? Как можеше да се страхува от богове?

Те като че ли дори не го забелязваха. Ричи се приближаваше до някое от тях, изправяше се пред него и помежду им явно ставаше някакъв обмен. Междувременно Халид просто стоеше настрани и наблюдаваше съществото, потънал във възхита от неговата красота. Баща му не му обясняваше характера на тези срещи и той никога не го питаше за тях.

С всеки следващ път съществата ставаха все по-прекрасни в очите му. Би могъл да ги боготвори. Струваше му се, че Ричи изпитва същите чувства: че е омагьосан от тях, че с радост би се хвърлил в краката им и би удрял чело в земята.

И така.

„Ще убия някое от тях — мислеше си Халид. — Защото са толкова красиви. Защото баща ми, който работи за тях, трябва да ги обича почти колкото мен. Ще убия онова, което обича. Казва, че ги мразел, но не е така: мисля, че ги обича и затова работи за тях. Или едновременно ги обича и мрази. Може да изпитва същото и към самия себе си. Но аз виждам светлината, която проблясва в очите му, щом ги види.

Затова ще убия същество, да. Защото по този начин ще убия частица от него. А може да постигна и още нещо добро.“

4.

След двадесет и две години

Тези години, годините на извънземно господство, бяха добри за Карл-Хайнрих Боргман. В мрачните си и самотни юношески дни той беше мечтал за престиж, власт и слава. Сега бе на двайсет и девет и имаше всичко.

Най-вече престиж.

Знаеше повече от всеки друг на Земята за комуникационните системи на съществата, а навярно и за самите същества. Това беше всеизвестен факт. Той играеше ролята на основен посредник, чрез когото пришълците разговаряха с хората. Той беше царят на информацията. Той бе Боргман Боргмана. В това определено имаше престиж. Другите трябваше да уважават човек, постигнал толкова много, каквото и да си мислеха за моралността на постиженията му.

И власт. Имаше и огромна власт.

От блестящия си кабинет на последния етаж на величествената крайречна сграда, която някога бе пражкият Музей за приложно изкуство, можеше да се свързва с мрежата на съществата на петдесет различни точки по света: той и само той знаеше начина, знаеше как да прониква в техните информационни банки, как да плува в буйните течения на тези реки от извънземни данни. Всеки друг, който искаше да влезе в контакт с пришълците поради каквато и да е причина — да подаде молба, да постъпи на тяхна служба, да иска информация — трябваше да мине през него. Интерфейсът на Боргман: беше поставил името си на видно място, така че всички да го знаят.

Власт, да. В известен смисъл той властваше над живота и смъртта. За разлика от почти всички останали, Карл-Хайнрих разбираше, че съществата всъщност не обръщат никакво внимание на тези молби и дори на предложенията за служба. Те стояха над всичко това и загадъчно се носеха на равнища, надхвърлящи възможностите на човешкия разум. Именно той се занимаваше с повечето настойчиви искания и ги предаваше на извънземните за решение, каквото те навярно никога нямаше да вземат или често отсъждаше сам, като се опитваше да прецени как биха постъпили пришълците, ако благоволяха да им обърнат внимание. Именно той предполагаше и разполагаше, той назначаваше, прехвърляше, нареждаше, реорганизираше. Цели групи от населението бяха премествани на други места по негова воля. Осъществяваха се мащабни строителни проекти, само защото той смяташе, че съществата биха желали така. Нима това не бе власт? Върховна власт? Нима той не владееше Земята от името на извънземните?

А славата…

О. Деликатен въпрос. Имаше слава и слава. Откривателят на Боргмановия интерфейс определено беше световноизвестен. Но Карл-Хайнрих отлично разбираше, че славата му не е точно такава, каквато би желал. Знаеше, че името му се е превърнало в нарицателно в езиците на всички народи: „боргман“. И означаваше „предател“. Означаваше „Юда“.

Е, не можеше да направи нищо. Бе такъв, какъвто е. Не изпитваше угризения. Не се беше стремил да навреди на никого. За него всичко това представляваше интелектуална игра, откриване на интерфейс между човешките и извънземните компютърни системи. Изпитание на способностите му, което триумфално бе издържал. Ако не го беше направил той, щеше да е някой друг. Светът нямаше да е по-добър, ако изобщо не се бе раждал. Със или без Боргман, съществата пак щяха да са тук, пак щяха да господстват по своя непонятен начин, пак щяха да нареждат и пренареждат завладяния свят както им скимне. Карл-Хайнрих само мъничко улесняваше нещата.

И ето че седеше в този великолепен кабинет с ламперия от най-редки екзотични дървета, докарани с невероятни разходи от тропичните гори на Южна Америка, тук горе на последния етаж на тази прекрасна стара сграда от епохата на френския ренесанс, заобиколен от разработения от самия него компютърен хардуер на стойност милиарди крони и от безценните музейни колекции от стъкло, керамика, сребърни съдове и мебели от деветнайсети век из галериите на двореца.

Карл-Хайнрих рядко си правеше труда да обръща внимание на тези неща и всъщност не знаеше почти нищо за тях, но те така или иначе бяха тук, за да му доставят удоволствие, щом му се приискаше да се разходи сред тях. Беше наредил да му донесат и няколко картини от Националната галерия на хълма Храдчани, творби на Холбайн, Кранах и онова еротично „Самоубийство на Лукреция“ от Вуе. В разкошния му мезонет на няколко преки от офиса също имаше платна на чешки майстори, Реноар, Гоген, Пикасо, Брак. Защо не? И без това никой нямаше право да влиза в музея, защото се намираше на територията на замъка, а той представляваше команден център на съществата. А и нима очакваха от него да живее в апартамент с голи стени?

Пренасянето на картините бе въпрос на няколко прости удара на клавишите. Също толкова лесно си уреждаше жените, за които мечтаеше. Само трябваше да обяви трудова повинност. Работата се изразяваше в услуги в кабинета на Карл-Хайнрих Боргман. Получаваш заповедта и отиваш, без да задаваш въпроси, въпреки че отлично разбираш за какви „услуги“ става дума. Защото алтернативата определено щеше да е далеч по-ужасна: прехвърляне в трудов лагер на Антарктида, чистене на канали в Новосибирск или на отходни места в някоя африканска медицинска клиника. Или ако не теб, нещо също толкова жестоко за престарялата ти майка, любимото ти бебе, за съпруга ти, за домашната ти котка.

Карл-Хайнрих не бе забравил онези вечери отпреди десетина-дванайсет години, когато безнадеждно се скиташе из мрачните пражки улици и с неутолим копнеж зяпаше момичетата наоколо. Всички те бяха недостъпни за него. Поне тогава.

Е, сега не беше така. През годините му като Боргман Боргмана през спалнята му се бе изредила дълга върволица от тях. Започна с онези, за които си мечтаеше след училище, онези, които бяха оцелели след Голямата епидемия: Ярмила и Магда, Ева, Яна, Ярослава и Людмила, другата Ева с плоското лице и чудни гърди, Освалда, Вера, Ивана, Мария. Зузана с огнената коса. Божена с пламенния нрав. Милада. Иржина. Милена. Имаше дълъг списък от момичета, с които да се забавлява. Прелестната Степанка, уви, беше умряла и вместо нея Карл-Хайнрих повика сестра й Катрина. И после Ана, София, Тереза, Йозефа. Другата Милада, високата, другата Людмила, ниската. И двете Мартини. Някои идваха с омраза в очите, други с нацупено безразличие, трети виждаха в леглото му възможност да получат специални привилегии. Но всички идваха. Какво друго им оставаше?

О, да, и Барбро Екелунд. Една от първите, още преди Ярмила, Магда, Ева и останалите. Шведското момиче, онова, заради което измисли лъжата, че е успял да проникне в извънземните компютри, спонтанната хвалба, с която беше започнало всичко това. Барбро с дългите стройни ръце и крака, с неочаквано едрите гърди, златната коса и морско зелените очи.

— Защо съм тук? — попита тя първия път, когато я повика.

— Защото те обичам.

— Та ние дори не се познаваме.

— О, разбира се, че се познаваме. Беше през август миналата година в Старе место. Забравила си.

— През август. В Старе место. — Озадачено изражение.

— И после пак по Коледа. На улицата. Исках да те почерпя кафе, но ти беше прекалено заета.

— Съжалявам. Не си спомням.

— Не. Не си спомняш. Но аз помня. А сега, моля те, дрехите. Съблечи ги.

— Какво?

— Моля те. Веднага. — Тогава Карл-Хайнрих бе на седемнайсет. Все още съвсем зелен. До този момент беше имал само четири жени, като се броеше и първата, онази, на която трябваше да плати, а тя бе глупава и вонеше на чесън.

— Пусни ме да си вървя — помоли Барбро. — Не искам да се събличам пред теб.

— О, не, ще ти се наложи — отвърна той. — Виж. — И отиде при компютъра си, за да се върне с официална бланка за трудова повинност на името на Барбро Екелунд от улица „Дусни“, Прага, назначена като санитарка в Центъра за заразни болести, Букурещ, Румъния, влизаща в сила след три дни. Изглеждаше съвсем истинска. И си беше съвсем истинска.

— Защо да ти вярвам, че не е фалшива? — попита тя.

— Най-добре ще е да повярваш. Когато се прибереш вкъщи, ще откриеш, че разрешителното ти за местожителство е отменено и че билетът за Букурещ те очаква на гарата.

— Не. Не.

— Тогава се съблечи, моля те — каза той. — Обичам те. Желая те.

И Барбро се покори, защото разбра, че няма друг избор. Любиха се хладно и далеч не толкова приятно, но Карл-Хайнрих не бе и очаквал нещо по-различно. После отмени назначението й и тъй като беше неопитен и все още таеше в душата си някакви угризения, й написа нова заповед, която й осигуряваше едногодишен пропуск за плувния басейн в Модрани, карта за двама за сезона в операта и допълнителни хранителни купони за нея и семейството й. Тя неохотно му благодари и не си направи труда да скрие от него тръпките, които пълзяха по тялото й, докато се обличаше.

Повика я още пет-шест пъти. Ала помежду им не се получи нищо и дотогава Карл-Хайнрих вече имаше други момичета, които бяха добри или поне му доставяха удоволствие, затова я остави на мира. Но поне я беше имал. Тъкмо затова се продаде на съществата, за да получи Барбро Екелунд, а Карл-Хайнрих Боргман бе от хората, които постигаха целите си.

Днес, дванайсет години по-късно, отново слънчев и топъл, дори зноен августовски ден, на екрана се появи информация, че долу чакала някоя си Барбро Екелунд, която искала да се срещне с него по въпрос от лично естество, който щял да представлява изключителен интерес за него.

Възможно ли беше? Същата жена? Трябваше да е тя. В крайна сметка в Прага нямаше много шведки. При това със същото име.

Посетителите бяха нещо необичайно, освен онези, които Карл-Хайнрих викаше лично, а той определено не я бе повикал. Някогашните им срещи бяха прекалено мрачни, прекалено хладни и той не си спомняше за тях със сантиментална нежност. Тя беше само призрак от миналото му, блуждаещо привидение. Карл-Хайнрих се наведе към микрофона и понечи да нареди да я отпратят, но в последния момент промени решението си. Загриза го любопитство. Защо пък да не я види? Заради едно време, среща със спомен от нещастното му юношество. Нямаше от какво да се страхува. Негодуванието й трябваше отдавна да е изтляло. А и тя си оставаше една от първите жени, които беше имал. Изкушението да види как изглежда след толкова години най-после надделя.

Заповяда да я пуснат и за всеки случай активира монтираните на стените наблюдателни камери. Никой не можеше да му направи нищо, докато бе включено сдържащото поле, разумна предпазна мярка за човек в неговото положение.

Барбро се беше променила, при това много.

Все още стройна и хубава, да, златната коса, морско зелените очи. Все още висока, разбира се, по-висока от него. Но сияйната й нордическа красота вече я нямаше. Нещо бе изчезнало: снежната свежест, слънчевото излъчване. Бръчици в ъгълчетата на очите и покрай устата. Прелестната лъскавина на косата й беше помътняла. Е, тя бе на трийсет, може би на трийсет и една: все още млада, все още много привлекателна, но годините бяха тежки за повечето хора.

— Карл-Хайнрих — каза Барбро. Говореше спокойно, неутрално. Като че ли наистина се усмихваше, макар че усмивката й изглеждаше сдържана. — Мина много време, нали? Добре си се подредил. — Тя посочи с ръка към скъпата ламперия, гледката към реката, компютърното оборудване, националните художествени съкровища наоколо му.

— Ами ти? — повече или по-малко автоматично попита той. — Как я караш, Барбро? — Собственият му глас му прозвуча странно любезно. Като че ли бяха стари приятели, като че ли не беше само непозната, чието тяло Карл-Хайнрих бе използвал пет-шест пъти преди дванайсет години.

Тиха въздишка.

— Честно казано, не толкова добре, колкото ми се иска — отвърна тя. — Получи ли писмото ми, Карл-Хайнрих?

— Съжалявам. Не си спомням. — Никога не четеше пощата си, никога. Тя бе пълна с гневни тиради, проклятия и заплахи.

— Молех те за помощ. За нещо специално, нещо, което само ти би могъл да разбереш.

Лицето му помръкна. Сега разбираше, че е допуснал ужасна грешка, че е позволил на молител да дойде лично при него. Трябваше да се избави от нея.

Но Барбро вече вадеше документи и ги разлистваше пред него.

— Имам син — заобяснява тя. — Десетгодишен. Би ти допаднал. Той е страхотен с компютрите, какъвто трябва да си бил ти на неговата възраст. Знае всичко за тях. Густав, така се казва. Виж, ето снимката му. Красиво момче.

Той й махна с ръка да замълчи.

— Слушай, Барбро, нямам нужда от никакви протежета, ако затова си дошла тук…

— Не. Имаме ужасен проблем. Прехвърлят го в трудов лагер в Канада. Заповедта се получи миналата седмица. Някъде далеч на север, където винаги било студено и секли дървета за хартиените фабрики. Кажи ми, Карл-Хайнрих, защо им е да пращат десетгодишно момче в такъв лагер? Не да работи с компютри. В заповедта става дума за чисто физическа работа. Той ще умре там. Сигурно са допуснали грешка.

— Стават грешки, да. Много от тези неща са съвсем случайни. — Разбираше накъде води всичко това.

И се оказа прав.

— Спаси го — каза Барбро. — Спомням си как написа онази заповед за прехвърлянето ми в Букурещ. И после я отмени. Ти можеш всичко. Спаси момчето ми, умолявам те. Ще ти се отплатя.

Гледаше го с неподвижни очи и безизразно лице.

После продължи с тих, монотонен глас:

— Ще направя всичко за теб, Карл-Хайнрих. Някога искаше да ти стана любовница. Тогава не те допуснах до себе си, не си позволих да ти доставя удоволствие, но сега ще го направя. Ще стана твоя робиня. Ще ти целувам краката. Ще изпълнявам всяко твое желание. И най-интимните неща, каквото поискаш. Ще съм твоя, докато не ти омръзна. Само го спаси, умолявам те. Ти си единственият, който може да го направи.

В този влажен летен ден тя носеше бяла блуза и къса синя пола. Докато говореше, Барбро се разкопчаваше и пускаше на пода дреха след дреха. Тежките й бледи гърди останаха голи. Кожата й лъщеше от пот. Ноздрите й бяха разширени, устните се разкривяваха в нещо, което трябваше да е жадна, прелъстителна усмивка.

„Ще стана твоя робиня.“ Откъде можеше да знае тя? Най-голямата му мечта отпреди толкова много години?

Започваше да го боли главата. „Спаси момчето ми. Умолявам те. Ще стана твоя робиня.“

Карл-Хайнрих не искаше Барбро Екелунд да е негова робиня, вече не. Изобщо не я желаеше. Много отдавна отчаяно бе копнял за нея, да. После я беше имал и толкова: тя бе история, архивен факт в паметта му и нищо повече. Той вече не беше на шестнайсет. Нямаше желание за продължителни връзки. Не искаше сантиментални срещи с хора от миналото си. Задоволяваше се просто почти случайно да привиква жени по компютъра, винаги нови, да преспива с тях и да ги оставя завинаги да изчезнат от живота му.

Всички онези досадни човешки ангажименти, онези объркани зависимости, които изискваха всички истински междуличностни взаимоотношения: през целия си живот се опитваше да ги избягва, държеше се високо над светската суета като същество и в същото време понякога като че ли въпреки всичко се оплиташе в тях — един искаше услуга, друг предлагаше някаква размяна, хората се преструваха, че са му приятели, жените се опитваха да го мамят, че го обичат. Той нямаше приятели. Не обичаше никого. Никой не обичаше и него, знаеше го. И това го задоволяваше. Карл-Хайнрих Боргман можеше да получи всичко, което пожелаеше.

И все пак, помисли си той. Поне веднъж прояви милост. Много отдавна за кратко тази жена означаваше нещо за теб. Дай й каквото иска, направи каквото трябва, за да спасиш сина й, после й кажи да се облича и да се маха оттук.

Тя беше гола. Предизвикателно се въртеше пред него, предлагаше му се по начин, който би го накарал да се побърка от щастие преди години, но сега му се струваше абсурден. И само след миг щеше да пристъпи в силовото поле.

— Внимавай — предупреди той. — Бюрото ми е заобиколено от преграда. Ако се приближиш повече, ще пострадаш.

Твърде късно.

— Ох! — извика Барбро. После разпери ръце и политна назад.

Изглежда бе докоснала полето или поне периферията му и беше получила електрически удар. Карл-Хайнрих я видя да се строполява на пода по средата на стаята. Тя мигновено се сви на кълбо по лице и притисна чело в стария персийски килим от музея. За пръв път виждаше някой да се сблъсква с полето. Въздействието му бе по-силно, отколкото очакваше. За негов ужас, Барбро изпадна в истерия и цялото й тяло започна конвулсивно да се разтърсва. Това го раздразни и в същото време кой знае защо го натъжи. Не искаше да й причинява страдание.

Чудеше се какво да направи. Той се приближи към нея и погледна надолу към потръпващото й голо тяло, виждайки я така, както преди толкова много години през окото на скритата миниатюрна камера, пълното бяло дупе, стройния гръб, изящното очертание на гръбначния й стълб.

Въпреки цялото си предишно безразличие, сега внезапно изпита изненадващо желание. Навярно заради мъките й. Заради нейната уязвимост, заради нещастието й, но и заради този гладък стегнат задник, заради прелестните стройни крака. Карл-Хайнрих коленичи до нея и лекичко постави ръка на рамото й. Кожата й гореше, сякаш имаше треска.

— Виж, няма никакъв проблем — внимателно каза той. — Ще ти върна сина, Барбро. Стига вече. Стига.

От гърлото й се разнесоха стонове. Изглежда имаше пристъп. Карл-Хайнрих знаеше, че би трябвало да повика помощ.

Тя се опитваше да каже нещо. Не можеше да разбере думите й и се наведе още по-близо към нея. Дългите й ръце бяха широко разперени, лявата й длан мъчително барабанеше по пода, другата се опитваше да хване въздуха с треперещи пръсти. После внезапно се претърколи с лице към него. Вече не се разтърсваше, не трепереше и в протегнатата й ръка проблясваше керамичен нож, появил се там като по чудо. Барбро съвършено спокойно и хладнокръвно замахна и заби ножа в долната част на корема му.

И го натисна нагоре. Разкъса вътрешните му органи с неустоима сила, докато острието не се удари в гръдния му кош.

Той изпъшка и притисна с ръце зейналата рана. Десетте му разперени пръста едва успяха да я покрият. Все още не изпитваше болка, само тъпа изненада. Жената се претърколи назад от него, скочи на крака и се извиси отгоре му като гол демон на отмъщението.

— Нямам никакъв син — зловещо каза Барбро, докато погледът му започваше да угасва.

Карл-Хайнрих кимна. От раната шуртеше кръв и на персийския килим се образуваше тъмна локва. Опита се да повика помощ, но откри, че няма сили да издаде нито звук. Устата му безмълвно се отваряше и затваряше, отваряше и затваряше. Пък и каква полза? Вече усещаше, че умира. Силите му го напускаха с всяка капка кръв. Очите му се замъгляваха, вътрешните му системи изключваха. С него бе свършено. Мъртвец на двайсет и девет години. Изненадваше се, че това изобщо не го вълнува. Може би всички се чувстваха така преди да умрат.

Значи най-после се добраха до него.

Колко странно, че трябваше да го направи тъкмо тя. Колко подходящо.

— От дванайсет години мечтая за този момент — заяви прелестната убийца. — Всички мечтаехме. Какво щастие е да те видя така, Боргман. — И пак го повтори, но този път изговори името като проклятието, в което се беше превърнало: — Боргман.

Да. Разбира се. Просто боргман, с малки букви.

Но въпреки всичко имаше утеха, каза си той. Щеше да умре прочут. Сега самото му име бе част от езика, знаеше го, и докато животът го напускаше, тази мисъл го изпълваше с блаженство. След още няколко мига щеше да е мъртъв, но името му — о, името му — щеше да остане безсмъртно. Боргман… боргман… боргман.

Бебето беше момиченце. Стив и Лиза го нарекоха Сабрина Аманда Ганет. Всички в ранчото се струпаха да охкат, ахкат и гукат, както повеляваха културните норми.

Но преди да се стигне дотам, разбира се, имаше страхотна бъркотия.

Основен бе проблемът с колаборационистките връзки на семейството й. Що се отнасяше до вуйчо му Рон, нещата стояха съвсем просто. „Трябва да я напуснеш, момчето ми, това е всичко. Кармайкълови не се забъркват с предатели. Недей ми прави тая нещастна физиономия, приятел. Защо ти трябваше от всички гаджета в Калифорния да сваляш тъкмо нея?“

Това обаче беше Рон, готиният сваляч, който през годините бе имал безброй приятелки, десетки, може би стотици, и поне две съпруги преди да срещне Пеги и да реши най-после да улегне. Лесно му беше да каже „напуснѝ я“. Какво разбираше очарователен тип като вуйчо му от бедния, дундест Стив Ганет, който не можеше да си завързва връзките на обувките и чийто сексуален живот преди да се запознае с Лиза се бе изразявал в ролята на жив вибратор за безсърдечната му братовчедка Джил? Нима Рон си мислеше, че наистина ще му е толкова лесно да се откаже от Лиза и да си намери друга приятелка просто така, половин час по-късно?

Освен това я обичаше. Живееше единствено с мисълта за срещите им, за пътуванията им до парка „Пойнт Мугу“, за задъханите им нежности върху онзи килим от паднали листа под дъбовете. Не можеше да си представи живота без нея. Нито пък беше в състояние да я захвърли така, както Джил бе захвърлила него.

— Трябва да те видя — два дни след посещението им на строителния обект при Топанга Каниън Булевард й каза той. — Незабавно. Важно е. — Но нямаше ни най-малка представа какво щеше да й каже.

Шофира сляпо на юг с пълна скорост по изровената крайбрежна магистрала, без да обръща внимание на дупките, пукнатините и всички други незначителни препятствия. Когато стигна до мисията „Сан Буенавентура“, Лиза вече го чакаше в колата си. Тя мило му се усмихна, като че ли това е една от обичайните им срещи, макар че от предишното им виждане беше минало прекалено малко време, за да не заподозре нещо. Онази, нейна весела усмивка само още повече усложни нещата. Тя му отвори вратата и Стив седна до нея, но когато Лиза понечи да запали двигателя, я хвана за китката и я спря.

— Не, хайде да не ходим в парка. Нека останем тук да си поговорим, става ли?

Тя изглеждаше сепната.

— Нещо лошо ли се е случило?

— Много лошо, да — отвърна той, като оставяше думите сами да се изплъзват от устата му. — Дълго мислих, Лиза. За това как минахме през онзи контролен пост и за всичко останало. За това, че случайно имаше паролата в момент, в който всички разрешения за влизане в Лос Анджелис са отменени. — Нямаше сили да я погледне в очите. Трябваше да си го наложи, но въпреки това погледът му се изплъзваше надолу към бузите и брадичката й. За негова изненада тя изглеждаше съвсем спокойна и невъзмутимо го наблюдаваше, дори когато Стив със запъване продължи: — Лиза, единственият начин да получиш пропуск, е да си боргманка, нали така? Или да познаваш боргмани.

— Това е грозна дума, боргман.

— Ами, колаборационист тогава. Така по-добре ли е?

Тя сви рамене. Продължаваше да е странно спокойна, макар че лицето й изглеждаше леко изчервено.

— Баща ми работи в телефонната компания, братята ми също, както и самата аз. Известно ти е.

— И какво правите?

— И това ти е известно. Програмираме.

— А тази телефонна компания, каква е връзката й с ЛАКОН?

— ЛАКОН контролира всички комуникационни мрежи в и около лосанджелиската низина от Лонг Бийч до Вентура. Няма начин да не го знаеш.

— Значи човек, който работи в телефонната компания в този окръг, всъщност работи за ЛАКОН, така ли?

— Може да се каже, да.

— Значи ти и семейството ти работите за ЛАКОН — каза Стив, като изпитваше чувството, че се хвърля от ръба на висока скала, — и след като ЛАКОН е човешкият административен клон на извънземните окупационни сили, следователно можете да се смятате за борг… за колаборационисти. Нали?

— Защо ме разпитваш така, Стив? — Нито признак за възмущение. Просто насърчение да продължи. Като че ли бе очаквала рано или късно този разговор.

— Трябва да зная тези неща.

— Ами, нали вече ги знаеш. Също като хиляди други хора, моето семейство си изкарва прехраната като предлага услугите си на съществата, случайно управляващи планетата. Не виждам нищо лошо в това. Това ни е работата. Ако не го вършехме, щеше да го върши някой друг и съществата пак щяха да са си тук, само че на семейството ми нямаше да му е леко. Ако това те безпокои, кажи го още сега.

— Безпокои ме. Аз съм от Съпротивата.

— Известно ми е, Стив.

— Какво?

— Ти си от Кармайкълови. Майка ти е дъщеря на полковник Кармайкъл. Живееш на върха на онази планина след Санта Барбара.

Той удивено запремигва.

— Откъде знаеш всичко това?

— Да не си мислиш, че само ти можеш да проследяваш комуникационна връзка? Работя в телефонната компания, не го забравяй.

— Значи през цялото време си знаела — напълно объркан каза той. — Още от самото начало ти е било ясно, че съм от Съпротивата и това не те е безпокояло, въпреки че си борг…

— Недей да повтаряш тази дума.

— Въпреки че работиш за тях.

— Не виждам друга възможност, Стив. Те са тук вече… колко… петнайсет години? Какво е постигнала за това време твоята Съпротива? Много приказки и нищо друго. А междувременно властта на съществата е също толкова силна, колкото и в деня, в който изключиха електричеството по целия свят, и те контролират всеки аспект от живота ни.

— С помощта на хора като…

— И какво от това? Каква е алтернативата? Те са тук. Те решават всичко. Те ни притежават. Няма да се избавим от тях, никога. Това е факт. Затова трябва да си живеем живота и да си вършим работата, каквато и да е тя. — Лиза го гледаше спокойно, категорично, подтикваше го да й каже всичко, за което бе дошъл. Но когато тръгваше сутринта, той нямаше представа какво ще е то.

И изведнъж разбра. И й го каза. Думите прозвучаха като смъртна присъда.

— Не можем да продължаваме да се виждаме, Лиза. Това е всичко. Твоето и моето семейство са несъвместими. Ние се стремим да отхвърлим властта на съществата, вие от своя страна ги улеснявате.

Тя хладнокръвно срещна трескавия му поглед.

— И какво значение има това?

— Има. Просто има. Традициите на нашия род са непоклатими. Трябва да се запознаеш с дядо ми, Полковника. Може би напоследък малко е склерозирал, но когато е на себе си, очите му хвърлят искри и тогава произнася възвишени речи за свободата, за необходимостта никога да не забравяме какви сме били преди да дойдат пришълците.

— Съгласна съм. И аз смятам, че е важно да запомним какво е да си свободен.

— Той обаче наистина го мисли.

— Аз също. Но не можем да направим нищо. Няма как да върнем времето назад. Съществата притежават света и ние не сме в състояние да го променим.

Така нямаше да стигнат доникъде. Стив не издържаше повече.

— Няма смисъл да спорим — въздъхна той. — Зная само, че не виждам как ще продължаваме занапред. Между нашите две семейства не би могло да има никаква връзка. Тогава как ще живеем заедно?

— Не зная — отвърна тя. — Но трябва да ти кажа нещо, Стив…

— О, Божичко, Лиза! Да не си…

Бременна, да. Старата приказка за Капулетите и Монтеките, но с малко опустошителна разлика.

Тя най-после изгуби самообладанието си. Той също. Лиза се разплака и Стив притегли главата й към гърдите си, от очите му също потекоха сълзи и му хрумна удивителната мисъл за детето с кафяви очи, което растеше в корема й, за това, че безнадежден загубеняк като него наистина е станал баща, и разбра, че обича тази жена, че иска да се оженят и независимо от всичко да бъдат заедно.

Но това изискваше малко усилия. Той се върна в ранчото, повика Рон настрани и му обясни всичко. Замислен, мрачен и далеч не весел, вуйчо му каза да не мърда оттам и отиде да разговаря със сестра си Розали. Която малко по-късно повика Стив и подробно го разпита за цялата му връзка с Лиза, не толкова за сексуалните, колкото за емоционалните им отношения, за чувствата и намеренията му.

Той остана удивен от искреността, прямотата и мъжката трезвост на отговорите си. Нямаше заобикалки, нямаше колебание, нямаше пристъпване от един крак на друг. Просто й каза, че обича Лиза. Каза на майка си, че новината за детето го е направила ужасно щастлив. Каза, че нямал намерение да я изостави.

— И ще останеш с нея, дори ако се наложи да напуснеш ранчото, така ли?

— Няма да позволя това да ми попречи.

Тя изглеждаше странно доволна от този отговор. Но после дълго мълча. Лицето й постепенно се натъжи.

— Каква ужасна каша, Стив. Каква каша.

Цяла седмица се провеждаха тихи семейни съвети. Майка му и двамата й братя. Те тримата и баща му. Отново Стив и Рон с Анс, майка му, Пол и Пеги. Чувстваше, че вуйчо му, който толкова ясно и безкомпромисно му бе казал да се избави от Лиза, заема по-съчувствена позиция, навярно донякъде под влиянието на Пеги, че майка му се колебае, но по-скоро е на негова страна, че Анс като че ли е ядосан главно от необходимостта да се занимава с толкова сложен проблем. През това време забраниха на Стив да установява каквито и да е контакти от страна на Съпротивата и изобщо да припарва до компютър. Което не му позволяваше да се свързва с Лиза. Просто за всеки случай баща му вкара блокираща команда в системата и колкото и да бе добър, Стив не би могъл да я преодолее. Не че щеше да посмее, не и при това положение.

Чудеше се какво ли си мисли Лиза. На раздяла във Вентура й бе обещал да се справи по някакъв начин със семейството си. Но как? Как?

Това беше най-дългата седмица в живота му. Бродеше по хълма, часове наред седеше в скалното скривалище, в което някога Джил го бе проследила. Това му се струваше като че ли преди милион години. Сега братовчедка му не му обръщаше никакво внимание. Даже да имаше представа за затруднението му, тя не го показваше, макар че я чуваше да се кикоти с братята си Чарли и Майк и бе убеден, че се присмиват на него.

Накрая Рон дойде при него и му съобщи:

— Полковника иска да разговаря с теб.

Полковника беше съвсем изнемощял. Бе станал кожа и кости, ръцете му трепереха и ходеше с бастун. Но през повечето време тихо седеше във вътрешния двор и гледаше към долината, покрил коленете си с одеяло, освен в особено горещи дни.

— Господине? — каза Стив, застана пред него и зачака.

Поне очите на Полковника бяха запазили старата си сила. Той нетърпимо дълго пронизва с поглед Стив, докато младежът не се изпъна, както го бяха учили, и продължи да чака.

И Полковника най-после заговори:

— Е, момче. Вярно ли е, че ще ни продадеш на съществата?

Това бе чудовищен въпрос, но в очите на стареца имаше нещо, което подсказваше на Стив, че не бива да го приема прекалено сериозно. Или поне така се надяваше.

— Не, господине. Ни най-малко и се надявам, че никой не ви е казал такова нещо.

— Но тя е колаборационистка, нали? Тя и цялото й семейство.

— Да, господине.

— Знаеше ли го, когато тръгна с нея?

— Не, господине. Нямах си и представа. Научих го едва онзи ден, след като ни пропуснаха през пост на ЛАКОН с парола, каквато тя не би трябвало да има.

— Аха. Но тя през цялото време е знаела, че си Кармайкъл, така ли?

— Очевидно да.

— Мислиш ли, че ти се е отдала, за да проникне в ранчото и да ни предаде на съществата?

— Не, господине. Категорично не. Всъщност не е никаква тайна, че това място е център на Съпротивата, нали разбирате, господине. Дори смятам, че съществата също трябва да го знаят. Но във всеки случай Лиза не ми е показвала с нищо, че има такива намерения.

— Аха. Значи това помежду ви е просто невинна романтична връзка, така ли?

Стив се изчерви.

— Всъщност, не съвсем невинна, господине, трябва да го призная.

Полковника се подсмихна.

— Така научих и аз. Кога трябва да се роди бебето?

— След около шест месеца.

— И после какво?

— Какво искате да кажете, господине?

— Ще напуснеш ли ранчото, за да живееш с нея или се предполага, че трябва да я приемем тук?

— Ами, не зная, господине — смутено отвърна Стив. — Решението зависи от семейството, не от мен.

— Ами ако семейството ти каже да изоставиш жената и бебето и никога повече да не ги видиш?

Яростните стари сини очи го пронизваха до мозъка на костите му.

— Мисля, че няма да се съглася, господине — след кратко мълчание каза Стив.

— Толкова силно ли я обичаш?

— Обичам я, да. И нося отговорността за детето.

— Наистина. Точно така. Значи, ако се наложи, ще живееш сред колаборационисти, а? Но дали те ще те приемат, как смяташ, като знаят, че си бил агент на Съпротивата?

Стив облиза устни.

— Ами ако вместо това ние приемем Лиза?

— Искаш да кажеш, за да ни шпионира ли?

— Нищо подобно. За нея това е просто начин да си изкарва прехраната. Тя не мисли, че работи за съществата, а в телефонната компания. Разбира се, компанията е клон на ЛАКОН, марионетното правителство на пришълците. Но в това няма нищо идеологическо. На нея също не й харесва присъствието на съществата. Просто не вижда какво можем да направим, затова си върши работата и не мисли за такива неща. Ако дойде тук, няма да има повече контакти с другата страна.

— Ами с баща си? И братята си?

— Предполагам, че ще разговарят, сигурно понякога ще им ходи на гости. Но няма никакво основание да разкрива на тях или на когото и да е друг нещо за дейността в ранчото.

— Значи както си заслепен от любов, искаш от нас да приемем шпионка, просто защото си успял да й направиш бебе — обобщи Полковника. — Правилно ли съм го разбрал?

Стив имаше чувството, че старецът си играе с него през целия разговор. Струваше му се, че колкото и да е любезен, Полковника го изпитва, че проверява реакциите му. Приемаше ту една, ту друга позиция, първо съчувствена, после враждебна, побутваше го тук-там, правеше жестоки предположения, градеше ужасни хипотези, преценяваше нещата от всички страни. Но очевидно вече бе взел решение, при това не в негова полза. Как би могъл да допусне в ранчото момиче от семейство на колаборационисти?

Повече нямаше смисъл да се държи дипломатично.

— Не, господине, не сте го разбрали правилно — дълбоко си пое дъх Стив. — Може и да съм заслепен от любов, да, но мисля, че отлично я познавам и не виждам в нея никаква опасност. Искам да я приемете, защото ще роди следващия член на това семейство и мястото й е тук, защото моето място е тук и искам жена ми и детето ми да са тук, заедно с мен. Щом тяхното място не е тук, и моето няма да бъде. Ако се наложи, готов съм завинаги да напусна ранчото.

Полковника не отговори. Лицето му беше безизразно, неразгадаемо. Като че ли Стив не бе казал нито дума.

Тишината стана нетърпима. Стив се чудеше дали не е отишъл прекалено далеч, дали не е обидил суровия стар воин с прямотата си. После се запита дали старецът просто не е заспал с отворени очи.

— Добре тогава — накрая проговори Полковника. Лицето му отново оживя и в строгите ледени очи дори проблесна нещо като пламъче. — Щом е така, имаш ли нещо против Рон да се срещне с нея и да я поразпита, преди да вземем окончателно решение за идването й тук?

Стив ахна.

— Значи ще й позволите да дойде в ранчото?

— Ако Рон сметне, че трябва, да. Да, ще й позволя.

— О, господине! О! О, господине, господине, господине…

— По-спокойно, момче. Още нищо не е решено, нали разбираш.

— Но ще стане. Зная го. Рон веднага ще види какъв човек е. Ще я хареса. Всички ще я харесате. И още отсега искам да ви кажа, дядо, че ако е момче, детето ще носи вашето име. В ранчото ще има още един Ансън: този път Ансън Ганет. Ансън Кармайкъл Ганет. Обещавам ви, дядо.

Бебето обаче беше момиче. Сабрина Аманда Ганет, на името на майката и бабата на Лиза. Следващото също бе момиче, две години по-късно, и го нарекоха Айрийн, в памет на отдавна починалата съпруга на Полковника, бабата на Стив. Ансън Кармайкъл Ганет щеше да се появи на бял свят чак след още три години, при това точно на 83-ия рожден ден на Полковника в двайсет и първата година след Завоюването. „Ти ще си най-великият компютърен гений на всички времена — каза на бебето Стив, докато оставяше червеноликото мъниче в ръцете на уморената му майка. — И блестящ герой от Съпротивата.“

Тези пророчества щяха да се окажат абсолютно верни. Но не съвсем така, както очакваше Стив.

— Я виж туй проклето нещо, Кен — обади се Ричи Бърк. — Не е ли най-фантастичната джаджа, която можеш да си представиш?

Седяха в някогашната главна трапезария на стария ресторант. Беше ранен следобед. Айша я нямаше и Халид не знаеше къде е. Баща му държеше в ръце нещо, което приличаше на пушка или много дълъг пистолет, но нямаше нищо общо с огнестрелните оръжия, които момчето бе виждало. Представляваше дълга тънка тръба от зеленикавосин метал, с фуниевидно дуло и някакъв вид мерник по средата на цевта, както и със странен компютърен спусък на приклада. Уникална вещ, изработена ръчно, гордост и радост за създателя си.

— Оръжие ли е?

— Оръжие ли? Оръжие? Че ти за какво го помисли, момче? Това е скапано оръжие за убиване на същества! Конфискувах го днес от гнездо на заговорници по пътя за Уорминстър. В момента цялата банда е в ареста, много ти благодаря, и донесох веществено доказателство А на съхранение вкъщи. Добре го разгледай, момче. Някога виждал ли си нещо толкова дяволско?

Халид разбра, че Ричи наистина ще му позволи да го подържи в ръце. Пое го с извънредна предпазливост върху протегнатите си длани. Цевта бе студена и много гладка, а цялата пушка се оказа по-лека, отколкото очакваше.

— Как действа?

— Вдигни я и се прицели. Знаеш как се прави. Също като с обикновена пушка.

Халид я опря в рамото си. Прицели се към камината. Погледна над цевта.

През мерника до най-малката подробност се виждаше малка част от камината. Силно увеличение, прекрасна оптика. Ако докоснеше вярното копче, щеше да отнесе цялата стена на къщата, нали? Халид прокара длан по приклада.

— Има предпазител — показа му Ричи. — Ей онова червено бутонче. Там. Да, това. Внимавай случайно да не го натиснеш. Това тука, момче, е гранатохвъргачка. Всъщност, устройство за изстрелване на бомби. Не е за вярване, защото е толкова малко, но изстрелва изключително изящна малка ракета, която експлодира със страхотна сила и нанася огромни щети. Знам, защото го изпитах. Удивително е да видиш на какво е способно това нещо.

— В момента заредено ли е?

— О, да, да, можеш да заложиш малкия си кафяв задник! Заредено и готово! Абсолютно дяволска машина за убиване на същества, резултат от месеци усърден труд на малка банда възхитително сръчни престъпници. Но иначе пълни тъпаци. Хей, момче, дай ми това нещо, преди случайно да си гръмнал.

Халид му го подаде.

— Защо да са тъпаци? — попита той. — Изглежда отлично изработено.

— Нали казах, че са сръчни. Това е триумф на миниатюризацията, мамка му, тоя малък топ. Но какво ги кара да смятат, че изобщо биха могли да убият същество? Не им ли идва наум, че и други са се опитвали? Това не е възможно, Кен, момчето ми. Никой не го е направил и никога няма да го направи.

Неспособен да откъсне очи от оръжието, Халид смирено попита:

— И защо, господине?

— Защото са неунищожими, мамицата им!

— Даже с такова нещо ли? Страхотна сила, нали така казахте. Огромни щети.

— Направо ще пръснеш с него съществото на парченца, да, ако изобщо успееш да стреляш. Да, ама номерът е да стреляш, момче! Всеки топ би го направил. Те проникват в скапаните ти мисли, още докато се прицелваш, ето какво правят. Знаят точно какво им готвиш, защото четат ума ти така, както ние четем книга. Засичат всичките ти гадни враждебни мисли към тях. И после — бам! — оказват ти скапания Тласък и с тебе е свършено, пиф-паф-пуф. Това ни е известно поне от четири случая. Опити за убиване на същества. Открихме труповете и оръжията, пръснати като боклук край пътя. — Ричи прокарваше длан по оръжието, сякаш го галеше. — Тая пушка тук е необикновено далекобойна, има страхотен мерник и може да улучи цел от невероятно разстояние. И въпреки това нямаше да свърши нищо, обзалагам се. Те могат да ти прочетат мислите от триста метра. Сигурно и от петстотин. Кой знае, може и от хиляда. Ама добре, че навреме спипахме онези бандити. Просто в случай, че някак си успееха да я използват.

— Ще е много зле, ако някой убие същество, нали? — попита Халид.

Ричи избухна в смях.

— Зле ли? Зле? Ще настане шибана катастрофа. Нали знаеш какво направиха онзи път, когато някой успя да им навреди? Не, откъде ще знаеш, по дяволите? Било е горе-долу по времето, когато си се родил. Някакви скапани американци изстреляха лазерен лъч от космоса срещу сграда на съществата. Може и да са убили няколко, може и да не са, ама съществата ни отвърнаха с епидемията, дето изтреби близо половината население на света. Тука в Солсбъри хората измираха като мухи. Аз самият се заразих. Макар че не умрях. Направо се молех да пукна, толкова зле се чувствах. После ми мина. Но повече не бива да рискуваме с нова епидемия, нали? Нито пък с каквото и да е друго наказание. Защото със сигурност ще ни накажат. Едно от нещата, дето са ясни още от самото, начало е, че нашите господари няма да се церемонят с нас, не, момче, ни най-малко.

Той пресече стаята и отвори вратата на шкафа, в който някога държаха скромния запас от вино на „Хан’с Могул Палас“. Ричи остави оръжието вътре и каза:

— Тук ще прекара нощта. Когато Айша се прибере, няма да споменаваш за него. Тази вечер очаквам да дойде Арч и пред него също няма да говориш за пушката. Това е строго секретно, чуваш ли ме? Показах ти я, защото те обичам, момче, и защото искам да знаеш, че днес баща ти е спасил света от ужасна катастрофа, но нито дума от онова, което споделих с теб, да не стига до ушите на друго човешко същество. Нито пък нечовешко. Ясно ли е, момче? Ясно ли е?

— Няма да кажа нищо — отвърна Халид.

И изпълни обещанието си. Но това не му попречи да се замисли.

През цялата нощ, докато Арч и Ричи методично пресушаваха отмъкната от саутхамптънски склад бутилка безценно уиски отпреди Завоюването, Халид разсъждаваше над факта, че в шкафа има устройство, способно да отнесе главата на някое същество, стига човек да успее да се приближи на достатъчно разстояние до него, без да прояви убийствените си намерения.

Нямаше представа дали е възможно.

Но далекобойността на оръжието можеше да е по-голяма от способността на пришълците да четат мисли. А можеше и да не е. Струваше ли си да се рискува? Може би. А може би не.

Скоро след вечеря Айша се прибра в стаята си. Напоследък баба му почти не разговаряше и през повечето време се затваряше в себе си. След онзи ужасен случай отпреди няколко години Ричи повече не бе вдигал ръка срещу нея, но Халид разбираше, че тя все още таи мъката от унижението си, че в някои отношения изобщо не се е възстановила. Нито пък той.

Момчето остана в коридора, заслушано в звуците от бащината му стая, докато не се убеди, че Арч и Ричи са успели да се напият до пълна безпаметност, както обикновено. Халид долепи ухо към вратата: тишина. Тихо похъркване.

Наложи си да изчака още десет минути. Вътре продължаваше да е спокойно. Предпазливо побутна леко открехнатата врата. И надникна вътре.

Ричи седеше, отпуснал глава на масата, стиснал в едната си ръка чаша с малко уиски на дъното и хванал китарата си между гърдите и коленете си с другата. Арч беше проснат на пода срещу него. И двамата хъркаха. Хъркаха. Хъркаха. Хъркаха.

„Добре. Нека си спят.“

Халид извади пушката от шкафа. Погали гладката й цев. Изящна работа, това оръжие. Момчето се възхити на изработката му. Притежаваше око на художник за форма, материя и цвят: някакъв плах ген от забравено минало чудодейно изплуваше в него след вековен сън, окото на кандахарски скулптор, раджапурски архитект, гуджаратски миниатюрист, възродило се след всички онези поколения на селяни. Напоследък рисуваше малки скици, правеше дърворезби. Криеше всичко, за да не го открие Ричи. Баща му можеше да се ядоса, че си губи времето с такива глупости. Спорт, пиене, возене с коли, това бяха подходящи занимания за истинския мъж.

В един от добрите си дни предишната година Ричи му бе донесъл велосипед: изненадващ подарък, защото велосипедите бяха рядкост и от години не се произвеждаха в Англия. Халид не искаше да мисли откъде го е взел баща му, от кого и с каква жестокост. Но обичаше велосипеда си. Часове наред се возеше извън града. Това беше неговата свобода, неговите криле. Сега той излезе навън и внимателно пристегна гранатохвъргачката в кошницата на колелото.

Чакаше този момент вече близо три години.

В последно време по пътя между Солсбъри и Стоунхендж почти всяка нощ можеха да се срещнат същества. Движеха се по едно, две в онези техни коли, които се носеха над земята върху въздушни възглавници. Стоунхендж представляваше важен център и в района пристигаха все повече пришълци. Може би тази нощ щеше да извади късмет, помисли си Халид. Струваше си да опита: никога нямаше да има втора възможност с това пленено оръжие.

Приблизително по средата на пътя до Стоунхендж имаше горичка, отдалечена на неколкостотин метра от шосето, от която се разкриваше отлична гледка. Халид не си правеше илюзии, че тя ще го защити от способностите за проникване в мислите, които се твърдеше, че притежавали съществата. Ако изобщо го забележеха, фактът, че се намира под сянката на някое дърво нямаше да има никакво значение. Но там поне можеше да изчака в тази светла лунна нощ. Там можеше да се чувства сам, незабележим.

Той отиде в горичката. И зачака.

Вслушваше се в звуците на нощта. Бухал, шумолене на ветрец в листата, писукане на нощно животинче в храсталака.

Беше абсолютно спокоен.

Под наставленията на баба си, Халид през целия си живот се бе учил на търпение. Още от най-ранните си години беше наблюдавал безропотното й примирение с бедността, срама, глада, загубата, с мъките. Бе я видял с философски стоицизъм да се справя с нахлуването на Ричи Бърк в дома и живота й. За нея всичко ставаше по волята на Аллах, която не трябваше да се оспорва. Аллах не беше толкова реален за Халид, колкото за Айша, но момчето бе усвоило от нея безграничното й търпение и спокойствие, ако не и вярата й в Господ. Може би по-късно щеше да открие пътя си към Него. Във всеки случай Халид отдавна беше научил от баба си, че е безполезно да се поддаваш на мъката, че вътрешният мир е единствен ключ към оцеляването, че всичко трябва да се върши спокойно, без емоция, защото алтернативата е живот на безкраен хаос и страдание. И така той разбра от нея, че дори е възможно да мразиш някого, без да влагаш излишни чувства. И това ден след ден му помагаше да живее спокойно с баща си, когото мразеше.

Към съществата обаче не изпитваше никаква омраза. Тъкмо обратното. Халид не познаваше света без тях, изчезналия свят, в който хората сами бяха господари на съдбата си. За него пришълците бяха един от многобройните аспекти на живота, просто бяха там, като хълмовете и дърветата, луната или бухала, който се носеше в нощта над главата му и търсеше катерици или зайци. А и съществата бяха прекрасни, също като луната, като бухала, безшумно прелитащ над него, като огромно кестеново дърво.

После зърна на шосето тюркоазеносиня светлина и разбра, че откъм Солсбъри приближава извънземна кола. След миг я видя. Вътре имаше две същества, спокойно застанали едно до друго в странната си машина, която се носеше върху въздушна възглавница.

Халид ги съзерцаваше, потънал в почуда и благоговение. И както винаги, отново се удиви на изяществото на тези същества, на грациозността им, на сияйната им прелест.

„Колко сте красиви! О, да. Да.“

Те прелетяха покрай него със странната си кола, като че ли плаваха по река от светлина и докато безпристрастно наблюдаваше създанието, което стоеше откъм неговата страна, му се стори, че пред очите му със сигурност стои джин: творение на Аллах, направено от бездимен огън. Което въпреки всичко накрая щеше да бъде съдено от Господ, също като нас.

Колко прекрасно. Колко прекрасно.

„Обичам те.“

Обичаше го, да. Заради бляскавата му красота. Джин ли? Не, това бе по-висше създание, това беше ангел. Същество от чиста светлина — от прозрачен студен огън без дим. Халид унесено се възхищаваше на ангелското му съвършенство.

Прехласнат, изпълнен с обич и дори обожание, Халид спокойно долепи приклада на гранатохвъргачката към рамото си, спокойно се прицели, спокойно погледна през мерника. Видя съществото, уловено точно по средата на кръстосаните линии. Спокойно освободи предпазителя, както неволно му беше показал Ричи. Спокойно постави показалец на бутона за стрелба.

И през цялото време в душата му пламтеше любов към прекрасното създание пред него, докато — спокойно, спокойно, спокойно — натискаше бутона. Чу свистене и усети удивително мощния откат на оръжието, който го запрати към дървото зад него и му изкара въздуха. Миг по-късно лявата страна на главата на прелестното същество избухна във фонтан от пламъци, дъжд от сияйни частици. Във въздуха навън бликна зеленикавочервена мъгла, която трябваше да е извънземна кръв.

Поразеното същество политна назад и изчезна от поглед на пода на колата.

В същия момент вторият пришълец, онзи, който стоеше от отсрещната страна, претърпя толкова ужасна конвулсия, че Халид се зачуди дали с единствения си изстрел не е успял да убие и него. Създанието се олюля напред, после назад и със страшна сила се блъсна в парапета на колата. Огромното му тръбовидно тяло започна да се гърчи и разтърсва, дори като че ли промени цвета си: лилавата му кожа потъмня, за миг стана почти черна и оранжевите петна запламтяха в огненочервено. От толкова голямо разстояние не можеше да е сигурен, но му се стори, че ципестата обвивка се дипли и сбръчква, сякаш от почти нетърпима болка.

Трябва да беше от усещането за смъртта на спътника му, разбра той. Докато наблюдаваше олюляващото се, ослепяло от мъка същество, душата на Халид се изпълни със състрадание към него, със скръб и любов. Не си и помисляше да стреля отново. Не бе имал намерение да убие повече от един пришълец, но и сега осъзнаваше, че да стреля срещу това съсипано създание за него би било все едно да стреля срещу Айша.

През цялото време колата безшумно продължаваше да се движи напред, като че ли нищо не се беше случило и след няколко секунди изчезна зад завоя по пътя, който водеше към Стоунхендж.

Известно време остана в горичката, вперил поглед в мястото, към което бе изстрелял фаталната граната. Сега там нямаше нищо, нито следа от случилото се. Дали наистина се бе случило? Халид не изпитваше нито задоволство, нито мъка или страх, всъщност абсолютно никакви чувства. Главата му беше съвсем празна. Той си отбеляза да продължава така, защото разбираше, че ако изгуби самообладание дори само за стотна от секундата, това ще означава сигурна смърт.

Момчето отново пристегна оръжието в кошницата на велосипеда си и тихо потегли към града. Отдавна минаваше полунощ и по пътя не срещна жива душа. Завари всичко в къщата така, както го бе оставил, автомобилът на Арч беше паркиран отпред, лампата пред входната врата продължаваше да свети, баща му и неговият приятел хъркаха в спалнята.

Само че сега, вече в пълна безопасност, Халид най-после си позволи лукса за миг да допусне в главата си триумфалната мисъл, блещукала на прага на съзнанието му от час.

„Върнах ти го, Ричи! Върнах ти го, копеле гадно!“

Той прибра гранатохвъргачката обратно в шкафа, легна си, почти незабавно потъна в сън и спа до първите птичи песни призори.

По време на безумната суматоха, която обхвана Солсбъри на другия ден — извънземни коли, плъзнали навсякъде, групи от лъскавите, напомнящи на балони извънземни, които всички наричаха „призраци“, обикалящи от къща на къща, — именно Халид даде ключа за загадъчното нощно убийство.

— Знаеш ли, според мен го е извършил баща ми — почти небрежно заяви той пред магазина на момче на име Томас, което познаваше съвсем бегло. — Вчера се прибра вкъщи с някаква странна голяма пушка. Била за убиване на същества, така каза, и я скри в шкафа в дневната.

Томас не искаше да повярва, че бащата на Халид е способен на такова невероятно геройство. Не, не, не, разпалено спореше Халид, той го е направил, зная го, напоследък постоянно приказваше, че искал да убие някое от тях и сега го е сторил.

„Наистина ли?“

„Това винаги е била най-голямата му мечта, да, наистина.“

„Ами, тогава…“

„Да.“ Халид си тръгна. Томас също. Цялата сутрин Халид внимаваше да не се приближава до къщата. Най-малко искаше да срещне Ричи. Но в това отношение нямаше проблем. До обед Томас очевидно беше разпространил безумната хвалба на Халид Бърк в целия град, защото по това време из улиците плъзна мълвата, че в дома на Халид се появило отделение призраци и отвело Ричи Бърк.

— Ами баба ми? — попита Халид. — Не са арестували и нея, нали?

— Не, само него — отговориха му. — Били Кавендиш ги видял да го отвеждат и той бил съвсем сам. През цялото време надавал крясъци и викове като човек, когото водят на бесилото.

Халид никога повече не видя баща си.

По време на общите наказателни мерки, които последваха убийството, съществата събраха цялото население на Солсбъри и пет съседни града и го прехвърлиха в оградени затворнически лагери край Портсмут. През следващите няколко дни бяха екзекутирани мнозина от задържаните, наглед съвсем безразборно. В началото на следващата седмица оцелелите бяха пратени на други места, някои много отдалечени, в различни части на света.

Халид не беше сред екзекутираните. Просто го пратиха надалеч.

Не изпитваше угризения, че е оцелял в тази смъртна лотария, докато други около него бяха убивани заради собствената му постъпка. От най-ранно детство се бе научил да владее чувствата си, дори когато се прицелва в един от най-прекрасните и великолепни господари на Земята. Освен това какво го интересуваше, че някои от тези хора умират, а той е останал жив? Всеки умираше, един по-рано, друг по-късно. Айша би казала, че случилото се е воля на Аллах. Халид би се изразил по-просто, че съществата винаги правят каквото поискат и знаеше, че е глупаво да си блъска главата над мотивите им.

Но Айша я нямаше, за да обсъжда с нея тези въпроси. Разделиха ги преди да стигнат в Портсмут и момчето никога повече не видя и баба си. От този ден нататък трябваше да поеме пътя си в живота съвсем сам.

Още нямаше тринайсет години.

— Къде е баща ми? — затичал се към къщата по обраслата с трева пътека откъм сивата каменна сграда, в която се намираше комуникационния център на Съпротивата, попита Рон Кармайкъл. — Някой виждал ли е Полковника? — В ръката си стискаше съобщението от Лондон.

— Във вътрешния двор — извика му в отговор Джил. Тя се движеше в обратната посока, на път към зеленчуковата градина, и носеше кофа за домати. — На люлеещия се стол, както обикновено.

— Не. Вътрешният двор се вижда оттук. Няма го.

— Ами, преди пет минути беше там. Не съм аз виновна, че сега го няма, нали? Човек не може да стои все на едно място, нали знаеш.

Докато се разминаваха, той смръщено я изгледа и Джил му се изплези. Тя бе такава кисела кучка, тая негова хубава племенница. Разбира се, имаше нужда от мъж, Рон го знаеше. Прехвърлила двайсет години и все още съвсем сама в леглото си, след като даже тромавият й братовчед Стив вече беше женен и скоро щеше да става баща — пълен абсурд, помисли си той.

Джил трябваше да си намери някого, да. Онзи ден, на последното заседание на съпротивителния комитет, за нея питаше Тед Куорлз. Това бе малко странно, естествено, тъй като Тед беше поне с двайсет, че и повече години по-възрастен от нея. А Джил никога не му бе обръщала внимание. Но времената изобщо си бяха странни.

Първият човек, когото Рон срещна в къщата, беше голямата му дъщеря Леслин.

— Знаеш ли къде е дядо ти? — попита я той. — Няма го на верандата.

— Мама е при него. В неговата стая.

— Случило ли се е нещо?

Но момиченцето вече бе отпрашило. Без да губи повече време, Рон се втурна из лабиринта от настлани с плочи коридори, стигна до стаята на баща си в дъното на къщата, откъдето се разкриваше великолепна гледка към планината над ранчото, и го завари да седи в леглото по пижама, халат и червен шал на шията. Изглеждаше блед, изтощен и много стар. Пеги седеше до него.

— Какво става? — попита я той.

— Беше му студено, нищо повече. Доведох го вътре.

— Студено ли? Та навън е ясно слънчево утро! Почти като лято.

— Не и за мен — немощно се усмихна Полковника. — За мен лятото започва чак в края на есента, Рони, и много бързо преминава в зима. Но твоята прекрасна съпруга добре се грижи за мен. Дава ми лекарствата и всичко останало. — Той нежно потупа Пеги по гърба. — Не зная какво щях да правя без нея през всички тези дълги години.

— Майк и Чарли са ходили чак до Монтерей и се върнаха — погледна нагоре към Рон Пеги. — Открили цели купища от хапчетата на Полковника в някакъв склад. Доведоха и едно момиче със себе си, много хубавко. Елоиз, така се казва. Ще ти хареса.

Рон запремигва.

— Момиче ли? И какво ще правят, ще си го поделят ли? Въпреки че са близнаци, не виждам как сериозно биха могли да предполагат…

Полковника се засмя.

— Знаеш ли, Рони, станал си по-задръстен и от Анс. „Не виждам как сериозно биха могли да предполагат…“ Боже мой, момче, че те няма да се женят за нея! Тя просто е дошла на гости! Говориш като че ли си на петдесет.

— Ами, на петдесет съм — отвърна Рон. — Е, ще ги навърша след още два месеца. — Той нервно се заразхожда из стаята, стиснал в ръка съобщението от Лондон. Чудеше се дали е редно да безпокои своя очевидно болен баща с такива поразителни новини. След малко реши, че трябва, че Полковника не би желал нищо друго.

Пък и във всеки случай старецът вече се беше досетил.

— Новини ли има? — попита той, като хвърли поглед към смачкания сивкав лист хартия в ръката на сина си.

— Да. Всъщност, случило се е нещо удивително. В английския град Солсбъри е било убито същество. Пол току-що засече вестта в Мрежата.

Облегнат на купчината възглавници, Полковника бавно погледна към него и тихо попита, като че ли Рон току-що му бе съобщил, че по Мрежата са получили вестта за Второто пришествие:

— Доколко е сигурна тази информация, момче?

— Съвсем сигурна. Според Пол съобщението идвало от неоспорим авторитет от лондонската съпротивителна мрежа, от самия Мартин Бартлет.

— Същество. Убито. — Полковника се замисли. — Как?

— С един-единствен изстрел на усамотен път късно през нощта. Скрит снайперист, който използвал някаква ръчно изработена гранатохвъргачка.

— Същият план, който преди две-три години Фолкънбърг, Кантели и някои други толкова горещо защитаваха и който в крайна сметка отхвърлихме, защото нямало начин да убиеш същество, тъй като имали телепатично защитно поле. А сега ми казваш, че някой го е извършил, така ли? Как? Как? Всички бяхме единодушни, че не е възможно.

— Ами, някой все пак е открил начин — отвърна Рон.

Полковника отново се замисли. Той седеше сред поставените си в рамки дипломи, военни отличия и безбройни снимки на покойната си жена и братя, на синовете, дъщерите и растящия си рой от внуци, сякаш изгубил се в лабиринта на собствените си мисли.

— Всъщност има само една възможност, нали? — заговори накрая старецът. — Да заобиколиш телепатията, искам да кажа. Убиецът трябва да е бил като машина — някой, който не изпитва никакви емоции, като андроид. Абсолютно невъзмутим. Някой, който е можел да чака край пътя с онази гранатохвъргачка и нито за миг да не позволи на мислите си да се завъртят около това, че ще нанесе страшен удар за освобождението на човечеството или пък, че ще убие разумно същество. Нито каквато и да е друга мисъл, която би могла да привлече вниманието на съществото, на неговата бъдеща жертва.

— Пълен идиот — предположи Рони. — Или социопат.

— Ами, да. Възможно е, ако успееш да научиш идиот да борави с оръжие или ако откриеш социопат, който не изпитва някаква гадна възбуда от нетърпението да изстреля гранатата. Но има и други възможности.

— Какви?

— Във Виетнам — отвърна Полковника, — постоянно се натъквахме на тях: абсолютно безстрастни хора, които без да им мигне окото вършеха ужасяващи неща. Старица, която прилича на родната ти прабаба, се приближава до теб и невъзмутимо хвърля в колата ти бомба. Или сладко шестгодишно момченце, което те промушва с нож на пазара. Хора, които те убиват, осакатяват или обезобразяват, без да се замислят какво правят и без да изпитват никаква враждебност към теб. Нито пък угризения след това. В половината от случаите те се самовзривяваха заедно с жертвите си и вероятността това да се случи също не ги притесняваше. Сигурно изобщо не им е хрумвала. Просто отиваха и вършеха каквото им бе наредено. Мисловното поле на извънземните не би могло да ги защити от такива хора.

— Трудно ми е да си представя подобна психика.

— На мен обаче не — каза Полковника. — Виждал съм я в действие съвсем отблизо. После прекарах голяма част от академичната си кариера в изучаването й. Дори преподавах, спомняш ли си? Беше много отдавна, сякаш през плейстоцена. Бях професор по незападна психология. — Той поклати глава. — Значи наистина са убили същество. Е, най-после. Ами наказателните мерки?

— Обезлюдили шест града в района, казват от Лондон.

— Какво означава „обезлюдили“?

— Събрали цялото население и го отвели някъде.

— Убили ли са ги?

— Не е ясно — отвърна Рони. — Но едва ли са се отнесли много мило с тях.

Полковника кимна.

— Значи така, а? Чисто локално наказание. И няма световни епидемии, няма изключване на електрическата енергия?

— Засега не.

— Засега — повтори старецът. — Можем само да се молим.

Рони се приближи до леглото на баща си.

— Е, във всеки случай, това е новината. Реших, че би искал да я научиш. Вече знаеш. А сега ми кажи как се чувстваш.

— Стар. Уморен.

— Това ли е всичко? Никъде ли не те боли?

— Стар и уморен, това е всичко. Засега. Разбира се, съществата също още не са пуснали никакви епидемии. Засега.

Двамата с Пеги излязоха в коридора.

— Смяташ ли, че умира? — попита я Рон.

— Той отдавна умира, съвсем, съвсем бавно. Но предполагам, че му остава още време. По-корав е, отколкото си мислиш, Рон.

— Възможно е. Но е мъчително да го гледам как гасне. Нямаш представа какъв беше, когато бяхме млади, Пег. Стойката му, походката му, държанието му. Такъв удивителен човек, абсолютно безстрашен, почтен, винаги силен. И винаги прав. Това беше най-поразителното. Спорех с него за нещо, което съм направил, нали разбираш, мъчех се да се оправдая и чувствах, че съм взел правилното решение, а той тихо казваше три-четири думи и ми ставаше ясно, че съм на съвсем погрешен път. Не че го признавах, не. Господи, ще е ужасно да го загубя, Пеги!

— Той няма да умре толкова скоро, Рон. Убедена съм.

— Кой няма да умре? — попита Анс, появил се накуцвайки от един от страничните коридори. Той спря при тях, като дишаше тежко и се опираше на бастуна си. От него се носеше слаб дъх на уиски, въпреки ранния час. Напоследък болният му крак го измъчваше много повече. — Него ли имате предвид? — кимна той към затворената врата на спалнята на Полковника.

— Кого друг?

— Той ще доживее стоте — заяви Анс. — Аз ще умра преди него. Наистина, Рон.

Сигурно бе прав, помисли си Рон. Анс беше на петдесет и шест и изглеждаше поне десет години по-стар. Лицето му бе сиво и подпухнало, помътнелите му очи тънеха в дълбоки сенки, раменете му бяха отпуснати. Като че ли не беше толкова висок, колкото преди. И слабееше. Преди Анс бе строен мъж, в никакъв случай набит — Рон беше набитият брат, — но много мускулест. Сега видимо се сбръчкваше и смаляваше. Отчасти се дължеше на алкохола. Отчасти просто на възрастта. Но несъмнено и на онзи загадъчен мрачен облак от разочарование и недоволство, толкова дълго време обгръщал Анс. По-големият брат, който кой знае защо не беше станал глава на семейството.

— Стига, Анс — колкото може по-искрено каза Рон. — Нищо ти няма, само ти трябва нов ляв крак.

— И сигурно щях да го получа — отвърна Анс, — ако не бяха скапаните същества. Хей, Пол казва, че в Англия наистина успели да убият едно от тях. Каква е вероятността да е вярно?

— Няма основание да смятаме, че не е.

— Значи се започва, а? С контраатаките?

— Съмнявам се — поклати глава Рон. — Не са ни известни подробности за това как са успели да го направят. Но според татко убиецът трябва да е бил много особен — абсолютно безчувствен, истински андроид. Трудно може да се събере армия от такива хора.

— Бихме могли да ги обучим.

— Бихме могли, да. Това ще отнеме доста време. Остави ме да помисля малко, а?

— Той зарадва ли се от убийството?

— Най-вече се чудеше за наказателните мерки. Но да, да, зарадва се. Предполагам. Не го прояви външно.

— Той иска да ги изтребим от лицето на Земята, когато сме готови да го направим — отбеляза Анс. — Целта му винаги е била такава, дори когато твърдяха, че бил стаим пацифист, дори когато намекваха, че главата му била омекнала. Знаеш го. И сега това е единственото, което го крепи — надеждата, че ще доживее да ги види избити до крак.

— Няма да доживее до този момент. Нито пък ние с теб. Но нищо не пречи да се надяваме. И знаеш ли, братле, той винаги си е бил пацифист. Мрази войната. И представата му за предотвратяването й е постоянно да е готов за война. О, той е невероятен човек, нали? Казвам ти, когато са го правили, са строшили калъпа. Не мога да понасям да го виждам как гасне, наистина.

Странен прощален разговор, помисли си Рон. Казваха си неща, които и двамата знаеха от деца. Но като че ли имаха нужда да ги повторят още един път, преди да е станало прекалено късно.

Рон подозираше какво ще последва — вече виждаше влагата в очите на Анс, вече долавяше тежките отекващи акорди на симфоничен акомпанимент — и естествено, миг по-късно чу думите:

— Онова, което наистина ме разчувства, е, че признаваш колко много го обичаш, братле. Знаеш ли, през всички онези години, през които не си говорехте, аз си мислех, че го презираш. Но съм грешал, нали? — „Сега Анс трескаво ще стисне ръката ми. Да, точно така.“ — И още нещо, братле. Искам да ти кажа, ако вече не съм го направил, колко съм щастлив, че с времето ти се промени, колко се гордея, че го постигна, че се помири с баща ни, дойде тук и си такава утеха за него. В крайна сметка ти успя. Признавам, че ме изненада.

— Предполагам, че би трябвало да ти благодаря.

— Особено след като аз… не успях съвсем.

— И това беше изненада — отговори Рон, решил, че няма смисъл да му възразява.

— А не биваше да стане така — почти безразлично продължи Анс. — Просто не ми беше в природата да постигна нещо повече. Наистина. Независимо какво се очакваше от мен. Опитвах, но… е, знаеш какъв бях, братле…

— Зная, разбира се — неясно потвърди Рон и отвърна на ръкостискането. Брат му нежно го погледна със замъглените си очи и закуцука към предната част на къщата.

— Трогателна сцена — отбеляза Пеги. — Той много те обича.

— Предполагам. Той е пиян, Пег.

— Въпреки това. Говореше искрено.

Рон се намръщи.

— Да. Да. Но мразя, когато хората ми казват колко много съм се променил, колко се радвали, че вече не съм онова егоистично копеле. Мразя. Не съм се променил. Нали ме разбираш? Просто през този период от живота си правя неща, които преди не съм искал да върша. Като преместването ми в ранчото. Като това да се оженя за жена като теб, да улегна и да създам семейство. Да се съгласявам с баща ми, вместо автоматично да му се противопоставям. Да поема отговорности, които не са ми по природата. Природата ми е все същата, Пег. Променило се е поведението ми, но не и самият аз. Винаги съм взимал онези решения, които съм смятал за правилни — просто сега са различни, това е всичко. И направо побеснявам, когато хората, особено собственият ми брат, се държат покровителствено и ми дрънкат колко чудесно било, че вече не съм такъв скапаняк като едно време. Разбираш ли ме?

Тази дълга реч не бе типична за него. Пеги стъписано го гледаше.

— Май казах повече, отколкото трябваше, а? — попита той.

— Ами…

— Хей, забрави за това — каза Рон и я погали по бузата. — Страшно се притеснявам за татко, това е всичко. А и за Анс. За това, че и двамата изнемощяват. За пиенето на Анс. За това, че и двамата ще умрат.

— Не — възрази Пеги. — Не говори така.

— Вярно е. Няма да се изненадам и ако Анс си иде пръв. — Той поклати глава. — Бедният стар Анс. Винаги се е опитвал да се превърне в Полковника, но без успех. И в тези си опити изгоря. Защото никой друг не би могъл да е Полковника, освен самия Полковник. Анс не притежаваше неговия интелект, нито всеотдайността и дисциплината му, но се насилваше да се преструва, че е така. Аз поне имах здравия разум да не го правя.

— Наистина ли е толкова болен?

— Дали е болен? Не зная дали е болен, не. Но е свършен човек, Пег. След всички тези години на опити да ръководи Съпротивата, да открие начин да победи съществата заради Полковника, макар че нямаше никакъв начин. Целият му живот отмина в опити да постигне неща, които не искаше, неща, които дори не са възможни. — Рон сви рамене. — Чудя се дали и аз ще стана такъв, когато дойде моят ред: сбръчкан, немощен, съсипан? Не. Не, няма, нали? Аз съм друг човек. Помежду ни няма нищо общо, освен сините очи.

Наистина ли бе така, зачуди се той.

Изведнъж в коридора се разнесе шум, тропане и викове. Появиха се Майк и Чарли, момчетата на Анс, вече по-високи от баща си, по-високи даже от него. Седемнайсетгодишни. Сини Кармайкълови очи, светла Кармайкълова коса. С тях имаше момиче, сигурно онова от Монтерей. Изглеждаше година-две по-голямо от тях.

— Хей, чичо Рон! Лельо Пег! Елате да се запознаете с Елоиз!

Това беше Чарли, онзи с гладкото лице. Когато бяха деветгодишни, братята жестоко се бяха сбили и в резултат Майк получи онзи гневно червен белег на бузата си. Рон често си мислеше, че от страна на Чарли е било много разумно да бележи брат си така. Иначе двамата бяха най-идентичните близнаци, които някога бе виждал, абсолютно еднакви в движенията, Стойката, гласа и мисленето си.

Елоиз беше тъмнокоса, хубава и жизнерадостна: остри скули, малък нос, пълни устни, чудни очи. Дългокрака и с едър бюст. Наистина много красива. За миг в него се разбудиха старите му похотливи инстинкти. „Тя е още дете — строго се смъмри Рон. — А за нея ти си просто безинтересен старец.“

— Елоиз Мичъл, чичо ни Роналд Кармайкъл, леля ни Пеги…

— Приятно ми е — каза тя. Очите й искряха. Прекрасна, да. — Тук е толкова хубаво! Никога не съм била толкова на юг. Обичам тази част от крайбрежието. Не искам да се прибирам вкъщи!

— Тя няма да се прибере — обади се Чарли. А Майк намигна и се засмя.

И после отпрашиха по коридора, за да излязат на слънце извън старата каменна къща.

— Проклет да съм — възкликна Рон. — Мислиш ли, че наистина си я поделят?

— Това не е твоя работа — отвърна Пеги. — Младото поколение прави каквото си иска. Също като нас.

— Младото поколение, да. А ние вече сме задръстените старци. Пред очите ни израства бъдещето на света. Чарли. Майк. Елоиз.

— И нашите Ансън, Леслин, Хедър и Тони. Касандра, Джули и Марк. А скоро и бебето на Стив.

— Бъдещето, което винаги кипи в настоящето. Докато миналото се готви да си иде. Отдавна е така, нали, Пег? И предполагам, че няма да се промени.

5.

След двадесет и девет години

Халид ваеше статуетка от калъп сапун в тясното ъгълче в общежитието, служещо му за студио, когато влезе Литвак и каза:

— Стягайте се, момчета. Пак ни местят.

Литвак се занимаваше с комуникациите в групата и имаше имплант, който включваше в телефона, за да получава информация от мрежата на съществата. В известен смисъл той беше боргманът на общежитието: боргман с отрицателен знак, който по-скоро шпионираше извънземните, вместо да работи за тях, дребен набит израелец със странно триъгълна глава, много широко чело и малка остра брадичка. Интересна глава. Халид няколко пъти му бе правил скулптурни портрети.

Халид не погледна към него. Ваеше фигурка на хиндуистката богиня Парвати: висока остра тиара, подчертани гърди, великодушно изражение на пълно спокойствие. Напоследък извайваше целия хиндуистки пантеон, след като Литвак качи снимките им от някакъв забравен архив в старата Мрежа. Кришна, Шива, Ганеша, Вишну, Брама, всичките. Айша навярно нямаше да одобри, че прави статуетки на хиндуистки богове и богини — правоверният мюсюлманин изобщо не трябваше да прави скулптурни образи, — но откакто не беше виждал баба си вече бяха минали седем години. За него Айша бе древна история, също като Кришна, Шива и Вишну или като Ричи Бърк. Сега Халид беше голям мъж и правеше каквото поиска.

— Ще ни разделят ли, как смяташ? — попита от другия край на стаята българинът Димитър.

— А ти какво си мислиш, глупчо? — язвително отвърна Литвак. — Че толкова сме ги очаровали като група, че винаги ще ни държат заедно ли?

В този сектор от общежитието бяха осем души, петима мъже и три жени, събрани безразборно, както правеха съществата. Бяха заедно вече от четиринайсет месеца, най-продължителният период, през който Халид беше оставал в една и съща група. Общежитието и целият затворнически лагер се намираше някъде по турското крайбрежие — „точно на север от Бодрум“, бе казал Литвак, макар че Халид не беше съвсем наясно къде е Бодрум или пък самата Турция. Но тук му харесваше. Времето през по-голямата част от годината бе топло и слънчево, сухите кафяви хълмове се спускаха надолу към крайбрежната равнина и чудния син океан с пръснати островчета. Преди това го бяха пратили за единайсет месеца в централна Испания, в Австрия за седем-осем, в Норвегия за близо година, а още по-рано — е, вече не помнеше къде е бил преди това. Съществата обичаха затворниците им да са в постоянно движение.

Отдавна не беше живял с някой от района на Солсбъри. Не че имаше толкова голямо значение, тъй като не изпитваше никакви чувства към никой от града, освен към Айша и стария Искандер Мустафа Али. Нямаше представа къде е баба му, а Искандер Мустафа Али сигурно вече бе мъртъв. В началото затворниците в портсмутския лагер бяха от Солсбъри и съседните градове, но сега, след петото или шестото (а може би седмото?) прехвърляне той беше единственият англичанин. Очевидно по света имаше много хора, не само негови сънародници, които по един или друг начин бяха разсърдили съществата и бяха подложени на това постоянно местене от един затвор в друг.

Освен Литвак и Димитър, в групата на Халид имаше канадка на име Франсин Уебстър, поляк на име Кшищоф, вечно намусено ирландско момиче на име Карлота, Женевиев от южна Франция и дребен, тъмнокож мъж от Северна Африка, чието име така и не успя да научи, вероятно защото не положи никакви усилия. Всички те се разбираха сравнително добре. Северноафриканецът знаеше само френски и арабски, останалите говореха на английски, някои по-добре от другите, а Женевиев превеждаше на африканеца, когато се наложеше. Халид не се стремеше да опознае другарите си, тъй като почти сигурно нямаше да останат задълго заедно. Нервният дребен Литвак му се струваше забавен, добродушният Кшищоф беше приятен събеседник, харесваше топлата, нежна Франсин Уебстър. Другите нямаха значение. Няколко пъти бе спал с канадката и Женевиев, защото в общежитието нямаха възможност за уединение и почти всички от групата от време на време безразборно спяха помежду си. През годините на затворническата си младост Халид откри, че не му липсва сексуален нагон. Но и сексуалната страна на нещата не му оказваше почти никакво въздействие, освен чисто физическо облекчение.

Той продължи да работи, без да каже нещо за предстоящото преместване и три дни по-късно, точно както беше предсказал Литвак, всички получиха заповед да се явят в стая 107 в административния сектор на лагера. В стая 107, която се оказа огромна, почти гола зала, мебелирана само с празна етажерка за книги и трикрак стол, бяха оставени съвсем сами за около час. Накрая се появи някой, попита ги за имената им, свери ги с кафявия лист хартия в ръката си и грубо нареди:

— Ти, ти и ти в стая сто и три. Ти и ти в стая сто и шест. Ти, ти и ти в стая сто и девет. И по-чевръсто.

Халид, Кшищоф и северноафриканецът бяха пратени в стая 109. Тримата бързо отидоха там. Не се сбогуваха с останалите петима, защото всички знаеха, че завинаги изчезват от живота на другите.

Стая 109, която се намираше на странно голямо разстояние от 107-а, беше много по-малка от нея, но горе-долу също толкова оскъдно мебелирана. На лявата стена висяха две рамки без картини, върху пода стоеше голяма зелена керамична ваза без цветя, до отсрещната стена имаше голо бюро, обърнато с лице към вратата. Зад него седеше дребна кръглолика жена, която изглеждаше шейсетина годишна. Тъмните й, като че ли прекалено раздалечени едно от друго очи излъчваха странен блясък, а косата й, някога навярно гарвановочерна, бе прошарена с бели кичури като мълнии, разкъсващи нощта.

Тя погледна надолу към листа хартия в ръцете си и после вдигна очи към поляка.

— Ти си Кр… Киз… Кзиз… Криз… — Жената не успя да се пребори с името му. Но това изглежда я развесели, вместо да я ядоса.

— Кшищоф накрая каза той. — Кшищоф Михалски.

— Михалски, да. Я пак повтори малкото си име?

— Кшищоф.

— Аха. Кристоф. Сега разбрах. Добре, Кристоф Михалски. Полско име, нали така? — Тя се усмихна. — Много по-лесно е да го кажа, отколкото да го прочета. — Халид се изненада от добродушното й бъбрене. Повечето от тези колаборационистки бюрократи се държаха хладно и безцеремонно. Но тази жена като че ли говореше с американски акцент. Може да се дължеше на факта, че е американка. — А кой от вас е Халид Халим Бърк? — попита тя.

— Аз.

Жената продължително го изгледа и се понамръщи. Халид отвърна на погледа й.

— Значи ти — обърна се към северноафриканеца тя, — трябва да си… хм… Мулей бен Длими.

— Oui.

— Що за име е това Мулей бен Длими?

— Oui — повтори африканецът.

— Той не знае английски — поясни Халид. — От Северна Африка е.

Жената кимна.

— Истинска интернационална група. Добре, Кристоф, Халид и Мулей. Мисля, че ви е ясно. Вдругиден пак ще бъдете преместени. А може би още утре, ако документите пристигнат навреме. Съберете си багажа и се пригответе да напуснете общежитието си, веднага щом ви повикат.

— Можете ли да ни кажете — попита Кшищоф, — къде ни пращат този път?

Тя се усмихна.

— В добрите стари Съединени американски щати. В Лас Вегас, Невада. Някой от вас знае ли да играе на двайсет и едно?

Транспортният самолет беше някогашен пътнически лайнер от времето, когато гражданите на държавите по Земята все още свободно пътуваха от място на място по работа и за удоволствие и когато съществуваха организациите, наречени авиолинии. Халид не познаваше лично тази епоха, но бе чувал разкази за нея. Този самолет, чийто боядисан корпус беше излющен и дори ръждясал на места, носеше надписа „Бритиш Еъруейс“, така че качването на борда му в известен смисъл бе все едно да се завърне в Англия. Не беше сигурен с какви чувства го изпълва това.

Но самолетът не бе Англия, а просто дълга метална тръба с мръсни сиви стени и следи от демонтирани седалки, заменени с голи дюшеци. Нямаше места за сядане. Човек можеше само да се разхожда насам-натам или да лежи. Над прозорците бяха запоени дълги пръчки, за които да се хванеш, ако самолетът започне да се разтърсва. Изтънели завеси разделяха пътническия сектор на няколко части.

В това нямаше нищо ново. Всички самолети, които ги отвеждаха от един затворнически лагер в друг, бяха еднакви. Този изглеждаше по-голям, това беше всичко. Но все пак пътуваха за Съединените щати, продължителен полет, който трябва да изискваше по-голям самолет. Халид имаше съвсем бегла представа къде е Америка, но знаеше, че е много далече от Турция.

Дребната жена от стая 109 също се намираше на борда и контролираше подготовката за заминаването. Халид предполагаше, че щом отметне имената, тя ще си тръгне, но не, старицата остана в самолета и след като затвориха вратите. Това беше необичайно. Лагерните служители не придружаваха затворниците до новите им местоназначения. Но жената може би все пак нямаше да дойде с тях. Той я видя да изчезва зад завесата, която разделяше затворническия сектор от предната зона за персонала, и се зачуди дали там няма друга врата, през която би могла да слезе, преди отлитането на самолета. Кой знае защо се надяваше, че няма да го направи. Харесваше я. Тя беше забавна, жизнена и простодушна, коренно различна от другите колаборационисти, с които се бе срещал през седемте си затворнически години.

Малко след отлитането с радост видя, че жената все още е на борда. Тя се появи от предното отделение, като внимателно вървеше по стръмно наклонената пътека и спря при дюшеците на Халид и северноафриканеца.

— Може ли да седна при вас? — попита жената.

— Струва ми се, че няма нужда да искате разрешение, нали? — отвърна Халид.

— Малко учтивост на никого няма да навреди.

Той сви рамене. Въпреки възрастта си, тя бързо и грациозно се настани на дюшека и седна по турски срещу него.

— Ти си Халид, нали така?

— Да.

— Казвам се Синди. Много си хубав, Халид, знаеш ли го? Харесва ми кафеникавата ти кожа. Като лъвска козина е. И тази твоя гъста, къдрава коса. — След като не получи отговор, Синди прибави: — Разбрах, че си бил художник.

— Правя някои неща, да.

— И аз някога правех разни неща. И също бях доста хубава.

Тя се усмихна и му намигна, с което някак направи Халид свой заговорник в това, че някога е била красива. Преди не се бе сещал, че тази жена може да е била привлекателна, но сега я разгледа отблизо и видя, че е напълно възможно: дребна и енергична, със стройна фигура, изящно лице и невероятно блестящи очи. Усмивката й все още беше много чаровна. И намигането. Харесваше му това намигане. С окото си на художник той изтри бръчките, издълбани от шейсетте години по лицето й, възстанови блясъка и чернотата на косата й, даде на кожата й младежка свежест. Да, помисли си Халид. Несъмнено много красива преди трийсетина-четирийсет години.

— Ти какъв си, Халид? — попита жената. — Индиец ли? Поне отчасти.

— Пакистанец. По майка.

— Ами баща ти?

— Англичанин. Бял. Не го познавам. Хората ми казаха, че бил колаборационист.

— И аз съм колаборационистка.

— Мнозина са такива — отвърна Халид. — За мен няма значение.

— Добре — кимна тя. И замълча за известно време. Просто седеше там по турски и внимателно го изучаваше. Той добродушно я гледаше. Не се страхуваше от нищо и от никой. Нека го гледа, щом искаше.

— Разгневен ли си от нещо? — накрая попита тя.

— Разгневен ли? Аз? Че от какво да съм разгневен? Аз никога не се гневя.

— Тъкмо обратното. Мисля, че постоянно си разгневен.

— Вие определено имате право да го мислите.

— Изглеждаш съвсем спокоен — продължи жената. — Това е едно от нещата, които те правят толкова интересен, колко си хладнокръвен, как просто свиваш рамене, каквото и да се случва с теб и около теб. Това е първото, което човек забелязва в теб. Но такова спокойствие понякога е маска, която скрива гнева. Вътре в теб може да тлее вулкан, които ти не искаш да оставиш да изригне. Какво ще кажеш за това, Халид?

— Айша, която ме отгледа като майка, защото майка ми е починала при раждането ми, ме научи да приемам волята на Аллах, по какъвто и начин да се прояви. Което и правя.

— Много мъдра философия. Ислям: самата дума означава „абсолютно покорство“, нали? Да се оставиш в Божиите ръце. Знаеш ли, изучавала съм тези неща. Коя е Айша?

— Майката на майка ми. По-точно, мащехата й. Грижеше се за мен като майка. Много добра жена.

— Несъмнено. И мисля, че ти си много, много гневен мъж.

— Вие определено имате право да си го мислите — повтори Халид.

Половин час по-късно, докато Халид седеше до прозореца и безразлично наблюдаваше огромното, осеяно с острови синьо море под тях, тя се върна и за пореден път поиска разрешение да седне при него. Такава любезност от страна на администратори го озадачаваше, но той я покани с жест. Жената пак седна по турски със същата изящна лекота.

После кимна към Мулей бен Длими, който седеше, опрял гръб на стената с притворени очи, като че ли изпаднал в транс.

— Наистина ли не знае английски?

— Да. В групата ни имаше жена, която разговаряше с него на френски. Иначе не разменяше нито дума с останалите от нас.

— Понякога хората знаят някакъв език, но въпреки това не желаят да говорят на него.

— Предполагам, че е така — съгласи се Халид.

Тя се наведе към северноафриканеца и попита:

— Изобщо ли не разбираш английски?

Той безизразно я погледна, после отново се унесе.

— Нито дума ли? — настоя Синди.

Същият отговор.

Тя мило се усмихна и продължи с любезен разговорен тон:

— Майка ти е била евтина курва, Мулей бен Длими. Баща ти е чукал камили. Самият ти си внук на свиня.

Мулей бен Длими леко поклати глава, без да престава да зяпа в пространството.

— Наистина не ме разбираш, нали? — попита жената. — Или се владееш много по-добре от Халид. Е, Бог да те благослови, Мулей бен Длими. Предполагам, че спокойно мога да говоря пред теб каквото си искам. — Тя отново се обърна към Халид. — Добре. Да преминем към работа. Някога би ли направил нещо незаконно?

— Какви закони имате предвид? Има ли изобщо някакви закони?

— Искаш да кажеш, освен тези на Аллах?

— Освен тях, да. Има ли изобщо закони? — повтори той.

Синди се наведе към ухото му.

— Внимателно ме слушай. Уморих се да работя за тях, Халид. Бях тяхна вярна слугиня повече от двайсет години и ми стига. Когато пристигнаха, си помислих, че идването им на Земята е чудодейно и наистина можеше да е така, но не стана. Те не споделиха с нас величието си. Просто ни използваха и изобщо не ни казваха за какво ни използват. Освен това ми обещаха да ми покажат своя свят, знаеш ли? Но не изпълниха обещанието си. Щели да ме вземат там като посланик на Земята: убедена съм, че тъкмо това ми казаха с умовете си. Ала не го направиха. Излъгаха ме или пък съм си въобразила всичко. Е, и в двата случая да вървят по дяволите, Халид. Не искам повече да съм колаборационистка.

— Защо ми казвате всичко това? — попита той.

— Какво знаеш за географията на Съединените щати?

— Нищичко. Само, че е много голяма и много далечна страна.

— Невада — каза Синди, — където отиваме, е суха пустош, където не би искал да живее никой нормален човек. Но се намира точно до Калифорния, а аз съм оттам. Искам да си ида у дома, Халид.

— Да. Предполагам, че е така. Но какво ме засяга това?

— Аз съм от град на име Лос Анджелис. Чувал ли си за Лос Анджелис? Добре. Намира се на около… хм… петстотин километра от Лас Вегас, Невада. Районът е почти безлюден. Всъщност, пустиня. Сама жена може да се натъкне на някои проблеми през тези петстотин километра. Даже дъртофелница като мен. Виждаш ли нещо, което да те засяга?

— Не. Аз съм доживотен затворник.

— Това положение може да се промени просто като променя кода на регистрацията ти. Бих могла да го направя за теб, също както уредих качването си на борда на този самолет. Можем да напуснем лагера заедно и никой няма да каже нито дума. И ти ще ме придружиш до Лос Анджелис.

— Разбирам. И когато стигнем в Лос Анджелис, ще бъда свободен, така ли?

— Свободен като птичка, Халид.

— Да. Но в лагера ми осигуряват подслон и храна. В Лос Анджелис, град, в който не познавам никого, в който няма да разбирам нищо…

— Там е прекрасно. През цялата година е топло и навсякъде има цветя. Хората са добри. И аз ще ти помагам. Ще се погрижа за теб. Виж, до Щатите остават още два дни път. Помислѝ си, Халид.

И той си помисли. От Турция се насочиха към Италия и кацнаха, за да презаредят в Рим, после в Париж и Исландия, след това дълго летяха над ледове и снегове, докато отново се приземиха някъде в Канада. За Халид това бяха само имена. Също като Лос Анджелис. Той ги прехвърляше в главата си, спеше и от време на време разсъждаваше над предложението на Синди.

Хрумна му, че може да е някакъв номер, капан, но после се запита какво биха могли да целят, след като и без това е затворник и могат да правят с него каквото поискат. По-късно се зачуди дали да я попита може ли да вземат със себе си и Кшищоф, защото полякът бе жизнерадостен, добросърдечен човек и Халид го обичаше, доколкото изобщо можеше да обича някого, а освен това жилавият Кшищоф можеше да е много полезен по време на пътуването през пустинята. И докато се чудеше, той осъзна, че без да забележи някак е успял да вземе решение.

— Не мога да взема и него, не — отвърна Синди. — Не мога да рискувам да освободя и двама ви. Ако ти не дойдеш, ще помоля Кшищоф. Но трябва да е само единият.

— Добре тогава — каза Халид. — Съгласен съм.

Съжаляваше, че оставя Кшищоф, поне доколкото изобщо можеше да съжалява за нещо. Но така и трябваше да бъде, нали? Така и щеше да бъде.

Невада беше най-грозното място, което някога бе виждал, кошмарна земя, толкова различна от зелената, красива Англия, че сякаш се намираше на друга планета. Тук като че ли не бе падал дъжд от петстотин години. В Турция също беше сухо и горещо, но навсякъде имаше ферми, океанът бе наблизо и по хълмовете растяха дървета. В Невада имаше само пясък, скали и прах, тук-там по някой нискорасъл храст и мрачни ниски планини, без абсолютно никаква растителност. И небето излъчваше жега, която жестоко смазваше всичко под себе си.

Градът, в който свърши дългият им полет, Лас Вегас, също беше грозен, но грозотата му поне развличаше окото, нямаше две еднакви сгради, една приличаше на египетска пирамида, втора — на римски дворец, други като че ли излизаха от нечии сънища или фантазии и всичко имаше такива колосални размери. Халид предпочиташе да остане повече време в Лас Вегас, за да нахвърля някои скици на тези странни сгради и да ги запази по-добре в паметта си. Но двамата със Синди напуснаха Лас Вегас веднага след пристигането си и навлязоха в мрачната, ужасна пустиня, която го заобикаляше отвсякъде.

Жената някак бе уредила да получат автомобил, с който да стигнат до Лос Анджелис.

— Прехвърлят те от ласвегаския затворнически лагер в онзи в Барстоу, Калифорния — поясни тя. — И ми възложиха да те закарам дотам. Всичко е съвсем законно отбелязано в архивите. Помогна ми един приятел от Лайпциг, който знае как да се оправя в компютърната мрежа на съществата.

Автомобилът изглеждаше невероятно стар. И навярно беше, може би дори отпреди Завоюването.

Целият бе очукан и сребристата му боя се лющеше на стотици места, под които се виждаха червени ръждиви петна. А и изглеждаше толкова силно наклонен наляво, че Халид се зачуди дали долният край на купето няма да се удря в земята, когато потеглят.

— Можеш ли да шофираш? — попита Синди, докато товареха скромния си багаж.

— Не.

— Не можеш, разбира се. Къде би могъл да се научиш? Между другото, на колко години те затвориха?

— Още нямах тринайсет.

— И кога е било това? Преди осем години? Десет?

— Преди седем. На двайсет и пети декември ще навърша двайсет и една.

— Коледно бебе. Колко мило. Всички пеят в чест на рождения ти ден. „Тиха нощ, свята нощ…“

— Да, много мило — кисело отвърна Халид. — Всичките ми рождени дни бяха невероятно весели. Събирахме се около елхата, майка ми, баща ми, братята и сестрите ми, пеехме коледни песни и си разменяхме прекрасни подаръци.

— Наистина ли?

— О, да. Бяха чудесни времена.

— Почакай малко — вдигна ръка Синди. — Нали в самолета ми каза, че майка ти починала при раждането ти, че изобщо не познаваш баща си и че те отгледала баба ти?

— Да. И освен това ти казах, че съм мюсюлманин.

Тя се засмя.

— Просто си се опитвал да провериш дали ти обръщам внимание.

— Не — отвърна Халид. — Просто ти говорех каквото ми дойде наум.

— Странна птица си ти, Халид!

— Птица ли?

— Няма значение. Стар израз. — Синди отключи вратите на автомобила и му даде знак да влезе вътре. Той седна от лявата страна, както винаги, когато пътуваше заедно с Ричи, и с изненада откри, че се е настанил зад волана. В колата на баща му той бе отдясно, Халид не се съмняваше в това.

— Американските автомобили са други — обясни Синди. — Виждам, че поне и друг път си се качвал в кола. Даже да не знаеш да шофираш.

— Понякога се возех в колата на баща ми. В неделя ме водеше на места като Стоунхендж.

Тя рязко го изгледа.

— Нали ми каза, че не познаваш баща си?

— Излъгах те.

— Ох. Ох. Ох. Измисляш си много неща, а, Халид?

— Едно от нещата, които ти казах обаче, беше вярно. Мразех го.

— Защото е бил колаборационист ли? Нали така ми каза? Вярно ли е?

— Наистина беше, но това не ме интересуваше. Мразех го, защото се отнасяше ужасно с Айша. Понякога и с мен. Сигурно се е отнасял така и с майка ми. Но какво значение има сега? Всичко отдавна е в миналото.

— Но виждам, че не си го забравил. — Синди вкара ключа и го завъртя. Двигателят изпъшка, закашля се, запали, угасна, отново изпъшка и този път заработи. Автомобилът шумно потегли напред. Тя показа служебната си карта на портала, пазачът им махна и двамата напуснаха лагера.

Почти незабавно навлязоха в пустинята.

Известно време мълчаха. Халид бе прекалено ужасен от гледката наоколо, за да говори, а Синди, която беше толкова дребна, че едва се подаваше над волана, внимаваше в пътя. Настилката бе отвратителна, цялата в дупки и пукнатини, и каквато си беше бракма, колата постоянно стенеше и пъхтеше, подскачаше и безмилостно ги разтърсваше, и от време на време издаваше зловещи звуци, като че ли се канеше да избухне. Той погледна към старицата и видя, че е седнала с напрегнато изгърбени рамене, прехапала долната си устна и с всички сили стиска волана, сякаш за да не позволи на автомобила да се отклони към пясъчната пустош край пътя.

— Някога ограничението на скоростта по тази магистрала беше седемдесет мили в час. В километри това е… колко, сто и десет? Сто и двайсет? Нещо такова. И всички шофирахме със сто и трийсет, сто трийсет и пет. Разбира се, сега това ще е истинска лудост. Ако приемем, че колата е в състояние да ги вдигне, а тя не е. Сигурно е по-стара от теб. Тя е от онези, които хората използваха само няколко години преди Завоюването, с ръчно управление, защото няма компютърен мозък и не разбира устни команди. Антика. И определено доизживява последните си дни. Но по един или друг начин ще успеем да стигнем до Лос Анджелис. Ако се наложи, пеш.

— Щом се предполага, че трябва да ме отведеш на онова място Барстоу — попита Халид, — как ще продължим до Лос Анджелис? Няма ли да се чудят къде сме, ако не се появим в лагера?

— Няма причина. Утре ще загинем при катастрофа, преди да сме стигнали в Барстоу.

— Моля?

— Катастрофата вече е програмирана в компютъра. Моят приятел в Лайпциг уреди всичко. Страхотен опростител. Знаеш ли какво е опростител, Халид?

— Не.

— Опростителите са много опитни хакери. Нещо като боргмани, само че работят за нас, а не за съществата. Проникват в извънземната мрежа и променят данните. Ако са те пратили някъде, където не искаш да идеш, например, можеш да намериш опростител и той ще анулира заповедта. Срещу заплащане, разбира се. Моят приятел е вкарал информацията, че агент С. Кармайкъл, която е придружавала затворник Х. Бърк, е загинала при автомобилна катастрофа на осемнайсети този месец, с други думи утре, на петнайсет километра северно от Барстоу, шофирайки на юг по междущатска магистрала петнайсет. Изгубила контрол над ръчно управляемия си автомобил и се забила в крайпътна бариера. Колата била напълно разбита и агентът и затворникът загинали. Труповете им били кремирани от местните власти.

— Казваш, че загинала при автомобилна катастрофа утре, така ли?

— Когато за компютърната мрежа настъпи утре, случаят ще се появи в архивите. Затова използвам минало време. Информацията вече е там и очаква да се активира. Агент С. Кармайкъл ще бъде извадена от системата. Също и затворник Х. Бърк. Ще изчезнем така, като че ли изобщо не сме съществували. Тъй като автомобилът също вече не съществува, всеки скенер, който засече регистрационния ни номер, най-вероятно ще реши, че има някаква грешка. Щом стигнем в Лос Анджелис, ще уредя да получим нов номер, просто за всеки случай. Гладен ли си вече?

— Да.

— И аз. Хайде да направим нещо по въпроса.

Спряха при западнало крайпътно кафене насред пустошта. Зноят извън колата ги обгръщаше като огромен юмрук. Синди купи вечеря за двама им просто като показа служебната си карта. Храната беше ужасна, някакво безвкусно месо на скара и студена бълбукаща напитка, но Халид отдавна бе свикнал с всякаква ужасна храна.

И отново напред през пустинята. Почти нямаше друго движение. И нито един автомобил в тяхната посока. Винаги, когато се разминаваха с някого, Синди вперваше поглед пред себе си. Халид забеляза, че шофьорите на другите коли също никога не поглеждат към тях.

Пътят се изкачваше нагоре и навсякъде около тях се виждаха планини, по-високи, отколкото някога бе виждал. Но пейзажът си оставаше все така грозен, само скали и пясък, почти без растителност.

— Вече сме в Калифорния, Халид — по някое време каза тя, когато минаха покрай пътен знак. — Или поне в онова, което някога беше Калифорния, докато в тази страна имаше отделни щати. Докато все още съществуваха такива неща като страни. — Бе си представял палми и нежен ветрец. Нямаше нищо подобно. Всичко си оставаше също толкова грозно, колкото и в Невада.

— Става тъмно — един час по-късно отбеляза Синди. — Тези бракми не са лесни за управление по лош път. Затова ще отбия и ще си почина малко, преди да продължим. Сигурен ли си, че не можеш да шофираш?

— Искаш ли да опитам?

— Може би не. Просто остани буден, оглеждай се и ме събуди, ако видиш нещо странно.

Тя отби от магистралата и паркира край пътя. После свали облегалката си почти хоризонтално, отпусна се назад, затвори очи и като че ли почти незабавно заспа.

Известно време Халид я наблюдаваше. На лицето й се изписваше изражение на пълен покой.

Синди беше необикновена жена, помисли си той, винаги се владееше и запазваше самоувереността си. Много способна жена. Притежаваше вътрешно спокойствие, в това бе убеден. А Халид се възхищаваше на вътрешното спокойствие. Самият той бе положил много усилия, за да го развие и смяташе, че е успял. Иначе със сигурност не би могъл да убие същество.

Но дали наистина беше така? Какво му бе казала в самолета? „Мисля, че постоянно си разгневен.“ В него тлеел вулкан и той не му позволявал да изригне. Вярно ли беше това? Не знаеше. Винаги се бе чувствал спокоен, но може би някъде дълбоко в душата си наистина кипеше от безумен гняв, стотици пъти на ден убиваше Ричи Бърк, убиваше всички онези, направили живота му толкова нещастен от мига, в който бе разбрал, че майка му я няма, че баща му е чудовище и че над света господстват странни, непонятни създания, властващи сякаш само по жестоките си прищевки.

Може и да беше така. Не искаше да погледне в себе си и да види.

Но бе убеден, че в тази жена Синди не бушуват скрити вулкани. Тя изглежда приемаше живота такъв, какъвто е, спокойно, ден за ден, и най-вероятно винаги бе живяла така. Искаше му се да научи повече за нея, каква е, каква е била преди да се появят съществата, защо е станала колаборационистка и така нататък. Но сигурно нямаше да я попита. Не бе свикнал да разпитва хората за такива неща.

Той излезе навън, поразходи се, погледа луната и звездите в настъпващата нощ. Тук цареше пълна тишина и със спускането на мрака жестоката жега се изпаряваше в редкия пустинен въздух. Вече ставаше доста хладно. Някъде наблизо се разнасяха непознати звуци: животни, предполагаше Халид. Лъвове? Тигри? Дали в Калифорния имаше такива неща? Това бяха диви земи, яростни и сурови. В сравнение с тях Англия изглеждаше безопасна. Той седна на земята до автомобила и се загледа в звездите, осейващи черния небесен купол.

— Халид? — след известно време го повика Синди. — Там ли си? Какво правиш?

— Просто гледам небето.

Била си починала достатъчно, каза му тя. Той отново влезе вътре и двамата продължиха напред. По някое време през нощта стигнаха до отбивната за Барстоу.

— Загинали сме преди петнайсет километра — отбеляза Синди. — Всичко е свършило толкова бързо, че изобщо не сме разбрали какво става.

Малко преди зазоряване, докато се спускаха към хълмиста част от пътя, далеч надолу Халид видя тюркоазносините светлини на извънземен транспортен конвой, който се изкачваше към тях. Синди като че ли не го забеляза.

— Същества — каза той.

— Къде?

— Онази светлина там долу.

— Къде? Къде? Уф. По дяволите! Имаш остри очи. Кой би могъл да очаква, че ще се появят на такова място посред нощ? Но разбира се, защо не? — Тя рязко зави наляво и спря край пътя.

Халид се намръщи.

— Какво правиш?

— Хайде. Да излезем навън и да си плюем на петите. Трябва да се скрием в онова дере, докато отминат.

— Защо?

— Хайде — повтори Синди. Сега от спокойствието й нямаше нито следа. — Предполага се, че сме мъртви! Ако ни засекат и решат да проверят регистрацията ни…

— Няма да ни обърнат никакво внимание, струва ми се.

— Откъде знаеш? О, Господи, идиот такъв! — Тя повече не можеше да чака, яростно изсумтя, изскочи от автомобила и се хвърли в стръмното, обрасло с храсти дере покрай магистралата. Халид остана на мястото си. Видя я да изчезва в мрака, отпусна се назад и зачака приближаването на съществата.

Чудеше се дали ще го забележат, седнал тук в паркирана кола край самотен път в пустошта, и дали ще му обърнат внимание. Дали можеха да проникнат в ума му и да видят, че е Халид Халим Бърк, загинал при катастрофа няколко часа по-рано на същата магистрала от отсрещната страна на град, наречен Барстоу? Дали знаеха нещо за предполагаемия инцидент, без да се консултират с компютърната си мрежа? Защо трябваше да си правят този труд? Какво ги интересуваше?

Навярно, каза си той, щяха да погледнат в мислите му и да открият, че именно той е човекът, седем години по-рано убил един от техните на магистралата между Солсбъри и Стоунхендж. В такъв случай най-вероятно беше допуснал грешка, като остана тук в обсега на тяхната телепатия, вместо да избяга в храстите заедно със Синди.

В ума му разцъфна образът от онази нощ на пътя за Стоунхендж, прекрасното ангелско създание, застанало в транспортната кола, оръжието, съвършено прихванатата в мерника глава. Натискането на спусъка, експлодирането на ангелската глава, ослепителният фонтан от пламък, сияйният дъжд от частици, зеленикавочервеният облак извънземна кръв, бързо разнасящ се във въздуха. Другото същество, изпаднало в отчаяни конвулсии, докато душата на спътника му отлиташе в мрака. Можеше да се смята за мъртъв, знаеше го, ако пришълците засечаха този образ, докато минаваха покрай него.

Той го скри надълбоко. Напълно изпразни ума си. Затвори го сигурно срещу проникване на всякакви натрапници.

„Аз съм никой. Просто не съм тук.“

Лъчи тюркоазеносиня светлина се спускаха от небето точно пред него. Конвоят почти бе достигнал върха на хълма.

Халид го чакаше с пълно спокойствие.

Нямаше го тук. В колата нямаше абсолютно никой.

В машината стояха три извънземни: едно от големите, които наричаха „същества“, и две от по-дребните, призраците. Халид не обърна внимание на последните и прехласнато впери поглед в съществото, както винаги омаян от вълшебната му красота. Душата му се преизпълни с любов и възхита. Ако спряха и поискаха от него да им даде света, щеше да го направи. Но те и без това вече го притежаваха, разбира се.

Докато наблюдаваше отминаването на конвоя, се чудеше защо не е станал колаборационист, щом толкова много обича съществата. Но бързо откри отговора. Нямаше желание да им служи, а само да обожава красотата им. Въпросът имаше чисто естетичен характер. И изгревът беше красив, както и покритата със сняг планина или езерото, отразяващо червените отблясъци на залеза. Но човек не постъпваше на служба при планината, езерото или изгрева, просто защото смята, че са красиви.

Халид остави времето да тече, без да мисли за него: пет минути, десет. После излезе навън и повика Синди от дерето.

— Отидоха си, вече ги няма. Можеш да се върнеш обратно.

— Сигурен ли си? — донесе се далечният отговор.

— Седях тук и ги видях да отминават.

Мина известно време, преди Синди да се появи. Накрая се измъкна от храстите, измачкана, разтревожена, зачервена. Тя се стовари на седалката до него и задъхано попита:

— Те… изобщо ли… не ти… обърнаха… внимание?

— Не. Просто ме подминаха. Казах ти, че ще стане така. Просто ме нямаше тук.

— Беше лудост да поемаш такъв риск.

— Може и да съм луд — весело отвърна Халид, когато Синди запали двигателя и отново излезе на магистралата.

— Не си, струва ми се — след малко каза тя. — Защо го направи?

— За да мога да ги погледам — абсолютно искрено призна той. — Толкова са красиви, Синди. За мен те са като вълшебни създания. Джинове. Ангели.

Възрастната жена се завъртя и странно го изгледа.

— Ти наистина си необикновен, Халид.

Той не й отговори. Какво би могъл да й каже?

След ново продължително мълчание Синди се обади:

— Предполагам, че съм изгубила самообладанието си. Всъщност нямаше причина да спрат и да ни разпитат, нали?

— Не.

— Но се уплаших. Колаборационистка и затворник, които пътуват нощем по пусто шосе далеч след града, в който би трябвало да отиват. А и регистрациите ни в главната мрежа вече са анулирани, защото сме мъртви. Паникьосах се.

Ново мълчание.

— За какво те затвориха, Халид? — малко по-нататък попита тя.

Той не се поколеба.

— Убих същество.

— Какво си направил?

— В Англия, край Солсбъри. Онова, което беше застреляно край пътя. Аз го направих. Стрелях със специално оръжие, което взех от баща си. Те събраха всички от шестте града в района на убийството, екзекутираха някои и пратиха останалите от нас в затворнически лагери.

Синди се засмя по начин, който му показваше, че изобщо не му вярва.

— Що за безумно чувство за хумор имаш, Халид.

— О, не — отвърна той. — Аз изобщо нямам чувство за хумор.

Утрото бе настъпило. Пустинята най-после свърши и те пътуваха сред пръснати по пътя градчета, дори минаха през няколко по-големи града. По магистралата срещаха и други автомобили.

— Това е Сан Бернардино — поясни Синди. — А онова ей там е Редландс. Намираме се на около час от Лос Анджелис, струва ми се.

Сега Халид виждаше палми, високи и странни на фона на изсветляващото небе. И други растения и дървета, които не познаваше, с особени, шипести листа. Ниски сгради с червени керемидени покриви. Синди шофираше толкова предпазливо, че колите зад тях надуваха клаксони, за да ги пусне да я изпреварят.

— Трябва много да внимаваме да не попаднем в някой инцидент. Ако пътната полиция поиска да провери документите ни, загубени сме.

По някое време се отклониха от магистралата и поеха по друга.

— Това е магистралата „Сан Бернардино“ — каза Синди. — Ще ни отведе на запад през Онтарио, Ковина и други такива градчета към долината Сан Гейбриъл и самия Лос Анджелис. Предишната минаваше през Ривърсайд за Сан Диего.

— Аха — разбиращо отвърна той, като че ли тези имена му говореха нещо.

— Минаха повече от двайсет години, откакто за последен път бях в Лос Анджелис. Бог знае колко много се е променил за това време. Но имам намерение да се насоча право към крайбрежието. Зигфрид ми даде името на свой познат, който живеел в Малибу. Ще опитам да го открия и ще го помоля да ме включи в местните комуникационни канали. Някога имах много приятели в тази част на града, в Санта Моника, Венис, Топанга. Някои от тях би трябвало още да живеят в околността. Познатият на Зигфрид ще ми помогне да ги открия. И ще ми намери нов регистрационен номер, както и документи за двама ни.

— Зигфрид ли?

— Моят приятел, хакерът от Лайпциг.

— Опростителят.

— Да. Опростителят.

— Аха — кимна Халид.

Тук магистралата бе огромна. Имаше толкова много платна, че Халид не можеше да повярва на очите си. Макар и по-многобройни, отколкото където и да е другаде, автомобилите се губеха в невероятните й мащаби. Но Синди го увери, че някога този път бил натоварен денонощно, че по него във всеки момент прелитали хиляди коли. Някога, разбира се.

Малко по-нататък стигнаха до огромен жълт знак, издигнат високо над всички платна, който гласеше: „КРАЙ НА МАГИСТРАЛАТА СЛЕД 8 КМ“.

— Какво? — удиви се Синди. — Та ние сме едва в Роузмийд! Още не сме наближили Лос Анджелис. Да не би да искат да ми кажат, че ще трябва да изминем цялото останало разстояние по обикновените улици? Как ще открия пътя през всички тези градчета, по дяволите?

— Какво им е на обикновените улици? — попита Халид, но тя вече бе отбила от магистралата при порутена бензиностанция точно край пътя. Изглеждаше изоставена, но иззад колонките се появи небръснат мъж в лекьосан гащеризон. Синди изскочи от автомобила и се втурна към него. Последва продължителна консултация, придружена от много сочене и размахване на ръце. Когато се върна, на лицето й бе изписано смаяно изражение.

— Имало стена — ужасено му каза Синди. — Огромна стена около целия Лос Анджелис!

— Това нещо ново ли е?

— Ново ли? Разбира се, че е ново, по дяволите! Той казва, че била висока до небето и отвсякъде заобикаляла града. На всеки девет-десет километра имало портали. Никой не можел да влезе или да излезе без парола. Никой.

— Нали имаш служебен номер? — сви рамене Халид.

— Аз съм мъртва от снощи, забрави ли? Ако дам на охраната номера си, пет минути по-късно и двамата ще бъдем арестувани.

— Ами приятелят на твоя опростител? Не може ли да ти уреди нова регистрация?

— Той е вътре, от отсрещната страна на стената — отвърна Синди. — Как ще ми помогне, без да идем при него? Оттук няма начин да установим контакт.

— Можеш да влезеш в компютърната мрежа и да се свържеш с него — предложи Халид.

— С какво? — Тя разпери ръце, с обърнати нагоре длани. — Нямам имплант. И никога не съм имала. А ти? Не, разбира се, че нямаш. Какво да правя, картичка ли да му пратя? — Синди притисна клепачите си с пръсти. — Чакай да помисля малко. Дявол да го вземе. По дяволите! Стена около целия град. Кой би могъл да си го представи, по дяволите?

Халид мълчаливо я наблюдаваше.

— Има една възможност — накрая реши тя. — Почти безнадеждна. Санта Барбара.

— Да? — попита той, макар и само за да я насърчи.

— Това е градче на два часа път на север от Лос Анджелис. Не може да са издигнали проклетата стена чак толкова надалеч. Някога имах един роднина там, по-големият брат на моя съпруг. Беше полковник от запаса. Имаше голямо ранчо в планината над града. Преди много години съм ходила там един, два пъти. Той не ме харесваше много, Полковника. Предполагам, че не съм била негов тип. И все пак мисля, че няма да ми откаже.

Нейният съпруг. До този момент не бе споменавала за съпруг.

— Полковника! Не съм се сещала за него от страшно много години — продължи Синди. — Трябва да е… не зная… на осемдесет-деветдесет години. Но сигурно още е там. Обзалагам се. Беше корав като камък, не мога да си представя, че някога ще умре. Пък и даже да е умрял, е, там ще живее някое от децата или внуците му. Все ще е останал някой член от семейството. Може да ни приемат. Струва си да опитаме. Не зная какво друго бихме могли да направим.

— Ами съпругът ти? — попита Халид. — Къде е?

— Мъртъв е, струва ми се. Някога чух, че загинал в деня на пристигането на съществата. Разбил се със самолета си, докато гасял пожар, нещо такова. Мил човек, наистина. Милият Майк. Много го обичах. — Тя се засмя. — Не че вече си спомням как изглеждаше. Освен очите му. Сини очи, които виждат вътре в теб. И Полковника имаше такива очи. Децата му също. Всичките. Целият род. Е, какво ще кажеш, приятел? Да опитаме ли в Санта Барбара?

Тя се върна на магистралата и продължи напред. След още няколко знака за край на пътя пред очите им се издигна стената.

— Господи Иисусе Христе — възкликна Синди. — Само я виж!

Беше внушителна, да. Сива грамада от големи бетонни блокове, която продължаваше в двете посоки, докъдето им стигаше погледът и се издигаше на височината на катедралата в Солсбъри. Магистралата свършваше с арковиден портал, дълбок и мрачен. Пред него се точеше дълга върволица автомобили. Влизаха вътре много бавно, един по един. От време на време отвътре също се появяваха коли и поемаха на изток по шосето.

Синди отби по една градска улица — широк булевард, заобиколен от порутени магазинчета, повечето от които наглед изоставени. Продължиха на север покрай стената. Възрастната жена като че ли не можеше да преодолее удивлението си от мащабите й. Тя продължаваше да си мърмори под нос, клатеше глава, от време на време подсвирваше, когато пред тях се появеше особено висок участък. Имаше места, на които се налагаше да отбиват на няколко преки от стената, но през цялото време я виждаха отляво.

Почти не разговаряха. Синди се мъчеше да се ориентира из непознатите райони и това очевидно я изтощаваше.

— Невероятно — малко преди обед каза тя, докато пътуваха през поредица от разположени плътно едно до друго градчета, някои от които много по-привлекателни от други. — Грамадна е. Колко труд трябва да е вложен в нея! В какви овце сме се превърнали! Постройте стена около целия Лос Анджелис, ни казват те — и даже не ни го казват, просто ти дават малко Тласък — и ти веднага събираш десет хиляди души и ги караш да строят стена. Осигурявайте ни храна! И ние го правим. Сглобявайте огромни непонятни машини за нас. Да. Да. Те ни опитомиха. Цяла планета овце, ето какво сме сега. Планета роби. И най-ужасното е, че не си помръдваме пръста, за да променим това положение. Наистина ли уби онова същество?

— Ти мислиш ли, че съм го направил?

— Мисля, че би могъл, да. Който и да го е извършил обаче, е единственият досега. — Тя се наведе напред, присви очи към излющен пътен знак, целият надупчен, като че ли някой го бе използвал за мишена. — Спомням си деня, в който се случи. В продължение на пет минути всички същества полудяха. Подскачаха наоколо, сякаш ги бе ударил електрически ток. После се успокоиха. Безумен ден, да. Тогава бях във виенския център. Истински цирк беше. А после научихме, че някой в Англия наистина е очистил едно от тях. Когато го чух, останах поразена, напълно шокирана. Ужасно, ужасно престъпление, мислех си. Все още ги обичах.

Разговорът караше Халид да се чувства неспокоен.

— Близо ли сме вече до Лос Анджелис? — попита той.

— Всичко наоколо е Лос Анджелис, повече или по-малко. Това бяха отделни градчета, но всъщност образуваха Лос Анджелис, макар че се водеха самостоятелни. Но официално Лос Анджелис е оттатък стената. Може би на трийсетина километра оттук.

Виждаше се, когато напускаха едно градче и навлизаха в друго, защото уличните лампи бяха различни, къщите също, тук чудесни имения, там малки и порутени. Но така или иначе, всички си приличаха: големите улици, тучните градини дори пред най-малките и бедни къщурки, ниските сгради и яркото слънце, което огряваше всичко. Право пред тях се издигаха огромни планини, надвиснали над всички тези градчета. По върховете им имаше сняг, въпреки че тук долу бе топло като през лятото.

Синди му казваше имената на градовете, през които минаваха, като че ли му предаваше урок по география.

— Пасадина — съобщаваше тя. — Глендейл. Бърбанк. Това там долу вляво е Лос Анджелис.

Бяха завили на запад към слънцето и отново пътуваха по магистралата. Сега стената оставаше далеч от тях, макар че по-късно отново я приближиха. След това бяха принудени да напуснат магистралата и да навлязат в друг непознат район. Теренът бе равен и еднообразен, улиците — дълги и прави.

— Съвсем близо сме до мястото, където се приземиха съществата — каза му Синди. — Веднага отидох там, още същата сутрин. Трябваше да ги видя. Опияняваше ме дори самата мисъл, че са се появили космически създания. Предложих им услугите си. Предполагам, че съм била първата колаборационистка. Не че се смятах за предателка, нали разбираш, само за пратеничка, за мост между различните видове. Но те ме измамиха. През всички тези години, докато чаках да ме отведат на родната си планета, просто ме местеха от работа на работа. И накрая осъзнах, че никога няма да го направят. Виж, Халид, пак можеш да зърнеш стената в онази долина наляво от нас, ей там долу, виждаш ли я как продължава към океана? Но сега сме далеч от нея. Пътят до Санта Барбара би трябвало да е открит.

Така и беше. Но когато привечер стигнаха там, откриха, че градът е абсолютно пуст. Къщите бяха изоставени, квартал след квартал красиви, вече започнали да се рушат сгради.

— Не мога да повярвам — все повтаряше тя. — Това чудно градче. Всички трябва просто да са го напуснали! Или да са ги отвели. — Синди посочи към високите планини, издигащи се зад равнината край океана. — Я използвай тези твои остри очи. Виждаш ли къщи там горе?

— Да, няколко.

— Някакви признаци, че са обитаеми?

— Очите ми не са чак толкова остри — отвърна той.

Но Санта Барбара не бе опустяла съвсем. След като обикаляха известно време, Синди откри трима ниски, тъмнокожи мъже, застанали заедно на уличен ъгъл, който някога трябваше да е бил център на търговската част на града. Тя свали прозореца и им заговори на език, който Халид не разбираше. Единият й даде едносричен отговор и тя отново им каза нещо, този път доста дълго, те се усмихнаха, посъветваха се помежду си и същият мъж, отговорил й първия път, започна да сочи към планината и с движения на дланите и китките си й показа поредица от лъкатушни пътища, които трябваше да я отведат дотам.

— На какъв език разговаряхте? — когато продължиха нататък, попита Халид.

— На испански.

— На испански ли говорят в Калифорния?

— В тази част — отвърна Синди. — Поне сега. Той каза, че ранчото още било там, че просто трябвало да продължаваме нагоре и че накрая сме щели да стигнем до портала. Освен това каза, че нямало да ни пуснат вътре. Но може да греши.

Далечния клаксон чу Касандра, която дежуреше в детския лагер: три дълги сигнала, после къс и още три дълги. Тя взе телефона и се свърза с къщата в ранчото. Отговори й глас, който принадлежеше или на мъжа й, или на неговия близнак. Никой не можеше да различава гласовете на Майк и Чарли по-добре от нея, но дори Касандра понякога се затрудняваше.

— Майк? — налучка тя.

— Не, Чарли е. Какво има?

— Някой идва. Очакваме ли гости?

Чу, че Чарли пита някого, може би Рон. После отново се обади:

— Не, никого. Защо не изтичаш да провериш и после пак да ми позвъниш? Ти си най-близо до портала.

— Бременна съм в шестия месец и никъде няма да тичам — остро отвърна тя. — Освен това съм в детската къща при Айрийн, Анди, Ла-Ла, Джейн и Черил. И Сабрина. И нямам оръжие. Потърси някой друг, чуваш ли?

Чарли ядосано измърмори нещо, но Касандра затвори телефона. „Това не е мой проблем“, помисли си тя. Ранчото гъмжеше от малки деца и точно в този момент грижите за тях бяха нейно задължение. Чарли можеше да прати някой друг на портала: Джил, Лиза или Марк. Който и да е. Или да иде сам.

Изтекоха няколко минути. Отново се разнесе клаксон.

После видя покрай къщата да претичва младият й братовчед Ансън. Носеше пушка, както винаги, когато някой отиваше да посрещне неочаквани гости на портала. Лицето му изглеждаше напрегнато, строго, изражение, типично за него, когато някой от по-възрастните мъже му възложеше задача. Ансън бе ужасно отговорно хлапе. Дъжд или пек, той винаги с готовност изпълняваше каквото му наредят.

Е, проблемът беше решен, каза си Касандра, и отиде да смени памперса на малкия Анди.

— Да? — попита Ансън, като надникна към непознатите през решетките на портала. Пушката небрежно висеше в ръката му, но можеше само за миг да я насочи напред. Той бе шестнайсетгодишен, висок и снажен, готов на всичко.

Тези хора обаче не изглеждаха опасни. Слаба жена с уморено лице на възрастта на майка му или даже няколко години по-възрастна и необикновен наглед, двайсетина годишен мъж, много висок и строен, с големи синьо-зелени очи, тъмна кожа и буйни къдрици лъскава, червеникавокестенява коса.

— Казвам се Синди Кармайкъл — извика жената. — Преди много години бях съпруга на Майк Кармайкъл. Това е Халид, който пътува заедно с мен. Няма къде да се подслоним и се чудим дали бихте ни приели.

— Съпруга на Майк Кармайкъл? — намръщи се обърканият Ансън. Майк Кармайкъл се казваше братовчед му, но той бе женен за Касандра, пък и във всеки случай непознатата беше достатъчно възрастна, за да му е баба. Трябваше да говори за някакъв друг Майк Кармайкъл от някаква друга епоха.

Тя изглежда разбра проблема.

— Майк е братът на полковник Кармайкъл. Сега е мъртъв. Ти също си Кармайкъл, нали? Виждам го по очите ти. И по стойката ти. Как се казваш?

— Ансън, госпожо. — И прибави: — Кармайкъл, да.

— Така се казваше Полковника, Ансън. И синът му носеше същото име. Анс, така му викаха. Ти негово момче ли си?

— Не, госпожо. На Рон.

— Наистина ли? Момчето на Рон. Значи вече е семеен мъж. Предполагам, че са се променили много неща. Чакай да помисля, това означава, че си Ансън Пети, нали така? Също като царска династия.

— Пети, да, госпожо.

— Ами, здравей, Ансън Пети. Аз съм Синди Първа. Може ли да влезем? Изминахме дълъг път.

— Почакайте тук — отвърна момчето. — Ще ида да проверя.

Той се затича обратно към къщата. Чарли, Стив и Пол седяха на масата в чертожната зала и проучваха една разпечатка.

— На портала има някаква странна жена — съобщи им Ансън. — И мъж, който прилича на чужденец. Тя твърди, че се казвала Кармайкъл. Била женена за брат на Полковника на име Майк, много отдавна. Не знам кой е мъжът. Но тя като че ли знае много неща за семейството. Полковника имал ли е брат на име Майк?

— Поне аз не знам — отвърна Чарли. — Ако е имал, трябва да е било преди да се родя.

Стив само сви рамене. Но Пол попита:

— Колко е възрастна? По-стара ли е от мен?

— Да, определено. Може би по-стара даже от чичо Рон. Горе-долу на възрастта на леля Розали.

— Каза ли си името?

— Да, Синди.

Очите на Пол се разшириха.

— Проклет да съм.

— Със сигурност, братовчеде — каза току-що влезлият в стаята Рон. — Какво става?

— Няма да повярваш. Но очевидно се е завърнала пратеничката от далечния космос и чака на портала. Синди, имам предвид. Жената на Майк — Синди. Какво ще кажеш?

Значи сега цялото ранчо представляваше нещо като Кармайкълова комуна, цялото семейство на Полковника, събрано на върха на хълма. Синди не го очакваше. Това правеше много Кармайкълови, като се смятаха хлапетата и всички останали.

Бе удивително отново да види всички тези хора, които много отдавна в продължение на няколко години бяха нейни роднини. Не че през онези свободни лосанджелиски дни беше поддържала тесни връзки с някой от тях. По примера на ужасния стар Полковник те изобщо не я бяха допуснали в семейния си кръг, освен може би племенника на Майк — Анс, който се бе отнасял към нея много любезно. За другите тя си оставаше само побърканата жена на Майк, която се обличаше странно, разговаряше странно и мислеше странно, и съвсем ясно й бяха дали да разбере, че не искат да имат нищо общо с нея. Което я устройваше. Двамата с Майк си имаха свой живот.

Но сега беше друго, Майк отдавна го нямаше, светът ужасно се бе променил, тя също, както и те. И нямаше по-близки от тези хора. Не можеше да им позволи да я отхвърлят.

— Нямате представа колко се радвам, че съм тук, че пак съм сред Кармайкълови. Или по-точно, че за пръв път съм сред Кармайкълови. Едно време не бях истински член на семейството, нали? Но сега много бих искала. Действително.

Зяпаха я така, като че ли бе същество или може би призрак, кой знае как появил се в планинския им дом.

Синди също ги гледаше. Очите й обхождаха стаята. Опитваше се да си ги спомни.

Рони. Онзи трябваше да е Рони, там, по средата на групата. Явно сега той движеше нещата. Странно. Помнеше лукавия Рони като необуздан мъж, измамник, мошеник, винаги на разстояние от роднините си. Той беше черната овца на семейството, дори повече от самата нея. Но ето че сега бе тук, петдесет, петдесет и пет годишен, едър и солиден, заякнал с годините, с почти побеляла руса коса, човек веднага можеше да види, че се е променил и вътрешно, че е станал по-силен, по-стабилен, че за тези двайсетина години напълно се е преобразил. Навремето никога не беше изглеждал сериозен. Но сега изглеждаше.

До него стоеше сестра му, Розали. Някога миловидна жена, спомняше си Синди, и възрастта не й се бе отразила много, да, висока, величествена, сдържана. Трябваше да е към шейсетте, но наглед не можеше да й даде толкова. Майк й беше казвал, че като по-малка Розали им носела ужасни проблеми — дрогирала се, чукала се с кого ли не, — но че после всичко се оправило. Омъжила се за някакъв дебел задръстен тип, компютърен специалист, и бързо станала нов човек. Трябваше да е онзи до нея, помисли си Синди, едрият, плешив мъж с месестото лице. Не можеше да си спомни името му.

А онази, жилавата руса жена, тя трябваше да е съпругата на Анс. Навремето обикновена домакиня, малко нервна. Синди я беше смятала за абсолютно безинтересна. Още едно забравено име.

По-младият мъж — това бе Пол, нали? Синът на другия брат на Майк. Приятен младеж, професор в някакъв колеж на юг от Лос Анджелис. Сега трябваше да е на около четирийсет и пет. Синди си спомняше, че Пол има сестра, но изглежда в момента я нямаше в стаята.

Що се отнасяше до останалите, четири от тях бяха хлапетии на по двайсет и пет, трийсет години, а тийнейджърът, който ги посрещна на портала, бе синът на Рон.

Другите сигурно бяха деца на Анс или на Пол. Всички повече или по-малко си приличаха, освен един, явно най-големият, набит, с кафяви очи и вече оплешивяващ, със съвсем слаба прилика с роднините си. Синът на Розали и компютърният специалист, предположи Синди. По-късно щеше да има време да се запознае с другите в ранчото. Оставаше само жена на около петдесет години, която стоеше точно до Рон. Струваше й се смътно позната, но явно не бе от рода, не и с тези тъмни очи и дребна, фина фигура. Жената на Рони, най-вероятно.

— Ами Полковника? — свършила проучването си, попита тя. — Възможно ли е още да е жив?

— Възможно е и е жив — отвърна Рони. — Почти на осемдесет и пет и е съвсем немощен. Струва ми се, че няма още дълго да е с нас. Адски ще се изненада да те види.

— И няма много да се зарадва, обзалагам се. Сигурно знаеш, че никога не е имал високо мнение за мен. Може би основателно.

— Ще се зарадва, защото си най-близката му връзка с брат му Майк, нали разбираш. Напоследък през повечето време блуждае в миналото. Разбира се, той няма голямо бъдеще.

Синди кимна.

— Липсва още някой. Брат ти Анс.

— Умря — каза Рони. — Преди четири години.

— Много съжалявам. Беше чудесен човек.

— Наистина, да. Но през последните години имаше проблем с пиенето. Анс толкова много искаше да е силен и добър като Полковника, а не можеше. Никой не би могъл. Анс обаче не си прости факта, че е обикновено човешко същество.

Дали имаше още някой от едно време, за когото трябваше да попита? Едва ли. Синди погледна към Халид и се зачуди какво разбира от всичко това. Но Халид изглеждаше напълно спокоен. Като че ли мислите му се бяха отправили на пътешествие до Марс.

— Предполагам, че не се сещаш коя съм, нали, Синди? — весело попита петдесетина годишната жена, която стоеше до Рони. — Но разбира се, виждали сме се само за няколко часа.

— Наистина ли? Кога? Съжалявам.

— В извънземния кораб след приземяването в Портър Ранч. Бяхме в една и съща група пленници. — Топла усмивка. — Маргарет Гейбриълсън. Пеги. Дойдох тук, за да работя при Полковника и по-късно се омъжих за Рон. Няма причина да ме помниш.

Не. Нямаше. Синди не я помнеше.

— Ти обаче се отличаваше от всички ни — продължи Пеги. — Не бих могла да те забравя: мънистата, сандалите, големите обеци. Онзи следобед пуснаха всички ни, но ти реши да останеш. Каза, че щели да те отведат на своята планета.

— Така си мислех. Но не го направиха — отвърна Синди. — През всички тези години работих за тях, правех каквото поискаха, ръководех затворнически лагери, прехвърлях затворници от място на място, чаках да изпълнят обещанието си. Но не го изпълниха. После започнах да се чудя дали изобщо са ми го обещавали. Сега мисля, че всичко просто е било самоизмама.

— Значи си колаборационистка, така ли? — попита Розали. — Съзнаваш ли, че това е основен център на Съпротивата?

— Бях колаборационистка — възрази тя. — Вече не съм. Работех в затворнически лагер на турското крайбрежие, когато осъзнах, че в продължение на двайсет години напразно съм служила на съществата. Че не са дошли тук, за да превърнат нашия свят в рай, както вярвах преди. Че са дошли да ни поробят. И реших да се махна. Да се върна у дома. Уредих един познат хакер от Германия да ме прехвърли в Щатите като придружителка на група затворници и той пренаписа служебния ми код. Според поправката съм загинала при автомобилна катастрофа между Вегас и Барстоу, докато съм водила този младеж в следващия му лагер. Затова е тук и той. Хакерът пренаписа и неговия код. Сега и двамата сме мъртви. Когато стигнахме до Лос Анджелис, открих, че градът е заобиколен със стена. Нямаше начин да влезем, защото официално вече не съществуваме.

— И ти е хрумнало да дойдеш тук.

— Да. Какво друго можех да направя? Но ако не ме искате, просто кажете и ще си ида. Името ми обаче е Кармайкъл. Някога бях член на това семейство, съпруга на чичо ти. Обичах го много и той ме обичаше. И няма да преча на дейността ви в Съпротивата. Даже мога да ви помагам. Мога да ви кажа много неща за съществата.

Рони замислено я наблюдаваше.

— Да идем да поговорим с Полковника — предложи той.

Халид я видя да излиза от стаята, последвана от повечето други. При него останаха само неколцина от по-младите: двама мъже, очевидно близнаци, макар че единият имаше дълъг червен белег на лицето, и напрегнатият, сериозен младеж, явно техен роднина, който ги бе посрещнал на портала с пушка в ръка. И момиче, пълно копие на близнаците, високо, стройно и русо, със същите леденосини очи, каквито като че ли имаха всички обитатели на това място. Всичко друго в нея също изглеждаше ледено: тя беше хладна и далечна като небето. Но много красива.

— Най-добре да вървим, Чарли — каза на брат си близнакът с белега. — Трябва да поправим главната напоителна помпа.

— Добре. — Чарли се обърна към момчето с пушката. — Мислиш ли, че ще имаш някакви проблеми с него, Ансън?

— Не се безпокой за мен. Знам си работата.

— Ако направи нещо, забий му един в корема, чуваш ли, Ансън?

— Върви, Чарли — сковано отвърна Ансън и посочи с пушката към вратата. — Върви да поправяш проклетата помпа. Казах ти, знам си работата.

Близнаците излязоха. Халид търпеливо стоеше на мястото си, спокоен, както винаги, и оставяше времето да тече покрай него. Високото русо момиче внимателно го наблюдаваше. В любопитството й имаше някаква безпристрастност, някаква научна резервираност. Изучаваше го така, сякаш е нова форма на живот. Халид намери това за странно привлекателно. Усещаше, че въпреки съвсем различната си външност, двамата с нея може би си приличат.

— Можеш вече да си вървиш, Ансън — обади се след малко тя. — Само ми остави пушката.

Ансън изглежда се стресна. „Това момче се възприема страшно сериозно“, помисли си Халид.

— Не мога, Джил!

— Можеш, разбира се. Мислиш, че не зная да стрелям с пушка ли? Стреляла съм по зайците из тая планина, докато ти още се напикаваше в пелените си. Дай ми я. А сега бягай.

— Хей, не зная дали…

— Върви — прекъсна го тя, взе пушката от ръцете му и посочи с палец към вратата. През целия разговор не бе повишила глас, но обърканият и уплашен Ансън се измъкна от стаята така, като че ли го бе шибнала през лицето с камшик.

— Здравей — каза момичето на Халид. Сега бяха останали само двамата.

— Здравей.

Очите й бяха забити в него. Почти не мигаше. Внезапно му хрумна мисълта, че му се иска да я види без дрехи. Искаше да научи дали триъгълникът на слабините й е златист като косата й. Представи си какво ли ще е да прокара длан по дългите й, гладки бедра.

— Аз съм Джил — представи се тя. — Ти как се казваш?

— Халид.

— Халид. Що за име е това?

— Ислямско. Нося името на вуйчо си. Роден съм в Англия, но майка ми беше от пакистански произход.

— Пакистанец значи, а? И какво означава това?

— Пакистанците са хора, които идват от Пакистан. Държава, съседна на Индия.

— Аха. Индия. Знам за Индия. Слонове, тигри и рубини. Веднъж прочетох една книга за Индия. — Тя небрежно поклащаше пушката. — Имаш интересни очи, Халид.

— Благодаря ти.

— Всички пакистанци ли приличат на теб?

— Баща ми беше англичанин — отвърна той. — Много висок. Приличам на него. Пакистанците обикновено не са толкова високи. И имат по-тъмна кожа и очи от моите. Аз го мразех.

— Защото очите му не са били тъмни ли?

— Очите му нямаха никакво значение за мен.

Тя гледаше право в него. Онези сини, сини очи.

— Бил си в затворнически лагер на съществата, така каза оная жена. Какво си направил?

— Ще ти разкажа някой друг път.

— Не сега ли?

— Не сега, не.

Тя прокара ръка по цевта на пушката и нежно я погали, като че ли обмисляше дали под заплахата на оръжието да не му заповяда да й признае какво престъпление е извършил. Халид си спомни как бе галил гранатохвъргачката през нощта, в която уби съществото. Но се съмняваше, че Джил ще го застреля и нямаше намерение да й разкаже за това точно сега, независимо от заплахите й. Може би по-късно. Не сега.

— Ти си много потаен, а, Халид? — изгледа го тя. — Чудя се какъв си всъщност.

— Съвсем обикновен.

— Аз също — каза Джил.

Полковника прилича на двестагодишен, помисли си Синди. От него като че ли не беше останало нищо друго, освен онези негови невероятни очи, сини като ледници, пронизващи като лазери.

Лежеше в леглото си, облегнат на няколко възглавници. Видимо трепереше, лицето му бе слабо и мъртвешки бледо и ако се съдеше по раменете и гърдите му, тежеше около трийсет и пет килограма. От прочутата му гъста, сребриста коса не беше останало почти нищо.

Навсякъде около него по двете нощни шкафчета и на стената имаше десетки, десетки семейни снимки, някои двуизмерни, други триизмерни, наред с всевъзможни официални наглед документи, поставени в рамки, военни отличия и тем подобни. Синди веднага забеляза снимката на Майк. Тя незабавно изпъкваше от всичко останало: Майк, какъвто си го спомняше, енергичен красив мъж на петдесетина години, сниман до онзи малък самолет, който толкова много обичаше, „Чесна“-та, в пустинята в Ню Мексико.

— Синди — каза Полковника и я покани със сбръчканата си, трепереща длан. — Ела тук. По-близо. По-близо. — Колкото и да беше изнемощял, това определено все още бе гласът на Полковника. Никога не би могла да го забрави. Когато Полковника казваше нещо, макар и меко, то имаше силата на заповед. — Ти наистина си Синди, нали?

— Наистина. Действително.

— Удивително. Не съм си и представял, че ще те видя отново. Ти отиде на тяхната планета, нали?

— Не. Това беше просто неизпълнима мечта. През всички тези години ме караха да работя, местеха ме от лагер на лагер, от една административна работа на друга. Накрая реших да избягам.

— И да дойдеш тук ли?

— Ни най-малко. Нямаше откъде да зная, че ще открия някого тук. Заминах за Лос Анджелис. Но не успях да вляза, затова рискувах и дойдох тук. Това е последното ми убежище.

— Знаеш, че Майк отдавна е мъртъв, нали?

— Зная, да.

— И Анс. Спомняш ли си Анс? По-големият ми син?

— Разбира се, че си го спомням.

— Сега е моят ред. Живея поне десет години повече от нормалното. Може би трийсет. Но сега краят като че ли най-после настъпва. Миналата седмица си счупих бедрото. Човек не се възстановява от такова нещо, не и на моята възраст. И без това живях достатъчно.

— Никога не съм си помисляла, че ще те чуя да говориш така.

— Искаш да кажеш, че говоря като пораженец ли? Не. Не е така. Не се предавам. Просто си отивам. Няма начин да го избягна, нали? Не сме създадени да живеем вечно. Надживяваме времето си, надживяваме приятелите си, ако имаме това нещастие, надживяваме и децата си и после си отиваме. В това няма нищо лошо. — Той успя да се усмихне. — Радвам се, че дойде, Синди.

— Наистина ли?

— Никога не съм те разбирал, знаеш го. Предполагам, че и ти никога не си ме разбирала. Но въпреки всичко ние сме от едно семейство. Ти си жена на брат ми, как бих могъл да не те обичам? Човек не може да очаква всички наоколо да са като него. Вземи Майк, например…

Той се закашля. Рони, който мълчаливо стоеше настрани, бързо се приближи, взе чаша вода от масата и му я подаде.

— Може би се преуморяваш, татко — тихо каза той.

— Не. Не. Просто произнасям кратка реч. — Полковника отпи голяма глътка, за миг затвори очи, отвори ги и отново погледна към Синди. — Та както казвах, вземи Майк. Преди го смятах за мъченик на всички онези тъпи идеи, които изпълваха американския живот след войната във Виетнам. Нещата, които вършеше. Напусна военновъздушните сили, избяга в Лос Анджелис, ожени се за хипарка, често ходеше в пустинята да се крие и медитира. Не го одобрявах. Но това не беше моя работа, нали? Той си бе такъв, какъвто си беше. Такъв си бе още от шестгодишен, съвсем различен от мен.

Още една голяма глътка вода.

— Анс. Правеше всичко възможно да прилича на мен. И не успя. Изгоря и умря млад. Рони. Розали. Проблеми, проблеми, проблеми. Щом собствените ми деца са толкова луди, мислех си аз, какъв ли трябва да е останалият свят? Една голяма лудница, сред която съм захвърлен съвсем сам. И това беше още преди да се появят съществата. Но грешах. Просто исках всички да са задръстени и строги като мен, защото смятах, че хората трябва да са такива. Поне Кармайкълови. Воини, отдадени на каузата на справедливостта и благоприличието. — От гърлото му се разнесе тих смях. — Е, съществата ни научиха на някои неща, нали? Добри или лоши, всички бяхме победени в един и същи ден и оттогава живеем нещастно.

— Ти никога не си бил побеждаван, татко — намеси се Рони.

— Така ли мислиш? Е, възможно е. Възможно е. — Старецът не пускаше ръката на Синди. — Значи казваш, че през цялото време си живяла сред съществата, така ли? В такъв случай трябва да знаеш нещичко за тях. Имат ли някакви слабости, как смяташ? Някаква Ахилесова пета, която да ни позволи да ги победим?

— Не бих казала, че съм забелязала подобно нещо, не.

— Не. Не. Те са съвършени свръхсъщества. Те са като богове. Възможно ли е? Предполагам. Но въпреки това исках да продължа да се съпротивлявам. Поне, за да поддържам жива идеята за съпротива. Спомена за това какво е да живееш в свободен свят. Може би всъщност никога не сме живели в свободен свят. Бог знае, че по времето на Виетнам съм чувал много такива приказки, че всъщност всичко владеели злите международни корпорации или пък някаква малка група тайни политически господари, заговори, лъжи. Че нищо не било такова, каквото изглеждало на повърхността. Че всичките ни предполагаеми демократични свободи били просто илюзии, целящи да скрият истината от хората. Че Америка всъщност била тоталитарна държава също като всички останали. Никога не съм вярвал на тези неща. Но въпреки това, даже през целия си живот да съм бил наивник, иска ми се да си мисля, че е възможно отново да съществува онази Америка, която вярвах, че съществува, независимо дали е било истина. Разбираш ли ме? Че е възможно да се възроди, че можем да се избавим от тези извънземни робовладелци, че можем някак си да се поправим и да живеем така, както сме били създадени да живеем. Наречи го вяра в Божието провидение. Наречи го… — Той замълча и й намигна. — Каква реч, а, Синди? Прощалното обръщение на стареца. Само че вече издишам. Ще останеш ли да живееш при нас?

— Много бих искала.

— Чудесно. Добре дошла у дома. — Яростните очи за пръв път омекнаха. — Обичам те, Синди. Трябваха ми трийсет години, за да мога да ти го кажа и предполагам, че първо светът трябваше да бъде завладян, Майк да умре и да се случат още много други ужасни неща. Но те обичам. Това е всичко. Обичам те.

— И аз те обичам — тихо каза тя. — Винаги съм те обичала. Предполагам, че просто не съм го съзнавала.

6.

След четиридесет години

Бяха изминали единайсет години, откакто Халид и Синди дойдоха в ранчото, и десет, откакто се беше оженил за Джил, когато най-после разкри на всички каква е причината да го пратят в затворнически лагер.

Единайсет години.

И трийсет и три след Завоюването. Ранчото продължаваше да се носи като недосегаем въздушен остров над страдащия свят. Някъде съществуваха неуязвими територии на съществата — в които господстващите създания от друг свят се занимаваха с непонятни дейности, необходими за окупацията на победената планета, окупация, продължаваща повече от три десетилетия, без прекъсване или обяснение. Някъде имаше работни групи, които при робски условия строяха гигантски стени около големите градове на Земята и по заповед на човешките посредници изпълняваха всевъзможни други неща с абсолютно неразбираема цел. Някъде имаше затворнически лагери, в които бяха пращани стотици хиляди хора, нарушили някакъв загадъчен и необясним закон, издаден от звездните господари на Земята.

Междувременно родът на Кармайкълови се извисяваше над останалия свят. Вече рядко напускаха планинския си дом. Границите на ранчото не бяха същите. Земите им се бяха разширили нагоре и малко надолу по обезлюдените склонове наоколо. Прекарваха дните си в отглеждане на домати, царевица, овце, свине и пълчища Кармайкълови бебета. Всъщност, правенето на бебета представляваше основно занимание. Ранчото гъмжеше от деца и новите поколения бързо следваха предишните. И освен това, като някаква машина, приведена в сляпо движение без възможност да спре, продължаваха безкрайните действия на Съпротивата, които се състояха главно в пращане на решителни и окуражителни имейли на други подобни групи по целия свят. Неразгадаеми както винаги, съществата сигурно знаеха какво става там, но не се намесваха.

Кармайкълови живееха в толкова пълна изолация, че когато няколко години след пристигането на Халид в ограденото им ранчо проникна някакъв шпионин, всички останаха поразени, сякаш в омагьосаното им царство беше нахлула действителността. Чарли бързо го откри и уби и всичко отново се върна в старото си русло. Животът продължи, както за свободните Кармайкълови в планината, така и за поробеното множество долу.

Единайсет години. За Халид те изтекоха само за миг.

Кармайкълови вече бяха забравили почти всичко около престоя на Халид в затворнически лагер. Той живееше сред тях като марсианец сред хора, той и почти също толкова извънземната Джил, в отделна къщичка, която бяха построили заедно с Майк и Ансън зад зеленчуковата градина, и Халид прекарваше дните си там, като ваеше големи и малки скулптури от камък, глина или парчета дърво, скицираше, учеше се да прави бои и да рисува с тях, заедно с Джил отглеждаха странно красивите си деца и никой, дори самият той, не мислеше много за загадъчното му минало. Халид не обичаше да се връща в миналото си. Не пазеше нежни спомени. Предпочиташе да живее в настоящето, без да поглежда нито назад, нито напред.

Но постоянно се сблъскваше с миналото на други хора, защото се намираше съвсем близо до къщичката му — гробището на ранчото, естествено скално образувание, нещо като миниатюрен каньон наляво от зеленчуковата градина. Халид често ходеше там, седеше сред покойниците, гледаше в пространството и не мислеше за абсолютно нищо.

Гледката от гробището беше идеална за такава цел. Каньонът се отваряше към по-голям каньон на западния склон на планината, обърнат не към Санта Барбара, а към следващата планина, успоредна на крайбрежието.

Човек можеше да седи там, облегнат с гръб на скалите, и да гледа към синьото небе и реещите се във висините ястреби без да вижда нищо друго, освен далечната сиво-кафява грамада на другата планина, онази, която граничеше с ранчото на запад.

Отвсякъде го заобикаляха надгробни камъни, но това не му пречеше. Мъртвите не бяха по-страшни за Халид, отколкото живите. А и във всеки случай, той не познаваше почти никой от тези хора.

Най-големият камък се издигаше на гроба на полковник Ансън Кармайкъл III, 1943–2027. На този гроб винаги имаше свежи цветя, всеки ден от годината. Халид разбираше, че Полковника е бил патриархът на тази общност. Беше починал ден-два след пристигането му в ранчото. Халид никога не го бе виждал.

Нито пък капитан Ансън Кармайкъл IV, 1964–2024. Тук обичаха това име Ансън. Така се казваше големият син на Рон Кармайкъл, както и момчето на Стив Ганет, макар че всички го наричаха Анди. А сигурно имаше и други. Тук имаше толкова много деца, че трудно можеше да запомни всички. По настояване на Джил Халид дори беше нарекъл така един от собствените си синове: Рашид Ансън Бърк. Знаеше, че този, който лежеше в гроба пред него, е бил известен като Анс, големият син на прочутия Полковник, починал преди баща си. Очевидно тъжна история, но никой не му беше разказвал подробностите. Въпреки че бе дъщеря на Анс, Джил също не говореше за него.

Майката на Джил беше погребана до съпруга си: Каръл Мартинсън Кармайкъл, 1969–2034. Халид си я спомняше като слаба, немощна, угнетена жена, изхабено и сбръчкано подобие на красивата си дъщеря. Тя никога не говореше много. Халид сам бе направил надгробния камък, два крилати ангела, заобиколени от пищен венец. Джил го беше накарала. Точно зад гробовете на Анс и Каръл се намираше гробът на някоя си Хелена Кармайкъл Бойс, 1979–2021 — Халид нямаше представа коя е, — а недалеч оттам почиваше първият съпруг на Джил, загадъчният Теодор Куорлз, 1975–2023, наричан Тед.

Знаеше само, че Теодор Куорлз е бил много по-възрастен от Джил, че са живели заедно като мъж и жена около година и че е бил убит от скално свлачище през едно бурно лято. Джил не говореше и за него, но и това не тревожеше Халид. Не искаше да знае нищо повече, освен самия факт, че е съществувал.

После идваха гробовете на различни деца от семейството, починали малки в това планинско селище, в което нямаше лекар. Пет, шест, седем надгробни камъка, мънички и строени в редица. И там обикновено имаше цветя. Но на следващия гроб ей там никога нямаше цветя, гробът на безименния натрапник, навярно колаборационистки шпионин, когото преди шест-седем години беше убил Чарли, след като го бе открил в компютърния център. Рон беше настоял да го погребат както се полага, макар че часове наред разгорещено бяха спорили с Чарли, докато младият Ансън успя да ги успокои. Гробът бе обозначен само с необработен камък. Намираше се до стената на малкия каньон и никой никога не се приближаваше до него.

В края на гробището имаше още два камъка, които преди две години Халид беше поставил сам. Не бе искал разрешение от никого, просто го направи. Защо не? И той живееше тук. Имаше право.

Единият от тях стоеше на гроба на Айша. Разбира се, Халид не можеше със сигурност да знае дали е мъртва. Но нямаше причини да смята, че е жива и искаше да я почете по някакъв начин. Тя беше единственият човек на света, който някога бе означавал нещо за него. Затова й направи прекрасен надгробен камък със сложни преплетени мотиви. Съвсем абстрактни: без никакви образи за набожната Айша. И точно по средата написа с главни букви „АЙША ХАН“. И отдолу прибави няколко реда от Корана, на английски, защото беше забравил малкото арабски, на който успя да го научи Искандер Мустафа Али: „Слава на Аллах, господар на света. Само Теб почитаме и само към Теб се обръщаме за помощ“. Без дати. Просто не ги знаеше.

Другият камък, който постави, имаше по-проста украса и по-кратък надпис:

ЯСМИНА

МАЙКА НА ХАЛИД

Пропусна фамилните имена. Мразеше своето. Даже майка му да бе омъжена за Ричи Бърк, в което се съмняваше, не искаше това име на надгробния й камък. Можеше да напише „Ясмина Хан“. Но му се струваше нередно майка и син да носят различни фамилии, затова ги пропусна. И също нямаше дати. Халид знаеше кога е починала, защото това бе денят на собственото му раждане, но не беше сигурен на каква възраст е била тогава. Млада, само това знаеше. Пък и какво значение имаха такива неща? За него беше важно само да бъде запомнена.

— Ще направиш ли гроб и на баща си? — попита Джил, докато гледаше как обработва камъка на Ясмина.

— Не. На него не.

Един светъл ден по средата на едно от онези дълги, сякаш безкрайни слънчеви лета, настъпващи в ранчото през февруари и март и продължаващи до ноември или декември, стоеше при гробовете на Айша и Ясмина, когато Джил неочаквано се появи на входа на гробището. С нея беше едно от децата, петгодишната Халифа.

— Ти се молеше — каза Джил. — Прекъснах те.

— Не. Вече свърших.

Всеки петък Халид идваше тук и казваше над двата гроба няколко думи от Корана, думи, които се бе опитал да възкреси от спомените си от своите някогашни уроци при Искандер Мустафа Али в Солсбъри. „В деня, в който прозвучат първите и вторите звуци на Тръбата, всички сърца ще се изпълнят с ужас и всички очи ще погледнат с благоговение. — И продължаваше: — Когато небето се оголи, когато звездите се пръснат и океаните започнат да текат един към друг, когато гробовете се разтворят, тогава всяка душа ще узнае какво е правила и какво не е успяла да стори. — И сетне: — В този ден някои ще имат грейнали лица, усмихнати и весели, защото ще живеят в рая. И в този ден лицата на други ще бъдат забулени в мрак и покрити с прах.“ Не можеше да си спомни повече и знаеше, че е събрал тези редове от различни глави на Корана, но вярваше, че Аллах ще ги приеме от него, въпреки че не трябваше да се променя нито една дума от писанието, защото бе направил всичко по силите си, а Аллах не искаше от човек повече от възможното.

Джил беше боса и носеше само две малки ивички син плат на хълбоците и гърдите си. Халифа бе съвсем гола. Напоследък дрехите ставаха все по-дефицитни и се износваха прекалено бързо, затова в топло време малките деца ходеха голи, а повечето от по-младите Кармайкълови не носеха на себе си почти нищо. Четирийсетгодишната Джил все още се смяташе за млада и въпреки че имаше пет деца и носеше белезите от ражданията, високото й, стройно тяло продължаваше да изглежда младежко.

— Какво има? — попита Халид. Трябваше да я е довело нещо необичайно, докато той се молеше. Двамата с Джил повече от всичко друго уважаваха правото си на личен живот.

— Халифа казва, че видяла същество.

Е, това определено беше необичайно, помисли си Халид. Той сведе очи към детето. Не изглеждаше особено разстроено. Всъщност, бе съвсем спокойно.

— Същество значи, а? И къде се е случило?

— До езерото. Съществото влязло в езерото, играло си с нея и дълго разговаряли. После я взело на ръце и я отвело на разходка в небето. Накрая я върнало.

— Вярваш ли на всичко това? — попита той.

Джил сви рамене.

— Не непременно. Но откъде да зная дали се е случило? Мислех си, че ти би трябвало да знаеш. Ами ако започват да шпионират наоколо?

— Да. Предполагам.

Джил си беше такава: не правеше преценки, не извеждаше заключения. Носеше се през живота като призрак и рядко докосваше земята. Понякога двамата с Халид дни наред не си говореха, макар че не се караха и всяка нощ се търсеха в леглото, както обикновено. През единайсетте им години заедно той никога не се бе опитвал да проникне в мислите й, тя също. Уважаваха правото си на личен живот, да. Толкова много си приличаха.

Халид коленичи до момиченцето.

— Значи си видяла същество, така ли? — внимателно попита той.

— Да. Взе ме със себе си в космоса.

Халифа беше най-красивото от петте му поразителни деца. Истинско ангелче. Тя съчетаваше в себе си най-прекрасното от светлокожата, русокоса красота на Джил и собствените му екзотични черти. Крайниците й бяха дълги и вече загатваха за изключителен ръст, косата й беше буйна и златна, с бронзов отблясък, очите й бяха синьо-зелени скъпоценни камъни като неговите, прозрачната й кожа носеше едва доловими следи от неговия пакистанско-английски тен, червеникаво сияние като на излъскана мед.

— Как изглеждаше това същество? — поинтересува се Халид.

— Малко приличаше на лъв — отвърна детето, — и малко на камила. Имаше блестящи криле и дълга змийска опашка. Цялото беше розово и много високо.

— Колко?

— Колкото теб. Може би даже мъничко по-високо.

Очите й бяха разширени, тържествени и искрени. Но това трябваше да е фантазия. Нямаше такива същества. Освен ако наскоро на Земята не беше пристигнал нов вид, разбира се.

— Ти уплаши ли се?

— Малко. Сигурно си е било страшничко. Но то каза, че ако кротувам, нямало да ми направи нищо лошо. Просто искало да си поиграе с мен.

— Да си поиграе ли?

— Плискахме се и танцувахме в езерото. Попита ме за името ми, за имената на майка ми и баща ми и за много други неща, които не си спомням. После полетяхме до луната и обратно. Видях замъците и реките на луната. Съществото ми каза, че щяло да се върне на рождения ми ден и пак да ме заведе на разходка.

— На луната ли?

— На луната, на Марс и на много други места.

Халид кимна. За миг се загледа в ангелското личице на Халифа, удиви се на буйните фантазии зад това малко гладко челце.

— Откъде знаеш за лъвовете и камилите? — попита той.

Съвсем кратко колебание.

— Анди ми разказа за тях.

Анди. Логично. Нейният дванайсетгодишен братовчед Анди, синът на Стив и Лиза, бе истински извор на необуздано въображение, постоянно правеше фокуси с компютри, измисляше невероятни номера. И в очите му имаше нещо дяволско, дори когато още беше бебе.

— Анди ли ти разказа? — попита Халид.

— Показа ми техни снимки на екрана на машината си. И ми разказа разни истории за тях. Анди ми разказва много истории.

— Аха — кимна той. После хвърли поглед към Джил. Анди разказва ли ти и за същества? — обърна се пак към момиченцето Халид.

— Понякога.

— Той ли ти разказа тази история?

— О, не. Тази наистина се случи!

— С теб или с Анди?

— С мен! С мен! — Халифа сприхаво го изгледа, сякаш се ядосваше, че се е усъмнил в нея. Но после нещата внезапно се промениха. На лицето й се изписа неуверено или може би уплашено изражение. Долната й устна затрепери. Още малко и щеше да се разплаче. — Не трябваше да ти казвам. Не трябваше. Разказах само на мама, а тя разказа на теб. Но съществото ми поръча да не казвам нито думичка на никого, иначе щяло да ме убие. Няма да ме убие, нали, Халид?

Той се усмихна.

— Не, дете. Няма.

— Страх ме е. — Сълзите вече бликаха от очите й.

— Не. Не. Никой няма да те убие. Чуй ме, Халифа: ако това така наречено същество или каквото и да е друго създание пак се появи, веднага ела и ми кажи и аз ще убия него. Веднъж убих същество и мога отново да го направя. Така че няма от какво да се страхуваш.

— И ще убиеш същество? — възкликна момиченцето.

— Ако се опита да ти направи нещо, да — отвърна Халид. Той я притисна към себе си, взе я на ръце, прегърна я и внимателно я остави на земята. Потупа я по голото дупенце, още веднъж й каза да не се страхува от съществото и я прати да си върви.

После се обърна към Джил.

— Онова момче Анди е ужасен пакостник. Трябва да поговоря с него да не пълни главата на момичето с глупости.

Тя странно го гледаше.

— Нещо лошо ли казах? — попита Халид.

— Струва ми се, че не Анди й пълни главата с глупости. Защо й каза, че си убил същество?

— Това не са глупости. Вярно е.

— Стига, Халид.

— Защо мислиш, че са ме пратили в лагер? Забрави ли, че когато дойдох тук, бях избягал затворник? — Джил го гледаше така, като че ли бе започнал да говори на непознат език. Но Халид реши, че е време да й разкаже за това. Той продължи: — Преди много години в Англия беше убито същество. Аз го застрелях. Но нямаше как да го разберат, затова събраха всички от този район на страната и ги убиха или пратиха в лагери. Разказвал съм го само на Синди. Не съм сигурен дали ми е повярвала. — Джил продължаваше да го гледа.

— Какво има? — попита Халид. — Не вярваш ли, че съм способен на такова нещо?

Тя забави отговора си.

— Да — накрая отвърна Джил. — Да, мисля, че си способен.

Откри Анди точно там, където очакваше да е, на пейката пред компютърния център. Момчето правеше нещо с миниатюрния си компютър. Също като баща си и дядо си, то изглежда се хранеше, дишаше и живееше само с компютри и навярно пишеше програми насън.

— Анди?

— Един момент, Халид.

— Трябва да поговоря с теб.

— Един момент!

Халид спокойно се пресегна и натисна един от бутоните. Екранът угасна. Момчето разярено го изгледа и скочи на крака със свити юмруци. Беше едро за възрастта си, много добре развито, но Халид не помръдна, готов да се справи с всяко нападение. Не че щеше да удари Анди — това бе точно в стила на Ричи, да удари дванайсетгодишно дете, — но ако се наложеше, щеше да го задържи, докато гневът му премине.

Анди обаче бързо се овладя.

— Не трябваше да го правиш, Халид — кисело каза той. — Може да си развалил онова, което пишех.

— Когато някой възрастен ти каже да му обърнеш внимание, трябва да го послушаш — отвърна Халид. — Такъв е законът тук. Какво правиш? Подслушваш тайните разговори на съществата ли?

Яростта на Анди се стопи.

— Иска ти се — дръзко се подсмихна той.

Момчето беше голо. Това смущаваше Халид. Анди може и да бе едва на дванайсет, но вече имаше тяло на истински мъж и не трябваше да се разгалва така. На Халид не му допадаше идеята това голо пораснало момче да играе с голата му дъщеричка и да й разказва фантастични измислици.

— Научих от Халифа — каза той, — че си съчинявал много интересни истории за нови видове същества. Особено за онова, което приличало на нещо като смесица от лъв и камила.

— И какво лошо има в това?

— Значи е вярно, така ли?

— Естествено. Показвам на хлапетата всякакви компютърни образи.

— Покажи ми ги — нареди Халид.

Анди включи компютъра. На екрана незабавно проблеснаха четири реда ярки, обрамчени с пламъци надписи:

ЧАСТНА СОБСТВЕНОСТ НА

АНСЪН КАРМАЙКЪЛ ГАНЕТ.

РАЗКАРАЙ СИ СКАПАНИТЕ РЪЦЕ!

ТОЧНО ТИ, ДА!

Натисна един от клавишите, после втори и трети и започна да се оформя жива картина. Някакво митично същество, изглежда. Камилско издължено комично лице, лъвски свирепи лапи, прекрасни орлови криле. Дълга змийска опашка. Анди бързо прибави подробностите и образът на екрана стана почти триизмерен. Готов да изскочи от компютъра и да затанцува пред тях. Той въртеше глава, хилеше им се, хвърляше им злобни погледи, ръмжеше, показваше лъскави зъби, каквито не притежаваше никоя камила.

Как го бе направило момчето? Халид не знаеше почти нищо за компютрите. Приличаше му на магия, на черна магия. Дело на джин: един от злите. Дело на демон.

— Какво е това създание? — попита той.

— Грифон. Открих го в един справочник по митология. Само му сложих камилска глава, просто така, за по-смешно.

— И каза на Халифа, че е същество, така ли?

— Не. Това си беше чисто нейна идея. Аз само й показвах образи. Тя ли ти каза, че съм го нарекъл „същество“?

— Каза ми, че видяла същество, което дошло при нея, играли си заедно и я отвело на разходка до луната. И много други безумни неща. Но също призна, че си й показвал много такива образи на компютъра си.

— И ако е така? — попита Анди. — Какъв е проблемът, Халид?

— Тя е съвсем мъничка. Още не знае как да различава действителността от фантазията. Не я обърквай, Анди.

— Значи не трябва да й разказвам истории, това ли искаш?

— Не й размътвай главата, това искам. И си сложи нещо отгоре. Прекалено си голям, за да си развяваш насам-натам голотиите.

Халид бързо се отдалечи. Не му харесваше да се кара на млади хора. Това събуждаше дълбоко заровени спомени за грозното му минало.

Но това момче, Анди — трябваше да му набият в главата някои неща. Халид знаеше, че не е негова работа, но някой трябваше да го направи. Беше прекалено див, прекалено непослушен. С всяка изминала седмица ставаше все по-голям бунтар. Бе добър с компютрите, да, истински вълшебник. Но Халид виждаше дивата му природа и се озадачаваше, че като че ли никой друг не го забелязва. Дори сега Анди правеше каквото си поиска, а какъв ли щеше да стане по-късно? Първият колаборационист от Кармайкълови? Първият боргман от семейството?

Измина близо година преди историята, която Халид разказа на Джил, да има някакви последствия. Фактът, че й е споменал за убийството на съществото, изобщо изскочи от ума му.

Ваеше статуетка на Джил от червено дърво, последната от многото такива фигури, които бе правил през годините. Сега всички те стояха на групи от по три-четири из къщичката. Джил изправена, коленичила и тичаща, уловена в движение с бликнала назад дълга коса, Джил, полегнала на земята и подпряла глава върху юмрук, Джил с бебета в двете си ръце, Джил заспала. Навсякъде беше гола. И изглеждаше абсолютно еднакво, винаги младата Джил от първите дни на Халид в ранчото, с гладко лице, плосък корем и високи стегнати гърди. Въпреки че я караше да му позира за всяка нова скулптура, той я представяше каквато е била някога, а не сега.

След време тя забеляза и му го каза.

— Такава ще те виждам винаги — обясни й Халид. Джил продължи да му позира, макар той да знаеше, че всъщност е излишно, защото ваеше всичките й статуетки в ума си.

Тя му позираше в едно меко, влажно утро, когато при него дойде Тони, по-малкият син на Рон Кармайкъл, едро, мускулесто, уравновесено деветнайсетина годишно момче с лъвска грива от златиста коса, спускаща се до раменете му. Той почти не погледна към голата Джил, която стоеше с протегнати нагоре ръце и повдигнато към небето лице, сякаш се готвеше да полети. Всички, които минаваха покрай къщичката на Халид, бяха свикнали да виждат Джил да позира.

Халид погледна към момчето.

— Брат ми иска да разговаря с теб — каза Тони. — Той е в чертожната.

— Да. Веднага — отвърна Халид и се зае да нарежда длетата си обратно в кутията им.

Чертожната зала бе просторна стая в главната къща, най-голямото помещение в това крило, което се намираше вляво от трапезарията. Много отдавна Полковника беше украсил махагоновата ламперия на стените с огромна колекция от военни карти и схеми от времето на Виетнамската война, поставени в рамки топографски планове на битки, карти на градове и пристанища с подчертани с червено странни имена, които някога трябваше да са били ужасно важни: Хайфон, Кам Ран, Ран Ранг, Плейку, Ке Сан, Я Дран, Би Дин, Хюе. В залата цареше чудесна стратегическа атмосфера и към края на живота на Полковника Рон Кармайкъл я бе превърнал в главен щаб на Съпротивата. Стив и Лиза Ганет бяха прокарали пряка телефонна линия с комуникационния център.

Когато Халид влезе, в чертожната имаше неколцина Кармайкълови. Те седяха един до друг зад голямото дъговидно, покрито с кожа бюро по средата на помещението като съдийска колегия и го наблюдаваха със странна напрегнатост, все едно че бе някакво митологично чудовище, появило се по чудо в стаята.

Поне трима от тях бяха Кармайкълови: Майк, по-симпатичният от двамата братя на Джил, и братовчедите му Леслин и Ансън, две от децата на Рон. Там беше и Стив Ганет: също Кармайкъл, знаеше Халид, но не като другите, прекалено пълен, прекалено плешив и с различни очи. Халид невинаги си правеше труда да помни роднинските връзки между всички тези хора. Съдбата бе решила да живее сред тях, дори да се ожени за една от тях и да има деца от нея, но това в никакъв случай не означаваше, че някога ще се почувства истински член на семейството.

В средата на групата седеше Ансън. Халид разбираше, че през последните месеци той е поел нещата в свои ръце, след като баща му Рон започваше да остарява. Още нямаше трийсет, по-млад от Майк, Чарли и сестра им Джил, значително по-млад от Стив. Но сега очевидно бе застанал начело: човекът, който притежаваше силата да командва, който винаги използваше появилата се възможност. Ансън беше висок мъж с широко лице, много светла кожа и гъста, твърда руса коса, която падаше над челото му. И разбира се, с онези твърди като камък очи, с които неизбежно се раждаха всички Кармайкълови. Халид винаги се бе удивлявал колко е напрегнат — може би прекалено напрегнат и навярно толкова крехък вътрешно, че човек лесно би могъл да го прекърши на две.

— Снощи Джил ми каза нещо извънредно странно за теб, Халид — започна Ансън. — Цяла нощ не мигнах и мислих за това.

— Да? — невъзмутим както винаги, попита Халид.

— Каза ми, че са те пратили в затворнически лагер заради убийството на онова същество в Англия преди петнайсетина-двайсет години.

— Да — потвърди Халид.

— Какво „да“?

— Да, аз го извърших. Аз.

Ледените очи на Ансън го гледаха без да мигат. Но Халид не се страхуваше от ничии очи.

— И никога не си казвал нито дума на никого? — попита Ансън.

— Синди знае. Разказах й го отдавна, още преди да дойдем тук.

— Да. Снощи я попитах и тя потвърди, че си й го разказал, докато сте пътували насам от Невада. Не била сигурна дали да приеме думите ти сериозно. И все още не е.

— Бях съвсем сериозен — заяви Халид. — Аз го извърших.

— Но не си сметнал за нужно да го споменеш тук. Защо?

— Защо да го споменавам? Това не е въпрос, който се разисква в обикновен разговор. Просто е нещо, което направих една нощ преди много години, като дете, поради причини от съвсем личен характер. И сега не е от никакво значение за мен.

— Някога хрумвало ли ти е, Халид — каза Майк Кармайкъл, — че може да е от значение за нас?

Халид сви рамене.

— Тогава какво те накара след всички тези години да го споменеш пред Джил? — попита Ансън.

— Не пред Джил. Разговарях с дъщеря си. Халифа си беше въобразила, че в ранчото дошло някакво странно същество, което си поиграло с нея и после я заплашило да не казва на никого за случилото се — нещо, което й е втълпил твоят син Анди — като погледна хладно към Стив, добави Халид, — и когато чух всичко това, казах на детето да не се страхува, защото ще я пазя, както би направил всеки баща, казах й, че веднъж вече съм убивал същество и че ако се наложи, пак ще го сторя. После Джил ме попита дали наистина съм го направил. Ето защо й разказах историята.

— Съществата са способни да четат мислите и да се защитават, още преди да бъдат нападнати — отбеляза Леслин Кармайкъл, млада и стройна жена, която смущаващо му приличаше на Джил отпреди десет години. — Затова никой не е успявал да убие някое от тях, освен онзи случай в Англия преди толкова много време. Как си го направил, след като никой друг не е бил в състояние да го стори, Халид?

— Когато съществото се приближи по пътя с колата си, в ума ми нямаше нищо, загатващо опасност за него. Не изпитвах нито омраза, нито враждебност. За мен съществата са много красиви, а аз обичам красивите неща. Бях изпълнен с обичта си към него, към красотата му, дори в мига, в който се прицелвах и стрелях. Ако е погледнало в мислите ми, докато се е приближавало, то е видяло там само моята обич.

— Наистина ли можеш да го правиш? — попита Ансън.

— Наистина ли можеш да изхвърляш от ума си всичко, което не искаш да е там?

— Навремето можех. Сигурно още мога.

— Затова ли после не са те обвинили в убийството? — учуди се Леслин. — Изхвърлил си всичко за стореното от ума си, така че съществата, които те разпитват, да не са в състояние да го открият, така ли?

— Никой не ме е разпитвал. Съществата просто наредиха да бъдат събрани и наказани всички от нашия град, като че ли всички бяхме виновни.

Последва мълчание, докато Кармайкълови обмисляха казаното от Халид. Той ги наблюдаваше и виждаше по лицата им, че претеглят думите му и преценяват тяхната правдоподобност.

„Ако искате ми вярвайте. За мен няма значение.“

Но изглежда му повярваха.

— Ела тук, Халид — помоли Ансън и посочи към облицованото с кожа бюро. — Искам да ти покажа нещо.

Цялото бюро беше отрупано с листове хартия. Компютърни разпечатки, покрити с назъбени линии, диаграми, графики. Халид ги гледаше, без да ги разбира и без да проявява интерес.

— Събираме тези доклади от пет-шест години — поясни Ансън. — Това са анализи на движението на същества от доминиращия вид между градовете, доколкото сме успявали да ги следим. Тези пунктирани линии тук са транзитни вектори, системите на движение. Представляват елитни същества, пътуващи от място на място. Виж. Ето тук. Тук. Тук. Тази група тук.

— Да — без да има нищо предвид каза Халид.

— През годините сме забелязали определени модели, поток към и от конкретни места, събиране на сравнително големи групи същества. Едно от тези места е Лос Анджелис. Както и Лондон. И Истанбул в Турция.

Ансън напрегнато го погледна, сякаш очакваше от него някаква реакция. Халид не отговори нищо.

— Става очевидно или поне така си мислим ние — продължи Ансън, — че тези три града са главните командни центрове на съществата, техните столици на Земята, и че Лос Анджелис навярно е основната им столица. Сигурно знаеш, че стената около Лос Анджелис е по-висока и широка от стените около всички други градове. Това може да означава нещо. Е, Халид, сега преминаваме към голямата хипотеза. Лос Анджелис най-вероятно не само е главният им град, но там е възможно да се намира някаква висшестояща фигура, главнокомандващият на всички същества. Нарекли сме го „Висшия“.

Отново предпазлив поглед към Халид. Той пак не реагира. Какво можеше да каже?

— Ние смятаме — предполагаме, подозираме, вярваме, — че всички същества вероятно са свързани по някакъв телепатичен начин с Висшия — каза Ансън, — и че редовно се отправят на поклонение към мястото, където се намира той, поради причина, непонятна за нас, но навярно свързана с техните биологични или психически процеси. Нещо като причастие, може би. Като че ли виждайки Висшия, някак си се зареждат. И това е Лос Анджелис, макар че има някои второстепенни данни, че може да е Лондон или Истанбул.

— Сигурни ли сте? — скептично попита Халид.

— Само предполагаме — отвърна Леслин. — Но имаме сериозни основания.

Халид кимна. Чудеше се защо го занимават с тези въпроси.

— Като царицата в пчелните кошери — прибави Майк.

— Аха — промърмори Халид. — Като царицата.

— Не непременно от женски пол, разбира се — поясни Ансън. — Не непременно каквото и да е. Но да речем, че успеем да установим местонахождението на Висшия — да го проследим, да открием къде го крият в Лос Анджелис, Лондон или Истанбул. Ако успеем да го направим и намерим човек, който да го убие, какво въздействие ще окаже това върху останалите същества, как смяташ?

Халид най-после можеше да даде ценна информация.

— Когато убих съществото в Солсбъри — каза той, — другото до него изпадна в конвулсии. За миг ми се стори, че съм убил и него, въпреки че не го бях направил. Така че умовете им наистина може да са свързани, както казваш ти.

— Виждате ли? Виждате ли? — триумфално извика Ансън. — Това е първото потвърждение! По дяволите, защо веднага не ни го каза, Халид? Застрелял си едното и другото в колата изпаднало в конвулсии! Обзалагам се, че с всички се е случило същото, по целия свят, чак до Висшия!

— Трябва да проверим това — обади се Стив. — Да открием от всички възможни източници, с които разполагаме, дали някой е забелязал необичайно поведение сред съществата по времето на убийството в Солсбъри.

Ансън кимна.

— Точно така. И ако в резултат от смъртта на сравнително маловажен представител на техния вид е последвало някакво глобално побъркване… и ако успеем да открием и убием Висшия… е, Халид, на каква мисъл те навежда това?

Халид погледна надолу към пръснатите по бюрото разпечатки.

— Че искате да убиете Висшия.

— И по-точно, че искаме ти да го убиеш!

— Аз ли? — засмя се той. — О, не, Ансън.

— Не ли?

— Не. Не бих искал да направя такова нещо. О, не, Ансън. Не.

Това изглежда ги порази. Извади ги от равновесие. Лицето на Ансън почервеня от гняв, а Майк и Стив прошепнаха нещо на Леслин.

Седнала точно до Халид, тя погледна към него и попита:

— Защо не искаш? Ти си единственият, който е способен да го направи.

— Но аз нямам причина да го сторя. Убийството на Висшия, ако такова нещо действително съществува, не означава нищо за мен.

— Боиш ли се? — попита Майк.

— Ни най-малко. Ако опитам, навярно ще загина, а аз не искам да умирам, защото имам пет малки деца, които обичам и които искам да имат баща. Но не се боя, не. Всъщност съм безразличен.

— Към какво?

— Към убиването на същества. Вярно е, че като малък убих онова същество, но го направих поради причини, които имаха значение единствено за мен. Тези причини вече не съществуват. Убиването на същества е ваш проект, не мой.

— Не искаш ли да избавиш света от тях? — изненада се Стив Ганет.

— Що се отнася до мен, те могат вечно да владеят Земята — спокойно отвърна Халид. — Не е моя грижа кой управлява света. Чувал съм, че дори преди идването им хората не са били много щастливи, поне членовете на моето семейство. Всички те са мъртви, семейството, което имах в Англия. Всъщност никога не съм ги познавал, освен един. Но сега имам свои деца. И намирам щастието си в тях. За пръв път през живота си изпитвам щастие. Искам да остана тук и да отгледам децата си. Не да ида в град, който не познавам, и да се опитам да убия някакво странно същество, което не означава нищо за мен. Възможно е да се върна жив оттам, най-вероятно обаче ще загина. Защо да поемам този риск? Какво бих могъл да спечеля?

— Халид… — обади се Ансън.

— Достатъчно ясен ли съм? Помъчих се да се изразя съвсем ясно.

Халид им се струваше също толкова непонятен, колкото и самите същества.

Отпратиха го от стаята. Той се върна в къщичката си, отвори кутията с инструменти и помоли Джил да продължи да му позира. Не каза нищо за случилото се в чертожната зала. Децата му припкаха наоколо, Халифа, Рашид, Ясмина, Айша, Халим, голи, прелестни. Видът им изпълваше сърцето му с радост. Аллах беше добър, Аллах го бе довел на тази планина, даде му странната и красива Джил, позволи да му се родят всички тези деца. След много страдания в живота му най-после имаше светлина. Защо да се отказва от него заради глупавите намерения на тези хора?

— Повикайте Тони — след излизането на Халид каза Ансън.

Разговорът с брат му не продължи дълго. Дълбокомислието и многословието не бяха присъщи на Тони. Осем години по-млад от Ансън, той винаги се бе отнасял към него с изключително уважение. Обичаше го, боеше се от него, възхищаваше му се. Щеше да направи всичко за него. Дори това, надяваше се Ансън.

Той обясни на Тони какво е заложено и какво е нужно, за да се постигне.

— Ще опитам — каза Ансън. — Аз поемам отговорността.

— Така ли смяташ? Добре тогава.

— Така смятам, да. Но първият, който иде там, може да не успее. Ако не убия Висшия, съгласен ли си ти да си вторият?

— Естествено — незабавно отвърна Тони. Като че ли изобщо не се замисли. За трудностите и риска. Нито една бръчка не помрачи широкото му, добродушно лице. — Защо не? Както кажеш, Ансън. Ти си главният.

— Няма да е толкова просто. Може да са нужни месеци на подготовка. Дори години.

— Ти си главният — повтори Тони.

Малко по-късно, докато Халид довършваше работата си от сутринта, при него дойде Ансън. Изглеждаше още по-напрегнат от обикновено, силно стиснал устни и сбърчил вежди. Двамата застанаха пред къщата сред строените дървени статуетки на голата Джил.

— Преди малко ни каза, че си безразличен към убиването на същества — заговори Ансън. — И че си бил безразличен дори, когато си убивал едно от тях.

— Да. Така е.

— Мислиш ли, че би могъл да научиш някого на такова безразличие, Халид? На този начин да прочистваш ума си от всичко, което би могло да разбуди защитните сили на съществата?

— Предполагам, че мога да опитам. Но мисля, че няма да се получи. Трябва да си роден такъв, струва ми се.

— Може и да не е така. Възможно е човек да е в състояние да се научи.

— Възможно е — съгласи се Халид.

— Би ли опитал да научиш мен?

Готовността на Ансън да се нагърби с такава определено самоубийствена мисия сепна Халид. Почти разбираше тази всеотдайност, поне абстрактно. Но Ансън имаше също толкова голямо семейство, колкото и неговото. Все още съвсем млад, по-млад дори от Халид, той вече бе баща на шест-седем деца. Рейвън, пълничката дребна жена с широки хълбоци, която Ансън беше открил в лагера на работниците, му раждаше деца всяка година. Човек винаги можеше да определи настъпването на пролетта, защото Рейвън раждаше ежегодното си бебе. Ансън не искаше ли да види как растат тези деца? Струваше ли си да изгубиш всичко, заради глупавия опит да убиеш някакво чудовищно създание от друг свят?

Но нямаше смисъл да мисли за тези неща.

— Ти никога няма да се научиш — отвърна Халид. — Просто умът ти не е такъв. Никога няма да си безразличен към нищо.

— Въпреки това, опитай.

— Няма. Само и двамата ще си изгубим времето.

— Какво упорито копеле си ти, Халид!

— Да. Да, предполагам, че съм такъв.

Той зачака Ансън да си иде. Но Ансън остана. Наблюдаваше го, мръщеше се, хапеше долната си устна и видимо обмисляше нещата. Изтекоха минута, две и накрая той попита:

— Ами тогава, Халид, какво ще кажеш за брат ми Тони? Той е готов да го направи.

— Тони — повтори Халид. Едрият глупак, да. Той бе друг въпрос, определено. — Бих могъл да опитам с Тони. Сигурно и с него няма да се получи, защото според мен човек трябва да го усвои още в детството си и даже да се научи и отиде да убие съществото, мисля, че ще се провали. Предполагам, че ще прочетат мислите му, колкото и добре да е обучен, и ще го убият. Трябва да помислиш за това. Но бих могъл да опитам да го науча, да. Щом така искаш.

7.

След четиридесет и седем години

Призори, със замъглени очи и напълно изтощен, след като цяла нощ беше седял пред седем компютърни екрана, Стив Ганет реши, че му стига. Догодина щеше да направи петдесет, малко стар, за да бодърства като едно време. Той вдигна поглед към русокосото момче, което тъкмо влизаше в комуникационния център и му носеше закуска.

— Мартин — попита Стив, — виждал ли си тази сутрин сина ми Анди?

— Аз съм Франк, господине.

— Извинявай, Франк. — Всички проклети хлапета на Ансън си приличаха. Гласът на това момче започваше да мутира, което означаваше, че е тринайсетина годишно, с други думи — Франк. Мартин още нямаше единайсет. Стив уморено погледна към подноса. — Е, кажи ми, Франк, Анди събудил ли се е вече?

— Не зная, господине. Не съм го виждал. Баща ми ме прати да ви питам какъв напредък сте постигнали.

— Минимален, така му предай.

— Минимум ли?

— Почти. „Минимален“, така се изразих. Означава „съвсем малък“. Всъщност означава „почти никакъв“. Кажи му, че не съм стигнал до нещо, за което да си струва да говоря, но че виждам нов подход към проблема и ще помоля Анди тази сутрин да го провери. Така му кажи. И после, Франк, иди да потърсиш Анди и му предай скорострелно да се появи тук.

— Скорострелно ли?

— Изключително бързо.

Господи Боже, помисли си Стив. Езикът изтляваше пред очите му.

Когато половин час по-късно погледна навън през отворения прозорец на чертожната зала, Ансън видя Стив да се влачи като уморено добиче по моравата към дома на Ганетови.

— Хей, братовчеде! — извика му той. — Братовчеде! Можеш ли да ми отделиш една минутка?

— Но не повече — прозя се Стив. В гласа му не се долавяше ентусиазъм.

Той се затътри към прозореца. Започваше да вали слаб, нетипичен за сезона дъжд, но Стив стоеше навън, като че ли не можеше да осъзнае какво става.

— Не — каза Ансън. — Влез вътре. Това може да отнеме минута и половина, даже две и ако останеш там, целият ще подгизнеш.

— Искам да поспя малко, Ансън.

— Но първо ми отдели част от времето си, братовчеде — вече не толкова любезно настоя Ансън. Баща му наричаше този тон „гласът на Полковника“. Когато дядо му бе починал, Ансън беше едва на шестнайсет и почти не помнеше заповедническия му глас. Но очевидно го бе наследил.

— Е? — когато влезе в чертожната, попита Стив. От дрехите му се стичаха капки вода и попиваха в килимчето пред облицованото с кожа бюро.

— Франк ми предаде, че си открил някакъв нов подход към проблема с Висшия. Ще ми обясниш ли за какво става дума?

— Не е точно нов подход. Това е подход към нов подход. Мисля, че успях да проникна в личните архиви на Карл-Хайнрих Боргман.

— На Боргмана ли?

— Същият. Нашият съвременен Юда.

— Той отдавна е мъртъв. Искаш да кажеш, че архивите му продължават да съществуват, така ли?

— Виж, Ансън, може ли да обсъдим въпроса, след като поспя?

— Почакай още малко. Наближава нещо като кризисен момент в проекта и трябва да следя цялата информация. Кажи ми по какъв начин това нещо с архивите на Боргман е свързано с търсенето на Висшия. Предполагам, че целта е такава, нали? Някаква връзка с Висшия в архивите му.

Стив кимна. Изглеждаше така, като че ли всеки момент щеше да падне от стола. Ансън милостиво се зачуди дали не изисква от него прекалено много. Също като баща си и като стария Полковник преди него, той очакваше всички да се представят блестящо. Да се представят като Кармайкъл. Но Стив Ганет беше Кармайкъл само наполовина, плешив, шкембест, тромав мъж на средна възраст, бодърствал цяла нощ.

Само че Ансън трябваше да знае някои неща. Още сега.

— Боргман е бил убит преди двайсет и пет години — отвърна Стив. — В Прага, град в Средна Европа, основен център на съществата още от самото начало. Известно ни е, че в продължение поне на десет години е бил включен в главната компютърна мрежа на извънземните, като го е правел с тяхно знание и разрешение, но навярно и по някакъв незаконен начин. Според онова, което знаем за Боргман, той наистина трябва да е шпионирал собствените си господари. Освен това от хората, които са контактували с него в периода между Завоюването и убийството му, също знаем, че никога не триел информация, че в това отношение бил стиснат като кокоши гъз.

— Като кокоши гъз ли?

— Просто стар израз.

Стив като че ли се олюля и за миг очите му се притвориха.

— Недей да ме прекъсваш, а? А? Виж, Ансън, ние винаги сме смятали, че архивите на Боргман все още са някъде там, може би скрити дълбоко в някое тайно кътче на пражкия сървър, което е успял да запази в тайна даже от съществата. Според всеобщото мнение, ако наистина съществуват, тези архиви би трябвало да са пълни с критична информация за начина на действие на мозъка на пришълците. Истинска бомба, така се смята. Почти всеки хакер на света търси данните на Боргман още от деня на смъртта му. Търсенето на Светия граал, така да се каже. И с абсолютно същия успех.

Ансън понечи да зададе нов въпрос, но замълча. Речта на Стив беше изпъстрена с непонятни загатвания за културата на някогашния свят, онзи свят на книги, пиеси, музика, история и литература, до който възрастта му едва му бе позволила да се докосне преди да изчезне, но Ансън си напомни, че навярно не се налага незабавно да научи какво е Светият граал.

— Както знаеш — продължи Стив, — посветих цялата нощ на поредния героичен осемчасов опит да свържа всички налични данни за всеки основен център на извънземен разум, да ги обобщя и да получа някакво потвърждение на теорията, с която си играем от Бог знае колко време, че Висшия се намира в Лос Анджелис. Е, провалих се. Пак. Но междувременно ми се струва, че се натъкнах на нещо странно в мрежата, свързваща Прага, Виена и Будапеща, по което е възможно да са останали отпечатъците от лапите на Карл-Хайнрих Боргман. Възможно е. Става дума за заключена врата. Не зная какво се крие зад нея, не зная и как да я отключа. Но това е първата надежда от пет години насам.

— Щом ти не си успял да я отключиш, кой друг би могъл?

— Анди — отвърна Стив. — Той навярно е единственият хакер на света, който е способен да го направи. Няма по-добър от него, въпреки че го казвам аз. Това не е бащинска гордост, Ансън. Бог знае, че не се гордея особено много с Анди. Но той прави чудеса с информационната верига. Това е самата истина.

— Добре. Тогава да му наредим да започва!

— Естествено — каза Стив. — Преди малко пратих твоето момче Франк да открие Анди и да ми го доведе. Франк установи, че Анди е напуснал ранчото в четири сутринта и се е отправил кой знае закъде. Казало му го момичето на Елоиз Ла-Ла, което го видяло и което през последните шест месеца без знанието на всички нас очевидно е въртяло любов с Анди. Тази сутрин Ла-Ла случайно разкрила на сина ти Франк, че е бременна, вероятно от Анди. Тя смятала, че тъкмо затова е заминал и че няма намерение да се върне. Взел със себе си двата си любими компютъра и явно цяла вечер е качвал файловете си в тях.

— Пустият му кучи син! — възкликна Ансън. — Извинявай, Стив. Е, тогава просто трябва да го открием и да домъкнем подлия му задник обратно.

— Да открием Анди ли? — изсмя се Стив. — Никой не може да открие Анди, освен ако той не иска да го открият. По-лесно е да открием Висшия. Вече може ли да ида да поспя, Ансън?

„Наближава нещо като кризисен момент в проекта.“

Така беше казал на Стив и дори самият той малко се изненадваше, защото преди не бе виждал положението точно в тази светлина. Но да, да, наистина, мислеше си Ансън. Кризисен момент. Време да вземат дръзки решения и да ги изпълнят. Сега разбираше, че от няколко седмици е разглеждал ситуацията по този начин. Но започваше да подозира, че цялото това ужасно нещо се разиграва на арената на собствения му ум.

Беше се наслагвало в него години наред. Вече го знаеше. Възприемаше се като Ансън Убиеца на същества, мъжът, който най-после ще изхвърли извънземните копелета от планетата, бляскавият герой, който ще върне Земята на законните й собственици. Винаги бе смятал, че му е писано да е онзи, който ще доведе тази задача до успешен завършек.

Но през последните седмици на три пъти го обземаше нещо много странно: шеметна амбиция, отчаян копнеж да го направи, неутолима жажда да постигне целта, да нанесе удара незабавно и мощно. Копнеж, който го обладаваше и в продължение на пет-десет минути ставаше напълно неовладяем. В такива моменти усещаше ужасни кънтежи в главата си, сякаш вътре имаше някакво създание, което се опитваше да излезе.

Беше малко страшно. Отчаяното нетърпение не е белег на великия военачалник.

Навярно, помисли си той, трябваше да поговори с баща си.

Близо седемдесетгодишен и не в най-добро здраве, Рон бе наследил старата спалня на Полковника, както подобаваше на патриарха на рода. Ансън го откри там, седнал на леглото сред купища стари книги и списания, пожълтели рядкости от библиотеката на Полковника с четива от двайсети век. Изглеждаше зле, блед и немощен.

При него беше Касандра, самоуката лекарка на Кармайкълови, получила знанията си от книгите на Полковника и онези медицински текстове, които Пол, Дъг или Стив бяха успели да открият в останките на компютърната мрежа отпреди Завоюването. Тя полагаше всички усилия и понякога правеше чудеса, но винаги бе тъжно да я завариш в стаята на болник, защото това обикновено означаваше, че пациентът е поел по пътя към най-страшното. Така се беше случило и преди шест месеца, когато съпругата на Ансън Рейвън почина, изтощена от някаква незначителна инфекция, само няколко седмици след раждането на осмото им дете. Касандра и тогава бе дала всичко от себе си. Дори за известно време като че ли хранеше надежди. Но Ансън още от самото начало разбра, че нищо не е в състояние да спаси изхабената Рейвън. И сега изпита почти същото чувство.

— Баща ти е железен човек — почти предизвикателно каза тя, преди Ансън да успее да отвори уста. — До утре по това време ще е на крака и с един замах ще сече дърветата. Гарантирам го.

— Не й вярвай, момче — намигна му Рон. — Аз съм свършен човек, това е истината. Можеш да кажеш на Халид да започва надгробния ми камък. И му предай да го направи както трябва. „Роналд Джефри Кармайкъл, роден на дванайсети април хиляда деветстотин седемдесет и първа, починал на шестнайсети…“

— Вече сме четиринайсети, татко. Трябваше да го предизвестиш малко по-отрано. — После се обърна към Касандра. — Нещо важно ли прекъсвам? Ако не, би ли ни извинила за малко?

Тя мило се усмихна и излезе от стаята.

— Наистина ли си толкова болен? — директно попита Ансън.

— Чувствам се адски зле. Но мисля, че все още не умирам, макар да ми се иска Каси да имаше по-ясна представа какво става със стомаха ми. Има ли някакъв проблем, Ансън?

— Нямам търпение да ударя Висшия. Това е проблемът.

— Искаш да кажеш, че най-после си успял да откриеш скривалището му, така ли? Тогава защо да е проблем? Върви и го очисти!

— Не съм го открил. Не знаем повече, отколкото преди пет години. Лос Анджелис продължава да е най-вероятното място, но това е само теория. Проблемът е, че повече не искам да чакам. Търпението ми просто се изчерпа.

— Ами Тони? И той ли губи търпение? И него ли го сърбят ръцете да нанесе удар на тъмно? Да иде там, без да знае точно какво трябва да прави?

— Той ще изпълни каквото му кажа. Халид го подготви. Тони е като бомба, която само чака да избухне.

— Като бомба значи — повтори Рон. — Която само чакала да избухне. Ах. Ах. — Изглеждаше почти развеселен. На лицето му се изписа странно скептично изражение, нещо като усмивка, но не съвсем.

Ансън не отговори, просто срещна погледа му и зачака. Моментът беше неловък. В баща му имаше някаква дяволитост, някаква пълна непредсказуемост, с която никога не бе можел да се справя.

— Ще го кажа направо — накрая мрачно заяви Рон. — От години подготвяме тази атака, обучаваме нашия убиец с намерението да го пратим веднага, щом установим точното местонахождение на Висшия. И сега убиецът е готов, но все още не знаем местонахождението, а ти въпреки това искаш да го пратиш, така ли? Още днес? Утре? Не е ли малко рано, момче? Та ние дори не сме убедени, че Висшия действително съществува!

Думите му режеха като скалпел. Глупостта на необуздания млад водач лежеше разголена, точно както Ансън се бе страхувал, очаквал и дори надявал. Той усети, че лицето му пламва. Едва успяваше да гледа в очите Рон. И главоболието му отново се връщаше.

— От седмици съм подложен на ужасно напрежение, татко — неубедително заговори той. — Може и от по-дълго. Имам чувството, че предавам целия свят, като задържам Тони. И после главата ми започва да кънти. Като в момента.

— Тогава изпий един аспирин. Изпий два. Все още имаме достатъчно.

Ансън потръпна, като че ли го бяха ударили.

Но Рон изглежда не забеляза. На лицето му отново се изписа онази усмивка.

— Виж, Ансън, съществата са тук от четирийсет години. И през цялото това време чакаме. Освен онзи самоубийствен лазерен удар, който ни докара Голямата епидемия преди да се родиш, и уникалния, навярно неповторим успех на Халид, не сме вдигали и пръст срещу тях. Дядо ти остаря и умря нещастен, защото светът беше поробен от тези извънземни, но отлично съзнаваше, че е глупаво да предприемаме каквито и да е враждебни действия, преди да разберем какво правим. Чичо ти Анс десетилетие след десетилетие се измъчваше на същата тази планина и пиеше до оглупяване поради същата причина. Предполагам, че съм успял да запазя това положение, но няма да съм вечен, а смяташ ли, че не ми се иска да видя края на съществата преди да си ида? Така че всички трябва да усвоим своя урок по търпение. Ти си на… колко… на трийсет и пет ли?

— Трийсет и четири.

— Трийсет и четири. На тази възраст вече би трябвало да си се научил да се владееш.

— Мисля, че мога да се владея. Но се страхувам, че ако продължаваме да чакаме, способностите, които Тони усвои, ще изгубят силата си. Вече от седем години го подготвяме за този удар.

— Чудесно. Тогава утре сутрин го прати в Лос Анджелис с пистолети на хълбоците и цял куп гранати на пояса, и той ще се приближи до първото срещнато същество и ще каже: „Прощавайте, господине, бихте ли ми дали адреса на Висшия?“. Така ли си го представяш? Щом не знаеш къде е целта ти, накъде ще хвърлиш бомбата?

— Мислил съм за всички тези неща.

— И все пак искаш да го пратиш, така ли? Тони е твой брат. Не че нямаш още много. Наистина ли си готов да го пратиш на смърт?

— Той е Кармайкъл, татко. Още от самото начало знаеше рисковете.

Рон изпъшка.

— Кармайкъл! Кармайкъл! Боже мой, Ансън, трябва ли да слушам тези глупости чак до края на живота си? А и какво означава да си Кармайкъл? Да не одобряваш поведението на собствените си деца като Полковника и да ги изхвърляш от живота си за цели години ли? Да се правиш на такъв, какъвто не си, заради някакъв идеал и да се обезличаваш с пиене, за да можеш да се търпиш, както правеше Анс ли? Или може би да свършиш като брата на Полковника Майк, онзи, който се оказа в такава задънена улица заради идеите си за благоприлично поведение, че отиде и загина геройски в деня, в който пристигнаха съществата? Да не би да си мислиш, че Тони трябва да отиде на сигурна смърт, само защото е имал лошия късмет да се роди в семейство на фанатично дисциплинирани и свръхамбициозни идиоти?

Ансън ужасено го зяпаше. Никога не бе очаквал да чуе такива думи и те се стовариха отгоре му със зашеметяваща сила. Рон се беше зачервил и трепереше, но след миг се поуспокои и отново се усмихна.

— Добре, не обръщай внимание на старческото ми пенявене! Виж сега, Ансън, знам, че искаш да си генералът, нанесъл победния контраудар срещу ужасните нашественици. Всички сме го искали и ти наистина можеш да имаш този късмет. Но не погубвай прекалено рано Тони, става ли? Не можеш ли да потърпиш, поне докато не получиш някаква прилична представа за местонахождението на Висшия? Стив и Анди не продължават ли опитите да го установят?

— Стив продължава, да. И когато му скимне, Анди му помага. Почти са сигурни, че Висшия е в Лос Анджелис, навярно в центъра на града, но не могат да открият нищо по-точно. А сега Стив ми каза, че се е сблъскал с непреодолима пречка. Според него Анди бил единственият хакер, способен да преодолее преградата. Само че Анди го няма.

— Няма ли го?

— Измъкнал се е през нощта, снощи. Ла-Ла забременяла от него и той избягал.

— Не! Нещастното малко копеле!

— Ще се опитаме да го открием и да го върнем обратно. Но дори не знаем къде да го търсим.

— Ами, постарайте се. Хванете го, домъкнете го тук и го накарайте да седи в комуникационната зала, докато не ви каже точно къде е Висшия, в коя част на града, в коя сграда. И после прати Тони. Не по-рано, не и докато не откриеш точния адрес. Разбра ли?

Ансън разтри дясното си слепоочие. Дали кънтенето не бе поотслабнало? Може би. Поне мъничко. Мъничко.

— Значи смяташ, че ще е лудост да го пратим сега, така ли?

— Определено, момче.

— Точно това исках да ми кажеш.

Халид посочи към ястреба, който се рееше над планинския хребет.

— Виждаш ли онази птица ей там? Убий я — каза той.

Тони, без да се колебае, вдигна пушката си, прицели се и натисна спусъка. Ястребът, черен силует на синия фон на небето, избухна в мъгла от перушина и полетя като камък надолу към голото каменисто поле.

Тони беше безупречен, помисли си Халид. Великолепна машина. Машина, създадена от Халид, най-прекрасното нещо, което някога бе извайвал. Превъзходно създаден механизъм.

— Чудесен изстрел. А сега ти, Рашид.

Стройното момче с кехлибарена кожа, което стоеше отстрани на Халид, вдигна пушката си и стреля, сякаш без да се прицелва. Куршумът улучи падащия ястреб право в гърдите и го отхвърли по нова траектория наляво от тях към тъмната джунгла от храсти и ниски дръвчета под върха.

Халид одобрително се усмихна на момчето. Беше на четиринайсет и вече стигаше до рамото на дългокракия си баща, отличен стрелец. Често го взимаше на уроците с Тони. Обичаше да го гледа, да съзерцава жилестото му атлетично тяло, блестящите му, интелигентни зелени очи, короната му от медна коса. Рашид също бе безупречен, но по различен начин от Тони. Съвършенството му не беше механично, а човешко. Бе прекрасно да има син като Рашид. Рашид беше момчето, което би могъл да е самият Халид, ако детството му бе преминало по друг начин. Рашид беше неговият втори шанс за живот.

— И какво изпитваш, когато убиваш птицата? — обърна се към Тони Халид.

— Стрелях добре. Доволен съм, когато стрелям толкова точно.

— Ами птицата? Какво мислиш за птицата?

— Защо да мисля за нея? Тя не означава нищо за мен.

Анди стигна в Лос Анджелис точно преди разсъмване. Първото нещо, което направи, след като влезе през портала в Санта Моника с осигурения още преди седмица пропуск от ЛАКОН, бе да се включи в обществения терминал на Уилшир и Пето Авеню. Трябваше да осъвремени картата си на града. Можеше да остане тук доста време, най-малко няколко месеца, и знаеше, че информацията, която пази във файловете си, почти сигурно е остаряла. Беше чувал, че постоянно променят уличната система: затваряли някои улици, които в продължение на столетие представлявали чудесни пътни артерии, и откривали нови на съвсем неочаквани места. Но всичко изглеждаше почти както си го спомняше.

После набра имейл адреса на Само Борачо и написа: „Тук е Мегабайта, приятелче. Ще поостана в града и имам намерение да се захвана с работа. Бъди така любезен да ме свържеш с Мери Канари.“

Това бе четвъртото му идване в Лос Анджелис. Първия път, преди около седем години, дойдоха заедно с Тони и сина на Чарли Ник, като отмъкнаха малкия автомобил на Чарли. Анди запали двигателя, като имитира стартиращия софтуер. Тони и Ник, тогава деветнайсетина годишни, искаха да отидат в града, за да си потърсят момичета, което не интересуваше особено много дванайсетгодишния Анди. Но и Тони, и Ник не струваха пукната пара като хакери, затова се уговориха да го вземат със себе си за награда.

Момичетата, откри по време на това пътуване Анди, се оказаха по-интересни, отколкото предполагаше. Лос Анджелис гъмжеше от тях — гигантски град, по-голям, отколкото можеше да си представи, обитаван поне от двеста-триста хиляди души, — а Тони и Ник бяха едри, хубави момчета, които ги привличаха като магнит. Онези, които откриха — в район на Лос Анджелис, наречен Ван Нюйс, — бяха шестнайсетгодишни и се казваха Канди и Дарлийн. Канди имаше червена коса, а тази на Дарлийн бе боядисана в зеленикаво. Изглеждаха страшно глупави, по-тъпи даже от момичетата в ранчото. Ала това май не смущаваше Тони и Ник и когато се позамисли над въпроса, Анди не успя да открие причина да ги смущава, като се имаше предвид каква бе целта на идването им.

— И ти искаш, нали? — широко захилен го попита Тони. Това беше по времето, когато Тони все още му приличаше на човешко същество, няколко месеца преди Халид да започне да му преподава безумната си философия, превърнала го в андроид. — Дарлийн има по-малка сестра. Тя ще ти покаже някои неща, ако искаш.

— Естествено — след съвсем кратко колебание отвърна Анди.

Сестрата на Дарлийн се казваше Дилейн. Той я излъга, че е на петнайсет. Дилейн много приличаше на сестра си, само че беше две години по-малка и два пъти по-тъпа. Тя имаше самостоятелна стая с дюшек на пода, момичешки дреболии навсякъде и снимки на някогашни кинозвезди по стените.

Анди не се интересуваше колко е глупава. Нямаше намерение да общува с нея интелектуално. Той й намигна и й отправи — както се надяваше — пламенен поглед.

— А, искаш да си играем ли? — като трепкаше с клепки, попита тя. — Ами тогава ела насам.

Предишната година Анди бе проникнал в десетина порнозаписа отпреди Завоюването, които откри в нечия компютърна библиотека в Сакраменто, така че имаше приблизителна представа какво да прави, но се оказа, че е малко по-сложно, отколкото във филмите. И все пак смяташе, че се е представил достойно.

— Беше страхотен, нищо че ти е за пръв път — после му каза Дилейн. — Честно, честно, казвам ти. Хич не беше зле. — Не бе успял да я заблуди нито за миг, но тя не го направи на въпрос. Което значително я издигна в очите му. Може би, реши той, Дилейн не беше чак толкова глупава, колкото си мислеше.

За втори път отиде в Лос Анджелис година и половина по-късно, след като му писна да опитва с братовчедките си в ранчото нещата, на които го научи Дилейн. Джейн, Ансония и Черил с готовност се съгласяваха да се забавляват с него, но не и Ла-Ла, две години по-голяма и много по-привлекателна от другите, защото бе умна, буйна и притежаваше същата острота като баща си Чарли. Тъй като Ла-Ла очевидно не искаше да отстъпи, а игричките с Джейн, Ансония и Черил бяха все едно да го прави с овце, Анди реши да потърси Дилейн.

Този път отиде сам, като зае автомобила на баща си, много по-нов модел от колата на Чарли, от онези, които се активираха с глас. „Лос Анджелис“, авторитетно каза той и автомобилът го откара в Лос Анджелис. Като истинско вълшебно килимче. Откри Дарлийн, но не и Дилейн, защото била извършила някакво нарушение и я пратили в работна група в Юкая, някъде далеч на север в щата. Дарлийн обаче нямаше нищо против да си поиграе ден-два с него. Очевидно се отегчаваше от обичайния си живот също толкова, колкото и той, и Анди й идваше като коледен подарък.

Разведе го из града и му показа колко е огромен. Всъщност се състоеше, разбра той, от безброй долепени едно до друго градчета. И докато слушаше техните имена — Шърман Оукс, Ван Нюйс, Стюдио Сити, Уест Холивуд — започна да придобива по-ясна представа за физическото местонахождение на някои хакери, с които контактуваше по имейл през последните няколко години.

Те го познаваха като Мегабайтовото чудовище или Мики Мегабайта. Той ги познаваше като Теди Спагетите от Шърман Оукс, Нико Нихил от Ван Нюйс, Зеления стършел от Санта Моника, Само Борачо от Кълвър Сити, Дзън-Дзън 666 от Западен Лос Анджелис. Докато обикаляха с Дарлийн, Анди се включваше в различни терминали и им съобщаваше, че е наблизо. „Дойдох за няколко дни при едно познато момиче“, казваше им той. И чакаше да види какво ще му отговорят. Почти нищо, ето какво му отговаряха. Никакви незабавни покани да се видят лице в лице, очи в очи. Човек трябваше да внимава със срещите с други хакери, които познава само от мрежата. Можеха да не се окажат точно такива, за каквито ги смяташ. Някои можеха да са мекерета на ЛАКОН или дори на съществата и с радост щяха да те предадат, за да получат потупване по главата. Други можеха да са предатели. Трети можеха да са кретени.

Но Анди ги проверяваше, те проверяваха него и накрая настъпи моментът, в който реши, че спокойно може да се види със Само Борачо от Кълвър Сити. В мрежата той се проявяваше като енергичен, умен и в същото време винаги готов да признае превъзходството на Анди в измъкването на информация.

— Знаеш ли как да стигнеш до Кълвър Сити? — попита Дарлийн Анди.

— Чак дотам ли? — сбърчи нос тя. — Защо?

— Трябва да поговоря лично с един човек. Но мога да го открия и сам, ако не искаш да ми покажеш…

— Не, ще дойда. Просто е много далеч. Донякъде можем да стигнем по магистралата, но пътят на юг от отбивната за Санта Моника е ужасен.

Пътуването им отне повече от час. Минаха през многобройни градчета, някои от които опожарени. В имейлите Само Борачо винаги се беше представял като огромен, дебел пиян мексиканец, но в действителност се оказа дребен, светъл, жилест, малко нервен, с импланти в двете ръце и малки лилави татуировки на бузите. Нито пиян, нито мексиканец и не повече от две години по-голям от Анди. Както се бяха уговорили, Анди и Дарлийн се срещнаха с него в сенките на разрушената магистрала за Сан Диего. От погледите, които хвърляше на Дарлийн, Анди заключи, че не се е чукал поне от три години. Или никога.

— Мислех, че си по-голям — каза му Само Борачо.

— И аз мислех така за теб.

Той излъга Само Борачо, че е на деветнайсет, като намигна на Дарлийн да мълчи, защото тя си мислеше, че е на седемнайсет. В действителност беше на четиринайсет и половина. Само Борачо каза, че бил на двайсет и три. Анди смяташе, че си е дал поне шест години отгоре.

— Значи живееш в Сан Франциско, така ли? — попита го лосанджелиският хакер.

— Точно така.

— Никога не съм бил там. Чух, че постоянно царял адски студ.

— Не е чак толкова зле — отвърна Анди, който също никога не бе ходил в Сан Франциско. — Но започва да ми писва.

— Мислиш да се местиш насам ли?

— Може би след година-две.

— Само ми кажи — усмихна се Само Борачо. — Имам връзки. Познавам един, двама опростители. Самият аз съм вършил малко опростителска работа и сигурно бих могъл да осигуря и на теб, ако се интересуваш.

— Може да се наложи.

— Опростители ли? — с разширени очи възкликна Дарлийн. — Наистина ли познаваш опростители?

— Защо? — попита Само Борачо. — Какво ти трябва?

Тримата прекараха заедно нощта в дома на Само Борачо в източния край на Кълвър Сити. За Анди това беше нещо ново и в известен смисъл доста интересно.

— Когато решиш да дойдеш за постоянно — на сутринта му каза Само Борачо, — само ми се обади, приятел. Ще ти уредя каквото поискаш. Само кажи една дума.

За трети път отиде в Лос Анджелис две години по-късно, когато научи, че са разработили нов интерфейсен ъпгрейд с двойно по-мощно биофилтриране, подходящ за неговия имплант. Това привлече вниманието му. Вече рядко се появяваха технологични новости. Последното голямо откритие бяха създадените пет години по-рано в колаборационистките лаборатории подвижни андроиди. Новият интерфейс бе дело на добрия стар независим човешки гений.

Оказа се, че има само две места, където могат да инсталират ъпгрейда: старата Силиконова долина, която се намираше точно на юг от Сан Франциско, и Лос Анджелис. Анди си спомняше думите на Само Борачо за времето в Сан Франциско. Той не обичаше студа, пък и навярно бе време отново да посети Дарлийн. Без много трудности отмъкна автомобила на баща си и отиде в Лос Анджелис.

Дарлийн вече не живееше в Долината. След като бързо се справи с кодовете на архивите на ЛАКОН с разрешителни за местожителство, Анди я откри в Кълвър Сити при Само Борачо. Дилейн бе освободена от трудовия лагер в Юкая и също живееше при тях. Само Борачо изглежда наистина беше хакер със страхотен късмет.

„Длъжник си ми, приятел“, каза си Анди.

— Значи най-после се местиш на юг, а? — попита го Само Борачо. Тази възможност като че ли го правеше малко нервен, сякаш си мислеше, че Анди се готви да си вземе обратно едното или и двете момичета.

— Още не, приятел. Просто дойдох на почивка. Реших да си взема и от новия биоинтерфейс. Знаеш ли някой, който може да ми го инсталира?

— Естествено — без да си направи труда да скрие облекчението си от намеренията му отвърна Само Борачо.

Анди получи ъпгрейда в центъра на Лос Анджелис. Познатият на Само Борачо се оказа дребен гърбав мъж с тих, напевен глас и орлови очи, който свърши цялата работа с голи ръце, без шублер и микроскоп. Освен това Само Борачо му даде назаем Дилейн за две нощи. Щом започна да му доскучава, той отново се върна в ранчото.

— Когато решиш да се преместиш тук и да се заемеш с опрощаване, приятел, само ми се обади — както обикновено му каза на раздяла Само Борачо.

Сега отново беше в големия град, най-после готов да се хване на работа. Повече нямаше намерение да се връща в ранчото. Накрая Ла-Ла бе отстъпила, естествено. Шест месеца диви нощи, страхотно забавление. Прекалено много забавление, защото бе надула корема и приказваше за женитба и много деца. Което не отговаряше съвсем на представата на Анди за следващите няколко години от живота му. Сбогом, Ла-Ла. Сбогом, ранчо Кармайкъл. Анди потегля към големия лош свят.

Само Борачо се беше преместил във Венис, градче на самия бряг на океана с тесни улици и странни стари къщи по пътя от Санта Моника. Той бе качил някое и друго кило, беше махнал тъпите си татуировки и общо взето изглеждаше лъскав, преуспяващ и щастлив. Чудесната му къща се намираше само на няколко преки от морето, много слънце, ветрец и три стаи, пълни с внушителен наглед хардуер. Живееше със симпатичната си червенокоса приятелка Линда, висока и стройна като хрътка. Не каза нито дума за Дарлийн и Дилейн и Анди не го попита. Очевидно Дарлийн и Дилейн бяха история. Изглежда Само Борачо също потегляше към света.

— Ще ти трябва собствена територия — каза му той. — Някъде на изток от Ла Брия, предполагам. Вече имаме достатъчно опростители в Уест Сайд. Както знаеш, с определянето на територии се занимава Мери Канари. Ще те свържа с нея и тя ще се погрижи за всичко.

Мери Канари, скоро откри Анди, бе също толкова жена, колкото Само Борачо беше мексиканец. Анди проведе с „нея“ кратък разговор в мрежата и се уговориха да се срещнат в Бевърли Хилс на пресечката на Санта Моника Булевард и Уилшир. Когато стигна там, той завари тъмнокос, четирийсетина годишен мъж с мазна кожа, нисък и много дебел, със синя бейзболна шапка на „Лос Анджелис Доджърс“, нахлупена с козирката назад. Шапката беше предварително уговореният опознавателен белег.

— Знам кой си — веднага заяви Мери Канари. Гласът му бе дълбок и дрезгав, глас на гангстер от някой стар филм. — Искам да разбереш само едно. Ако започнеш да играеш номера, ще бъдеш върнат в малкото си уютно семейно скривалище в Санта Барбара на няколко парчета.

— Аз съм от Сан Франциско, не от Санта Барбара — възрази Анди.

— Естествено. Сан Франциско, ясно. Само бих искал да разбереш, че истината ми е известна. А сега на работа.

Изглежда съществуваше официално организирана опростителска гилдия и Мери Канари беше един от шефовете й. Анди бе приет с поръчителството на Само Борачо и други лосанджелиски хакери, които познаваха репутацията му. Неговата територия, каза му Мери Канари, щяла да е между Бевърли Булевард на север и Олимпик Булевард на юг, Креншоу Булевард на запад и Норманди Авеню на изток. На думи изглеждаше доста голям район, но Анди подозираше, че далеч не е най-изгодният.

В тези граници, продължи обясненията си Мери Канари, бил свободен да върши колкото посмее опростителска работа. Гилдията щяла да му осигури целия основен ноу-хау, от който се нуждаел, останалото зависело от него. В замяна трябвало да й плаща трийсет процента комисиона от печалбата си през първата година и петнайсет процента през всяка следваща. Завинаги, подчерта Мери Канари.

— Не се опитвай да ни мамиш — предупреди го той. — Знам, че си добър, повярвай ми. Но и нашите хора не са вчерашни и не понасяме хакери, които се мъчат да крият доходите си. Играй по правилата, плащай дължимото, ето какво ще те посъветвам.

И му хвърли продължителен поглед, който ясно говореше: „Отлично са ни известни хакерските ти способности, господин Анди Ганет, и затова ще те държим под око. Така че най-добре не ни играй номера“.

Анди и не възнамеряваше да играе номера. Поне не отначало.

В един студен, ветровит ден три седмици след заминаването на Анди за Лос Анджелис, един от онези мрачни зимни дни, през които ранчото беше брулено от бесен ураган, дошъл от Аляска и прекосил цялото западно крайбрежие в търсене на Мексико, един час преди разсъмване Касандра влезе без да чука в строгата монашеска малка спалня, в която Ансън Кармайкъл прекарваше нощите си след смъртта на Рейвън.

— Най-добре веднага да дойдеш — каза му тя. — Баща ти си отива.

Ансън мигновено се събуди. Изпълни го изненада и гняв.

— Нали ми обеща, че ще оздравее! — обвинително я изгледа той.

— Ами, сгреших.

Двамата бързо закрачиха по коридорите. Вятърът навън виеше и по прозорците биеше град.

Рон седеше на леглото и изглеждаше в съзнание, но Ансън веднага видя, че през последните дванайсет часа нещо в него се е променило. Лицевите мускули на баща му като че ли бяха започнали да се отпускат. Лицето му беше странно гладко и меко, сякаш през нощта бяха изчезнали изрязаните от времето бръчки. Очите му гледаха странно разфокусирано и Рон се усмихваше, както винаги, но лявата страна на устата му бе изкривена надолу. Ръцете му безсилно почиваха върху завивките от двете му страни, все едно че позираше за собствения си надгробен паметник. Ансън не можеше да се избави от силното усещане, че вижда човек на границата между два свята.

— Ансън? — немощно го повика Рон.

— Тук съм, татко.

Собственият му глас звучеше необикновено спокойно. Но какво трябваше да прави, запита се Ансън. Да вие и плаче ли? Да си скубе косата? Да си раздере дрехите?

От устата на баща му се разнесе нещо, което можеше да е смях.

— Странно — съвсем тихо каза Рон. Ансън трябваше да напрегне слух, за да го чуе. — Бях толкова лош и си мислех, че ще живея вечно. Наистина бях лош. Нали винаги добрите умират млади?

— Ти не умираш, татко!

— Естествено, че умирам. Вече съм мъртъв до коленете и с всяка секунда потъвам все повече. Колкото и да съм изненадан. Но какво да се прави? Когато часът ти удари, край. Хайде да не се преструваме, момче. — Пауза. — Чуй ме, Ансън. Сега всичко е твое. Ти си човекът, ти си новият Кармайкъл. Новият Полковник. И тъкмо ти ще си онзи, който ще доведе нещата до победен край, нали? — Отново пауза. Немощно намръщване. Рон отиваше на някакво друго място. — Защото… съществата… съществата… виж, аз опитвах, Анс… дяволски много опитвах…

Очите на Ансън се разшириха. Рон никога не го бе наричал „Анс“. На кого говореше?

— Съществата…

Нова пауза. Много продължителна.

— Слушам те, татко.

Онази усмивка. Онези очи.

Тази пауза не свърши.

— Татко?

— Той няма да каже нищо повече, Ансън — тихо се обади Касандра.

„Аз опитвах, Анс… дяволски много опитвах…“

Халид направи великолепен надгробен камък почти за една нощ. Всички се събраха на гробището — в деня на погребението все още валеше — и Розали каза няколко думи за брат си, говориха Пол, Пеги, после Ансън, който дори заяви: „Той беше много по-добър човек, отколкото смяташе“, прехапа устни и взе лопатата.

Очите на Ансън дни наред бяха скрити в мъгла от скръб. Изчезването на Рон от живота му го остави в странно състояние на движение без посока, без постоянното присъствие на баща му, без неговата мъдрост, остроумие, самоувереност и уравновесеност. Загубата бе огромна и безвъзвратна.

Но после, макар че мъката не отслабна, започна да го изпълва друго чувство, странно усещане за свобода. Като че ли през всички тези години беше чезнал в затвора на сложното, жизнено същество на баща му. Той — трезвият, сериозен, дори муден човек — никога не се бе чувствал равен в каквото и да е отношение на пламенния Рон. Но сега Рон го нямаше. Ансън не трябваше да се страхува от неодобрението на онзи бърз, непредсказуем ум. Вече можеше да прави каквото поиска.

Всичко. А той искаше да избави света от съществата.

Думите на умиращия му баща отекваха в мислите му:

„Съществата… съществата…

Ти ще си онзи, който ще доведе нещата до победен край… ти ще си онзи…

Онзи… онзи…“

Ансън си играеше с тези думи, разбъркваше ги и отново ги подреждаше. Онзи. Онзи. През всички тези години Рон, и Полковника, мислеше си той — и в известен смисъл Анс, — бяха живели в очакване, във влудяващо бездействие, бяха мечтали за свят без същества, но поради една или друга причина не бяха желали да дадат заповед за контраатака. Ала сега командваше той. Новият Кармайкъл, бе казал Рон. Трябваше ли и Ансън да изживее живота си в очакване? Да премине през бавния цикъл на годините тук горе на тази планина, докато все търси съвършения момент за удар? Просто трябваше да изберат този момент, съвършен или не, и най-после да нападнат завоевателите.

Вече нямаше кой да го спре. Това му се струваше малко страшно, но да, в същото време и освобождаващо. Той приемаше смъртта на Рон като сигнал за действие.

Откри, че се чуди дали всичко това не е някаква безумна свръхреакция към смъртта на баща му.

Не, реши Ансън. Не. Просто идваше моментът да направят големия ход.

Кънтенето в главата му отново започваше. Онзи ужасен натиск, бясното тропане отвътре. Това е моментът, като че ли казваше то. Това е моментът. Това е моментът.

Кога, ако не сега?

Кога?

Ансън изчака две седмици след погребението.

В едно ясно, свежо утро той влезе в чертожната зала.

— Добре — каза Ансън и плъзна поглед наоколо по Стив, Чарли, Пол, Пеги и Майк. — Мисля, че настъпи времето да задвижим нещата. Пращам Тони в Лос Анджелис да убие Висшия.

Никой не възрази. Никой не смееше. Решението изцяло зависеше от него. В очите му блестеше погледът, появяващ се винаги, щом в главата му започнеше да пулсира нещо, онова неоспоримо нещо, което му заповядваше да се заеме със спасяването на света.

В Лос Анджелис Анди бе запретнал ръкави и здравата работеше. Мики Мегабайта, страхотният хакер. Така беше по-добре, отколкото да седи в ранчото и да слуша блеенето на овцете.

Намери си малък апартамент на юг от Уилшир, точно по средата на неговия район, и през първите два дни се чудеше откъде хората, които се нуждаят от услугите му, ще знаят как да го открият. Но те знаеха. Нямаше нужда да ги търси. През първата седмица изпълни четири поръчки и бързо се вписа в системата, като отмени анулирането на шофьорската книжка на мъж, който живееше на Кънтри Клъб Драйв, коригира загадъчния отказ на разрешение за сключване на брак на двойка от Кориятаун, уреди посещение при роднини в Ню Мексико на човек, който кой знае защо не получил изходен пропуск от Лос Анджелис — съществата все повече ограничаваха придвижването на хора от място на място, Бог знае защо, но кой изобщо разбираше поведението на извънземните? — и уреди повишение на заплатата и длъжността на пътен полицай от ЛАКОН, който имаше по едно семейство в двата срещуположни края на града.

Последното бе малко опасно, тъй като човекът работеше за ЛАКОН, но той дойде при Анди с документи от Мери Канари, потвърждаващи, че спокойно може да свърши работата, затова рискува. Получи се. С другите също. Всички му платиха, Анди покорно прехвърли комисионата на гилдията и всичко беше наред.

И така: опростителската кариера на Мики Мегабайта започна. Лесни пари за малко работа. След известно време щеше да му се прииска нещо по-предизвикателно, знаеше го. Но в крайна сметка, той и не очакваше да прекара живота си така. Възнамеряваше да натрупа банкови сметки из целия континент, да си напише изходен пропуск от Лос Анджелис и да пообиколи света.

Четвъртият клиент обаче бе последван от изненада. Появи се някой от хората на Мери Канари и му каза:

— Харесва ти да вършиш нещата дяволски добре, а, хлапе?

— Моля?

— Никой ли не ти обясни? Не можеш да постигаш суперрезултати с всяко опрощение. Ако го правиш постоянно, ще привлечеш вниманието на съществата, а ти не го искаш, нали? Нито пък ние.

Отначало Анди не разбра.

— Значи понякога трябва допускам грешки, това ли искаш да кажеш? Опрощения, които няма да са валидни?

— Точно така. Поне някои. Знам, знам, че за теб е въпрос на професионална гордост. Трябва да поддържаш репутацията си и искаш да си добър. Но недей да си прекалено добър, нали разбираш какво искам да кажа? Заради самия себе си. И освен това в сравнение с теб всички останали изглеждат кофти, защото никой не постига стопроцентови успехи. Щом из града се разнесе мълвата за теб, клиентите ще започнат да прииждат от всички райони и сам знаеш какво означава това. Така че вземи да допускаш по някоя и друга грешка, Мики. От време на време прецаквай по някой клиент, става ли? Заради самия себе си. Става ли? А?

Беше му трудно да осъзнае, че се очаква да греши. Некомпетентната работа не му бе в природата. Но скоро щеше да му се наложи да напише едно-две невалидни опрощения, предполагаше той, просто за да задоволи членовете на гилдията.

В началото на втората седмица при него дойде жена, която искаше да я прехвърлят в Сан Диего. Симпатична жена, двайсет и осем, трийсет годишна, служителка в съдебния клон на ЛАКОН, която имаше някаква причина да се премести в друг град, но не можеше да го уреди сама. Теса, така се казваше. Мека червена коса, пълни червени устни, приятна усмивка, хубава фигура. Мила. По-възрастните жени винаги го бяха привличали.

Не му се искаше да върши толкова много работа за хора от ЛАКОН. Но и тя носеше съответните препоръки.

Анди се приготви да напише заповедта й.

После си помисли за меката червена коса, чудесната фигура и за това, че вече седмица и половина спи сам в този странен нов град.

— Знаеш ли, Теса — заговори той, — имам идея. Да предположим, че напиша заповед за прехвърлянето на двама ни във Флорида или например в Мексико. В Мексико е чудесно, нали? Куернавака, Акапулко, някъде из слънчевия юг. — Неочакван див порив. Но какво, по дяволите, ако не рискуваш, няма и да спечелиш. — Можем да изкараме една приятна ваканция заедно, какво ще кажеш? А когато се върнем, ти отиваш в Сан Диего или където другаде искаш и…

Анди незабавно видя реакцията й и тя не беше в негова полза.

— Моля те — хладно и остро, вече без онази приятна усмивка отвърна Теса. — Казаха ми, че си професионалист. Свалките с клиентки не са много професионални.

— Извинявай — отстъпи той. — Сигурно съм се поддал на чувствата си.

— Искам Сан Диего, разбра ли? Сама, ако не възразяваш.

— Ясно, Теса. Ясно.

Тя продължаваше да го гледа намръщено, като че ли си бе свалил ципа на панталоните пред нея или нещо още по-лошо. Анди изведнъж се ядоса. Навярно наистина се бе поддал на чувствата си, да. Но тя не трябваше да му се мръщи, нали? Нали? Обиждаше го, като му се мръщеше така, само защото се бе поувлякъл.

От него очакваха да пише по някоя и друга несполучлива заповед, така му беше казал човекът на Мери Канари. От време на време да прецаква кода си, да допуска по някоя малка грешка.

Добре, помисли си той. Тази щеше да е първата. Какво пък, по дяволите? Какво пък, по дяволите? Написа й изходен пропуск за Сан Диего. И в самия край вкара съвсем мъничък вирус, който правеше документа невалиден отгоре до долу. Беше много малък вирус, дори нямаше цял ред. Но щеше да свърши работа. И да й даде урок. Не обичаше хората да му се зъбят така.

Най-големият син на Пол Кармайкъл Марк откара Тони до Лос Анджелис, като мина по пътя на изток през Филмор и Кастейк до пресечката с останките от междущатско шосе 5 и оттам зави на юг. Стив Ганет бе установил, че скривалището на Висшия най-вероятно се намира в североизточната част на града между холивудската магистрала на север, пристанищната магистрала на запад, градската стена на изток и Върнън Булевард на юг.

В тези граници, твърдеше Стив, местонахождението на Висшия трябвало да е точно в сърцето на стария делови център. Имаше всевъзможни изчисления, основаващи се на наблюденията на транзитните вектори, които поне за негово собствено удовлетворение сочеха към някои сгради на две преки южно от стария Общински център. Ето защо Марк откара Тони при портала на пресечката на Бърбанк и Глендейл. Щеше да го чака там, ако се наложеше дни наред, докато Тони влезеше пеш в града и стигнеше до определения район.

— Дай ми сигнал — каза Марк, когато Тони слизаше от автомобила.

Тони му се усмихна и вдигна ръка.

— Ето те — посочи Марк. — На екрана, където ти е мястото.

Бяха инсталирали в предлакътницата на Тони специален имплант, разработен от един от най-добрите специалисти в Сан Франциско, който дойде в ранчото, за да му го постави, а Лиза Ганет го програмира така, че да излъчва сигнал към градските телефонни линии. По този начин щяха да знаят къде се намира във всеки един момент. Марк можеше да го следи от колата, Стив или Лиза щяха да го следят от комуникационния център в ранчото.

— Е, вече е време да вървиш — реши Марк.

— Да — отвърна Тони и без да поглежда назад, бързо закрачи към портала. Когато стигна до него, допря импланта си до четящото устройство и го остави да провери написания от Лиза пропуск.

Порталът се отвори. Тони влезе в Лос Анджелис. Беше няколко минути след полунощ. Големият момент най-после настъпваше.

Той бе готов. Повече от готов.

В раницата си носеше малко взривно устройство, достатъчно мощно, за да вдигне във въздуха няколко квартала от града. Оставаше само да открие сградата, в която според Стив се криеше Висшия, да закрепи бомбата за стената й, бързо да се отдалечи и да прати сигнала до ранчото, един-единствен импулс привидно безсмислена дигитална информация, който щеше да им покаже, че могат да натиснат детонатора.

Близо седем години Халид го бе подготвял за този момент, за да изпразни душата му и отново да я изпълни със спокойна всеотдайност към напълно автоматично действие. И така, надяваха се всички, Тони вече беше изцяло и правилно програмиран. Щеше да изпълни задачата си в Лос Анджелис, без да мисли за какво е дошъл тук или какви ще са последствията от евентуалния му успех.

— Влезе вътре — съобщи по телефона Марк. — На път е.

— Влезе вътре — каза в ранчото Стив и посочи към две точки на екрана, жълта и червена. — Това е Марк, който седи в колата точно до стената. А това е Тони.

— Сега само трябва да почакаме — въздъхна Ансън. — Но се чудя дали умът му е достатъчно празен. Възможно ли е просто да отидеш там и да залепиш бомба за стената на сграда, без изобщо да мислиш какво правиш?

Стив вдигна поглед от екрана.

— Зная какво би ти отговорил Халид. Всичко е в ръцете на Аллах.

— Всичко — повтори Ансън.

Тони крачеше в мрачния град, на юг, на юг, на юг покрай извисяващи си безмълвни магистрали, гигантски опустели административни сгради, мъртви и тъмни, останали от епоха, която сега изглеждаше праисторическа. Компютърът в предлакътницата му издаваше тихи звуци. Стив го насочваше от Санта Барбара, следеше придвижването му на екрана и го водеше от улица на улица като машина, каквато всъщност беше. Звук като този означаваше да завие наляво. Като този — надясно. Накрая щеше да чуе сигнала, нареждащ му да извади малкия пакет от раницата си и да го залепи върху стената на сградата пред него. След това бързо трябваше да се отдалечи и да се върне по същия път, по който бе дошъл.

Улиците тук бяха абсолютно пусти. От време на време минаваше автомобил, друг път някоя от въздушните коли на съществата. Тони с безразличие поглеждаше към изправените вътре сияещи фигури. Интересът беше разкош, от който отдавна се бе отказал.

Завой наляво на този ъгъл. Да. На следващия — надясно. Да. После направо, десет преки, докато пред него не се извисиха могъщите стълбове на въздушната магистрала. Стив го насочи с тихи звуци към подлез, който минаваше между слонските крака на магистралата. Напред. Напред. Напред.

От автомобила пред стената Марк следеше сигналите от импланта на Тони, преобразувани в светлинни означения на екрана. От ранчото ги наблюдаваше и Стив. Ансън стоеше до него.

— Знаеш ли — дрезгаво каза той, като наруши безкрайното мълчание към четири часа сутринта, — може и да не успеем.

— Моля? — попита Стив.

И сепнато вдигна поглед от компютъра. По лицето на Ансън се стичаше пот и му придаваше восъчен вид. Очите му бяха изцъклени. Под кожата му играеха напрегнати мускули. Изглеждаше ужасно странно.

— Проблемът е, че сме допуснали ужасна грешка. Сега го разбирам. Истинско безумие е да си въобразяваме, че сме в състояние да отхвърлим извънземната власт, като унищожим главното същество. Стив, аз пратих Тони на сигурна смърт, без да има никакъв смисъл.

— Може би трябва да си починеш. Няма нужда да седим тук и двамата.

— Чуй ме, Стив. Всичко това е огромна грешка.

— За Бога, Ансън! Да не си си изгубил ума? Ти поддържаш проекта още от самото начало. Не си ли закъснял да говориш така? Пък и Тони ще се върне.

— Дали?

— Погледни към екрана. Той напредва съвсем спокойно, вече мина покрай Общинския център, приближава се до сградата, в която според мен е Висшия, чудесно си върши работата и няма никакви признаци да са го засекли. Ако знаеха, че носи бомба толкова близо до Висшия, вече да са го спрели, нали? Още пет минути и всичко ще е свършило. А щом убие Висшия, те ще обезумеят от шока. Знаеш го, Ансън. Умовете им са свързани помежду СИ.

— Убеден ли си? Какво всъщност ни е известно? Даже не знаем дали Висшия изобщо съществува. Ако не е в онази сграда, за тях може да няма значение дали Тони е въоръжен. И даже Висшия наистина да съществува и да се намира точно там, даже наистина да са свързани телепатично, как можем да сме сигурни какво ще се случи, ако успее да го убие? Ами ако последват нови ужасни наказания? Ние приемаме, че след смъртта на Висшия те просто ще се хвърлят на земята, облени в сълзи. Ами ако не стане така?

Стив ядосано прокара пръсти през остатъците от косата си. Ансън изглежда получаваше нервен срив пред очите му.

— Престани, Ансън, моля те. Прекалено е късно да говориш такива глупости.

— Но дали наистина са глупости? Съвсем неочаквано започва да ми се струва, че в ужасното си нетърпение да направя нещо велико, съм сторил нещо невероятно тъпо. Каквото баща ми и преди това дядо ми са имали здравия разум да не правят. Кажи му да се върне, Стив.

— А?

— Кажи му да се маха оттам.

— Господи, та той почти е стигнал до мястото, Ансън. Остава му около половин пряка. А може би и по-малко.

— Няма значение. Върни го. Това е заповед.

Стив посочи към екрана.

— Той вече се връща. Виждаш ли тези премигвания? Сигнализира ни, че е поставил експлозива. Напуска мястото и се отдалечава. Така че всичко е свършило. След около пет минути мога да натисна детонатора. След като бомбата вече е там, няма смисъл да се отказваме.

Ансън не отговори, просто притисна с длани слепоочията си и започна да ги разтрива.

— Добре — каза той, макар че очевидно думите се изтръгваха от устата му с огромно нежелание. — Тогава го направи.

Тони чу звука във въздуха зад себе си, първо странно свистене, после грохот и ужасен кънтеж. Болезнено мощен. Ушите му запищяха. Облъхна го горещ вятър. Той продължи бързо да се отдалечава. Нещо трябва да беше експлодирало, помисли си Тони. Да. Нещо трябва да беше експлодирало. И сега трябваше да се върне при стената, да излезе навън, да открие Марк и да се прибере вкъщи.

Да.

Но на пътя му внезапно се изпречиха фигури. Човешки фигури, три, четири, пет, всички в сиви униформи на ЛАКОН. Като че ли бяха изскочили от паважа пред него, сякаш през цялото време го бяха следили в очакване на момента да се появят.

— Господине? — прекалено любезно каза един мъж. — Може ли да видя документите ви, господине?

— Изчезна от екрана — от автомобила пред стената съобщи Марк. — Не зная какво се е случило.

— Бомбата избухна, нали? — попита Стив.

— Избухна, да. Чух я оттук.

— И на моя екран го няма. Възможно ли е да е бил пометен от експлозията?

— Струваше ми се, че е далеч от мястото — отвърна Марк.

— И на мен. Но къде…

— Почакай, Стив. В момента минава извънземна кола. Вътре има три същества.

— Държат ли се безумно? Някакви признаци на шок?

— Абсолютно нормални са — каза Марк. — Мисля, че е най-добре да се разкарам оттук.

Стив погледна към Ансън.

— Чу ли?

— Да.

— Минала извънземна кола. Нямало признаци за необичайно поведение. Изглежда не сме взривили каквото трябва.

Ансън уморено кимна.

— Ами Тони? — попита той.

— Изчезна от екрана. Само Аллах знае къде е.

През трите дни след самоанулиращата се заповед за жената с меката червена коса Анди написа пет съвсем законни опрощения за хора, изпаднали в различни затруднения. Смяташе, че това съотношение напълно ще удовлетвори гилдията, една грешка на всеки пет-шест случая.

Чудеше се какво ли я е сполетяло, когато се е появила на портала и е показала първокласния си изходен пропуск, онзи, който й даваше право да промени местожителството си в Сан Диего. Пазачът нямаше да я пусне. А после? В трудов лагер заради опит за използване на фалшиво разрешение, най-вероятно. Колко жалко, Теса. Но никой опростител не даваше гаранции. Щом плащаш на опростител, трябва да знаеш, че съществуват известни рискове — и за теб, и за него. Не можеш да платиш на някого, за да ти извърши незаконна услуга и после да се оплакваш от качеството на работата. Опростителите не връщаха парите на недоволни клиенти.

Бедната госпожа Теса, казваше си той. Бедната, бедната Теса.

После я изхвърли от мислите си. Нейните проблеми не бяха негови. Просто една от неуспешно изпълнените поръчки.

Известно време след този случай Анди реши, че е време да започне да крие част от доходите си. Нямаше нужда Мери Канари и неговата банда да измъкват чак толкова много от него, смяташе той. По малко оттук, по малко оттам, така можеше да скъта прилична сума.

Скоро обаче започна да забелязва признаци, че го следят и проверяват сметките му. Дали го подозираха в нещо, или просто правеха рутинна проверка? Не знаеше. Анди написа хитро анулиране, което щеше да ги остави на тъмно. Но в същото време реши, че засега достатъчно е живял в Лос Анджелис. Този град не му допадаше особено много. Може би трябваше да се премести. Финикс? Ню Орлиънс? Акапулко?

Някъде на топло, във всеки случай. Анди никога не бе обичал студеното време.

В ранчото Ансън очакваше признаци, че лосанджелиската експлозия е оказала някакъв ефект.

Какво наказание можеше да последва — арести, епидемии, прекъсване на електричеството? И кога щяха да го наложат? Съществата със сигурност щяха да пратят на човечеството послание, показващо, че е немислимо да взривяват бомби в големи извънземни административни окръзи.

Като че ли нямаше никакво наказание.

Ансън го чака седмици наред. Чакаше. Чакаше.

Но не се случи нищо. Животът продължаваше също като преди. Тони не се появи, нито успяха да го открият в мрежата, но това не бе изненада. Иначе нищо не се промени.

Мисълта за Тони беше непоносима. Изпълваха го ужасни угризения, замайваха го, караха го да се олюлява винаги, щом си позволеше да си спомни за вероятната участ на брат си.

Ансън не можеше да проумее как е бил способен да действа на основата на толкова малко информация. Нито как е могъл хладнокръвно да прати брат си на смърт.

— Трябваше да ида аз — безкрайно повтаряше той. — Изобщо не трябваше да му позволявам да поеме риска.

— Съществата нямаше да ти позволят да се приближиш и на петнайсет километра до Висшия — отвръщаше му Стив. — С всяка крачка щеше да им показваш намеренията си.

— Ти не би могъл да го сториш, Ансън — потвърждаваше Халид. — Тони трябваше да иде. Не ти. В никакъв случай ти.

Ансън постепенно призна тази истина, макар и не преди да изпадне в толкова дълбока депресия, че Стив, Майк и Касандра сериозно обсъдиха необходимостта да го поставят под постоянно наблюдение, за да не се самоубие. Не се стигна чак дотам, но черният облак, който го обгръщаше, като че ли също не се разнесе.

Сега голямата загадка оставаше защо експлозията не предизвика реакция. Какво замисляха съществата? Ансън нямаше отговор на този въпрос.

Сякаш му се подиграваха, като отказваха да отвърнат на удара. Казваха му: „Знаем какво се опита да направиш, но не ни интересува. Не се страхуваме от мравки като теб. Прекалено сме съвършени, за да се гневим. Ние сме всичко, а ти си нищо“.

А може би не. Може би нямаше нищо подобно. „Проблемът с извънземните — напомняше си Ансън, — е, че са извънземни. Ние не разбираме мисленето им. И никога няма да го разберем. Никога. Никога. Никога.“

Никога.

8.

След петдесет и две години

— Ка шестнайсет, местожителство омикрон капа, алеф суб-едно — каза Анди на дежурния софтуер при портала Алхамбра.

Почти не очакваше софтуерът да заподозре нещо. Това дори не беше особено интелигентен софтуер. В момента раздвижваше някакви големи биочипове — усещаше ги да мърдат и пулсират под въздействието на електронния поток, — но самият софтуер бе елементарен. Типичен портиер, помисли си Анди.

Той стоеше и чакаше, докато секундите се нижеха.

— Името ви, моля — сякаш след цял век каза пазачът с механичния си роботски глас.

— Джон Доу[5]. Бета пи епсилон десет-четири-три-две-четири-хикс.

Анди протегна китката си. Секунда за проверка на импланта. Тик-так, тик-так, тик-так. После дойде потвърждението. За пореден път мамеше пазач. Порталът се отвори. Той влезе в Лос Анджелис.

Лесно като бета пи.

Беше забравил колко е огромна стената около Лос Анджелис. Всеки голям град имаше стена, но тази представляваше нещо различно: най-малко трийсет-четирийсет и пет метра широка. Порталите по-скоро приличаха на тунели. Цялостният й обем бе ужасяващ. Разходът на човешка енергия за построяването й — мускули и пот, пот и мускули — трябваше да е феноменален, помисли си той. Стената изцяло ограждаше низината на Лос Анджелис от долината Сан Гейбриъл до долината Сан Фернандо, минаваше над планините, спускаше се към брега и обхващаше Лонг Бийч, а височината й надхвърляше двайсет метра. Струваше си да се замислиш за това, стена с такива мащаби. Толкова много пот, толкова много труд. Не собствената му пот и труд, разбира се, но все пак… все пак…

За какво бяха те, всички тези стени?

„За да ни напомнят — каза си Анди, — че вече всички сме роби.“ Човек не можеше да не обръща внимание на стените. Не можеше да се преструва, че ги няма. „Ние ви накарахме да ги издигнете — ето какво казваха те, — и никога не го забравяйте.“

Точно оттатък стената Анди зърна няколко същества, които се носеха по улицата, както винаги потънали в собствената си загадъчна работа, без да обръщат внимание на хората около тях. Бяха от господстващия вид, онези с луминесцентните петна по кожата. Анди изчака да отминат. Понякога имаха навика, знаеше той, да грабват някой човек с онези дълги еластични езици, като жаба, улавяща муха, да го издигат във въздуха и да го разглеждат с огромните си жълти очи. Старата Синди в ранчото разказваше как я хванали още в самото начало на Завоюването.

Анди не смяташе, че би се уплашил. Очевидно не причиняваха на хората нищо лошо, но не му се струваше достойно да висиш във въздуха, уловен от създание, което прилича на петметрова лилава сепия, изправена на върха на пипалата си.

Първото му намерение след влизането в града бе да си намери автомобил. Сутринта беше потеглил от Аризона със съвсем приличен буик последен модел, който задигна в Тусон, много мощен и стилен, но предполагаше, че вече навсякъде са обявили за изчезването му и не смяташе, че е разумно да минава с него през портала. Затова с огромно съжаление го паркира навън и влезе пеш.

На около две преки от стената на Вали Булевард се натъкна на последен модел тошиба „Елдорадо“. Анди имитира честотата на ключалката, пъхна се вътре и за около минута и половина препрограмира управлението му за личните си метаболични признаци. Предишната собственичка, помисли си той, трябваше да е била дебела като хипопотам и навярно диабетичка: гликогенният й индекс беше абсурден и имаше невероятни фосфини.

— Пършинг Скуеър — нареди на автомобила Анди.

Тошибата имаше чудесен капацитет, може би деветдесет мегабайта. Тя веднага зави на юг, откри старата магистрала и се насочи към центъра. Той възнамеряваше да напише две-три бързи опрощения, просто за поддържане на формата, да си намери хотелска стая, храна и може би момиче. И после да обмисли следващия си ход. Щеше да остане в Лос Анджелис седмица-две, не повече. След това навярно да замине за Хаити. Или в Южна Америка. По това време на годината тук не бе чак толкова лошо място. Беше средата на зимата, да, но лосанджелиската зима бе майтап: това златно слънце, тези топли ветрове из каньоните. Анди се радваше, че най-после се е върнал в големия град, поне за кратко, след петгодишното си скиталчество из затънтената провинция.

Три километра на изток от голямото кръстовище в центъра автомобилите внезапно започнаха да обръщат назад. Може би имаше катастрофа. Или проверка. Нямаше как да разбере. Анди каза на колата да напусне магистралата.

Преминаването през контролни постове можеше да е опасно и дори при най-благоприятни условия изискваше много усилена работа. Предпочиташе да не се занимава с това. Знаеше, че навярно е в състояние да заблуди всякакъв софтуер и със сигурност всяко човешко ченге, но защо да си прави труда, щом не се налагаше?

Известно време автомобилът лъкатушеше в общата посока на небостъргачите в центъра на града. Накрая Анди попита къде се намират.

Екранът просветна. Алъмейда край Банинг, отговори компютърът. Изглежда почти в центъра. Той нареди на тошибата да го остави на Спринг Стрийт, няколко преки от Пършинг Скуеър.

— Ела да ме вземеш в осемнайсет и трийсет часа — поръча Анди. — На ъгъла на… хм… на Шесто и Хил.

Колата потегли, за да се паркира, а той се насочи към площада, за да напише няколко опрощения.

Не възнамеряваше да съобщава за пристигането си в синдиката на Мери Канари. Нямаше да го посрещнат горещо, а и във всеки случай престоят му щеше да е съвсем кратък, прекалено кратък, за да го открият, така че защо да дели печалбата си с тях? Щеше да изчезне, преди да са разбрали, че е бил там.

Не се нуждаеше от тяхната помощ. Добрият опростител лесно можеше да си намери клиенти. Издаваха ги очите им: с мъка сдържаният гняв, кипящото негодувание към онова, което им е сторила безмозъчната, безразлична бюрокрация, контролирана от съществата. И още нещо, нещо неосезаемо, някакво усещане за липса на вътрешна цялост, която веднага показваше, че този човек е клиент, която означаваше, че е готов да рискува много, за да си възвърне някаква частица от свободата. Само петнайсет минути по-късно Анди вече работеше.

Първият беше застаряващ сърфист с огромен гръден кош и онзи типичен избелял от слънцето вид. Карането на сърф, някога много разпространено по крайбрежието, бе почти на изчезване, Анди го знаеше. Съществата го бяха забранили преди десетина-петнайсет години — те опъваха траловете си за планктон от Сайта Барбара до Сан Диего, поглъщаха морските микроорганизми, които очевидно представляваха основната им храна, и всеки, който се опиташе да се понесе със сърф по вълните, мигновено попадаше в челюстите им.

Но навремето този тип трябваше да е бил страхотен сърфист. Начинът, по който крачеше в парка, едва забележимите му балансиращи движения, сякаш за да компенсира неравномерностите на земното въртене — човек лесно можеше да открие в него някогашния спортист. Той седна до Анди и започна да се храни. Яки предлакътници, възлести пръсти. Участник в строителството на стената, най-вероятно. Издути жили: гневът, постоянно кипящ под повърхността.

След известно време Анди го накара да се разприказва. Сърфист, да. Поне четирийсетгодишен, потънал в отдавна изчезналото минало. Мъжът завъздиша за легендарните плажове с великолепни вълни.

— Трестъл Бийч — шепнеше той. — Това е на север от Сан Онофре. Трябваше да се промъкнеш през лагера „Пендълтън“, старата тренировъчна база на ЛАКОН. Понякога пазачите откриваха огън, само предупредителни изстрели. Или Холистър Ранч, на север край Санта Барбара. — Сините му очи се замъглиха. — Хънтингтън Бийч. Окснард. Бил съм навсякъде, приятел. — Мъжът сви яките си пръсти. — Сега тия скапани същества са господари на брега. Можеш ли да повярваш? Те са господарите. А аз седем дни в седмицата вдигам стена и така ще е през следващите десет години.

— Десет ли? — попита Анди. — Кофти са те прецакали.

— Да познаваш някой, дето да не е прецакан?

— Има такива — отвърна той. — Плащат си и се скатават.

— Да. Естествено.

— Нали разбираш, това може да се уреди.

Сърфистът предпазливо го изгледа. Разумно, помисли си Анди. Човек не знаеше кога ще попадне на колаборационист. Боргманите и шпионите бяха навсякъде. Удивително много хора обичаха да работят за съществата.

— Може ли? — попита мъжът.

— Нужни са само пари — отвърна Анди.

— И опростител.

— Точно така.

— На който можеш да му имаш доверие.

Анди сви рамене.

— Има опростители и опростители. Все на някого трябва да се довериш, приятел.

— Да — кимна сърфистът. И след малко прибави: — Чувал съм за един тип, купил си тригодишно опрощение, включително пропуск за стената. Заминал на север, качил се на риболовен траулер и отишъл в Австралия, чак на Големия риф. Никой няма да го открие там. Няма го в системата. Няма го в скапаната система. Колко му е струвало това според теб?

— Двайсетина бона — отвърна Анди.

— Хей, позна бе!

— Не съм познал.

— О? — Отново предпазлив поглед. — Не говориш като местен.

— Не съм. Само минавам.

— Цената същата ли е? Двайсет бона?

— Без да се ангажирам с риболовни траулери. Щом излезеш навън от стената, всичко ще зависи от теб.

— Двайсет бона, само за да изляза навън?

— И седемгодишно освобождаване от трудова повинност.

— Аз изтеглих от трудовата лотария десет години.

— Не мога да ти осигуря толкова. Не е в конфигурацията, загряваш ли? Ако се опитам да анулирам десетгодишен срок, ще привлека прекалено много внимание. Но седем са ти достатъчни. Когато опрощението ти изтече, ще ти остават още три, но за седем години можеш да стигнеш толкова надалеч оттук, че завинаги да ти изгубят следите. За толкова време можеш даже да доплуваш до Австралия. И да се скриеш някъде на юг от Сидни, там няма тралове за планктон.

— Знаеш адски много неща.

— Това ми е работата — отвърна Анди. — Искаш ли да направя проверка на сметката ти?

— Имам седемнайсет хиляди и петстотин. Хиляда и петстотин в брой, останалите в облигации. Какво мога да получа за толкова?

— Каквото ти казах. Пропуск и седемгодишно освобождаване.

— Че това е по-евтино, хей!

— Взимам, колкото мога да получа — каза Анди. — Имаш ли имплант?

— Да.

— Добре. Подай ми китката си. И не се безпокой. Още няма да пипам нищо.

Той включи импланта му и свърза с него своя. Сърфистът имаше хиляда и петстотин в банката и облигации на стойност шестнайсет хиляди, точно както твърдеше. Двамата се наблюдаваха извънредно внимателно. Това бе абсолютно незаконна операция. Сърфистът нямаше как да знае дали Анди не е колаборационист, но и Анди не можеше да е сигурен в него.

— Тук в парка ли ще го направиш? — попита по-възрастният мъж.

— Няма проблем. Облегни се назад, затвори си очите, подремни си на слънце. Уговорката е да взема хиляда в брой сега и да ми прехвърлиш пет бона от облигациите. Когато излезеш навън, получавам другите петстотин в брой и пет хиляди от облигациите. Остатъка ми изплащаш на четири вноски по три хиляди годишно, плюс лихвата, където и да се намираш. Ще програмирам всичко, включително сигнали, които ще ти напомнят в дните за плащане. За теб ще остане да си уредиш пътя, не забравяй. Мога да пиша опрощения и пропуски, но не съм туристически агент. Съгласен ли си?

Сърфистът отпусна глава назад и затвори очи.

— Давай — отвърна той.

Работата беше елементарна, чисто симулиране на верига, обичайната практика на Анди. Той засече всичките му идентификационни кодове, прехвърли ги в Централата, откри досието му. Изглеждаше съвсем истинско. Имаше десетгодишна заповед за работа на стената. Анди му написа опрощение за първите седем. После му осигури пропуск, което означаваше да му впише нова трудова характеристика, програмист трета степен. Сърфистът нито мислеше, нито приличаше на програмист, но порталният софтуер нямаше да разбере това.

По този начин Анди го превърна в представител на човешкия елит, на онези малцина, които бяха свободни да влизат и излизат по свое желание от градовете. В замяна за тези малки услуги той прехвърли спестяванията от целия му живот в различни свои сметки. Сърфистът вече нямаше и пукнат грош, но беше свободен човек. Струваше си, нали?

А и опрощението бе действително. Анди нямаше намерение да пише фалшиви, докато е тук. Гилдията можеше да изисква от опростителите да допускат грешки, но в момента той не работеше за нея. И макар да разбираше причините за тази практика, винаги го беше правил с нежелание. Това представляваше обида за професионалната му гордост. Този път така или иначе не възнамеряваше да остане задълго и никой — съществата, техните човешки марионетки или самата гилдия — нямаше да се разтревожи от умението, с което упражняваше занаята си.

Следващият му клиент беше дребна японка, типична, пригладена, крехка като кукла. Тя плачеше като обезумяла, докато възрастен сивокос мъж в овехтял син костюм — навярно дядо й — се опитваше да я утеши. Плачът на обществено място бе добър признак, знаеше Анди, че някой е изпаднал, в беда.

— Навярно мога да ви помогна — каза той и двамата бяха толкова потънали в нещастието си, че не проявиха никаква подозрителност.

Оказа се, че мъжът й е свекър, а не дядо. Съпругът й бил убит от крадци една година по-рано. Имала две малки деца. Сега получила новата си заповед за трудова повинност. Страхувала се, че ще я пратят да работи на стената, което едва ли щеше да се случи, разбира се: изборът ставаше съвсем случайно, но изглежда рядко се правеше безогледно, а какъв смисъл имаше четирийсеткилограмово момиче да мъкне каменни блокове?

Свекърът обаче имал приятели, които разполагали с достъп до информация. Те успели да разшифроват тайния код на заповедта. Компютрите не я пращали на стената, не. Пращали я в Пети участък. Това беше лошо. И й давали клас ИИ. Още по-лошо.

— На стената щеше да е по-добре — въздъхна старецът. — Веднага щяха да се убедят, че не е достатъчно силна за тежък труд и щяха да й намерят нещо друго, с което може да се справя. Но Пети участък? Кой се връща оттам?

— Значи знаете какво е Пети участък, така ли? — изненада се Анди.

— Лабораторията за медицински експерименти. И това съкращение тук, ИИ. Също ми е известно какво означава.

Тя отново се разплака. Анди не можеше да я обвинява. ИИ означаваше „Изпитание на издръжливостта“. Доколкото знаеше, програмата ИИ беше свързана с необходимостта, която изпитваха съществата, да открият какво физическо натоварване са в състояние да понасят хората. И очевидно единственият сигурен начин да го установят бе да проведат изпитания с част от населението, които да покажат какви са границите на човешката издръжливост.

— Ще умра — стенеше жената. — Дечицата ми! Дечицата ми!

— Знаете ли какво означава „опростител“? — обърна се към свекъра Анди.

Което предизвика незабавна развълнувана реакция: старецът рязко си пое дъх, очите му блеснаха и енергично закима с глава. Но после вълнението му също толкова бързо отстъпи мястото си на мрачно, безпомощно, отчаяно изражение.

— Всички те са измамници — заяви той.

— Не всички.

— Кой може да каже? Взимат ти парите и не ти дават нищо.

— Знаете, че не е вярно. Понякога нещата не се получават, естествено. Това не е точна наука. Но всеки може да ви разкаже за опрощения, които са били успешни.

— Възможно е. Възможно е — промълви старецът. Жената безмълвно хълцаше.

— Познавате ли такъв човек?

— За три хиляди долара — тихо каза Анди, — мога да изтрия кода ИИ от заповедта й. За пет мога да напиша освобождаване от трудова повинност, чак докато децата й завършат гимназия.

Удивляваше се защо е толкова мекосърдечен. Петдесет процента отстъпка, а дори не бе направил проверка на банковата им сметка. Кой знаеше, свекърът можеше да е милионер? Но не, в подобен случай отдавна щеше да й е осигурил опрощение, а нямаше да седи да кърши ръце на Пършинг Скуеър.

Старецът му отправи продължителен преценяващ поглед. В очите му заблестя селска пресметливост.

— Откъде да сме сигурни, че ще изпълните обещанието си? — попита той.

Анди можеше да му отговори, че е гордост за професията си, най-добрият от всички опростители, гениален хакер с вълшебни способности. Кой друг можеше да прониква във всяка информационна мрежа и да прави с нея каквото си поиска? И това щеше да е чистата истина. Но му каза, че сам трябва да вземе решение, че Анди не може да му даде гаранция, че ако искат, ще им помогне, но че иначе му е безразлично, щом жената предпочита да запази старата си заповед.

Двамата се отдалечиха и се посъветваха. Когато няколко минути по-късно се върнаха, старецът безмълвно си нави нагоре ръкава и му подаде импланта си. Анди провери финансовото му състояние: трийсетина хиляди, прилична сума. Прехвърли осем от тях на своя сметка, половината в Сиатъл, останалото в Хонолулу. После пое китката на жената, дебела колкото два негови пръста, включи се в импланта й и й написа опрощението, което щеше да й спаси живота.

— Вървете си — каза той. — Прибирайте се вкъщи. Децата ви сигурно вече са гладни.

Очите й грейнаха.

— Ако някак мога да ви се отблагодаря…

— Вече взех таксата си. Вървете. Ако някога пак се срещнем, не ме поздравявайте.

— Наистина ли ще се получи? — попита старецът.

— Казахте ми, че имате приятели, които са вътре в нещата. Изчакайте седем дни, после съобщете в инфобанката, че снаха ви си е изгубила заповедта. Когато получи нова, помолете вашите хора да я разшифроват. Ще видите. Всичко ще е наред.

Старецът не изглеждаше убеден. Сигурно се страхуваше, че току-що са му измъкнали една четвърт от спестяванията на живота му. Омразата в очите му бе очевидна. Но след седмица щеше да открие, че Анди наистина е спасил снаха му и щеше да се втурне към площада, за да му каже колко съжалява, че е изпитвал толкова ужасни чувства към него. Само че дотогава Анди щеше да е някъде много надалеч.

Двамата се затътриха към източната част на парка, но на няколко пъти спираха, за да поглеждат през рамо назад към него, сякаш си мислеха, че ще ги превърне в колони от сол в момента, в който му обърнат гръб. После изчезнаха.

Скоро Анди спечели достатъчно за едноседмичния си престой в Лос Анджелис. Но въпреки това остана в парка с надеждата за малко повече. Това се оказа грешка.

Следващият клиент беше дребничкият господин Невидим, един от онези мъже, които никой никога не забелязваше в тълпата, абсолютно сив, с оредяваща коса и любезна извинителна усмивка. Но очите му блестяха. Двамата с Анди се заговориха и бързо започнаха да се опитват да изкопчат нещо един за друг. Непознатият му каза, че е от района на Силвър Лейк. Това не говореше почти нищо на Анди. Бил дошъл тук, за да се срещне с някого пред голямата сграда на ЛАКОН на Фигероа Стрийт. Чудесно: навярно някакво обжалване. Анди надуши сделка.

После сивият човечец поиска да научи откъде е събеседникът му — от Санта Моника ли? Западен Лос Анджелис? Анди се зачуди дали хората от онази част на града имат различен акцент.

— Много пътувам — отвърна той. — Мразя да се застоявам на едно място. — Самата истина. — Снощи пристигнах от Юта. Преди това бях в Уайоминг. — Пълни лъжи. — Може би после ще замина за Ню Йорк.

Дребният мъж го изгледа така, сякаш му бе казал, че се готви да замине за Юпитер.

Сега обаче знаеше, че Анди има пропуск или друг начин да минава през порталите, когато поиска или поне, че е готов открито да го заяви. Което го представяше като особен човек. Очевидно непознатият търсеше тъкмо такъв.

Съвсем скоро стигнаха до основния въпрос.

Сивият човечец каза, че изтеглил нов билет за трудова повинност, шест години в солниците при Моно Лейк. Лоша работа, много, много лоша. Анди бе чувал, че хората измирали там като мухи. Естествено, непознатият искаше да го прехвърлят на някакво по-безопасно място, например в „Операции и поддръжка“, и трябвало да е свързано със стените, за предпочитане край океана, където въздухът бил студен и чист.

— Разбира се — отвърна Анди. — Мога да го уредя.

Той му каза цената и дребничкият мъж я прие, без да му мигне окото.

— Подайте ми китката си — помоли Анди.

Непознатият протегна дясната си ръка с дланта нагоре. Имплантният му вход представляваше светложълта пластина, инсталирана на обичайното място, но по-заоблена и малко по-мека от стандартните. Анди не й обърна особено внимание. Както толкова много пъти по-рано, той притисна собствената си ръка към неговата.

Биокомпютрите им установиха контакт.

И в този момент сивият човечец му се нахвърли като ураган. По силата на сигнала, който го връхлетя, Анди мигновено разбра, че се е сблъскал с нещо специално и най-вероятно извънредно опасно: всъщност, че са го измамили. Този безцветен дребен мъж изобщо не се опитваше да получи опрощение. Онова, което търсеше, осъзна Анди, бе информационен дуел. Господин Мъжагата, скрит зад любезната усмивка, дошъл да покаже на новото момче в града няколко от номерата си.

Анди много отдавна не беше участвал в такова нещо. Дуелите бяха пубертетско занимание. Но в дните, когато все още го правеше, нито един хакер не го бе побеждавал в честен двубой. Никога. Този също нямаше да успее. Анди изпита съжаление към него, но не прекалено.

Непознатият го обстреля с кодирана информация, нищо особено, просто за да установи способностите му. Анди я пресрещна, качи я, блокира го и пое инициативата в диалога. Сега беше негов ред да го провери. Искаше другият да проумее с кого си има работа.

Но точно когато започваше да го прави, дребничкият блокира него. Това беше нещо ново. Анди го изгледа с известно уважение.

Обикновено всеки хакер би познал сигнала на Анди още през първите трийсет секунди и това щеше да е достатъчно, за да сложи край на престрелката. Той щеше да разбере, че няма смисъл да продължава. Но този или не бе успял да го идентифицира, или просто не му пукаше и затова му бе отвърнал така. Анди намери това за удивително. А нещата, които непознатият започна да му праща сега, също бяха извънредно удивителни.

Той енергично продължи да се опитва да се пребори с архитектурата на Анди. Двамата си разменяха удари в тежката мегабайтова зона.

Сивият мъж все още се усмихваше. По челото му нямаше нито следа от пот. В него имаше нещо зловещо, помисли си Анди, нещо ново и странно.

Това беше някакъв нов вид боргмански хакер, внезапно осъзна той. Работеше за съществата, обикаляше града и се опитваше да тормози независимите опростители като него.

Колкото и да бе добър непознатият, а той беше много добър, Анди го презираше заради това. Във вените му течеше достатъчно Кармайкълова кръв, за да знае на чия страна е в битката между човека и съществата. Боргман, виж, това бе нещо ужасно отвратително. Да използваш уменията си на хакер, за да им помагаш — не. Не. Мръсен бизнес. Анди искаше да го унищожи. Никога през живота см не беше мразил някого толкова силно.

Но не можеше да му направи нищо.

Това го обърка. Той бе царят на информацията, Мегабайтовото чудовище. През всички тези години Анди скиташе из окования свят, безгрижно яхнал инфопотока, и се справяше с всяка ключалка, на която се натъкваше. А сега този никой му връзваше ръцете. Каквото и да му пращаше, непознатият го парираше и му отвръщаше с все по-странни неща. Дребничкият работеше с алгоритъм, какъвто никога не беше виждал и който се затрудняваше да реши. След малко дори не бе в състояние да разбира какво правят с него, та какво оставаше да го блокира. Вече едва успяваше да реагира. Сивият мъж неумолимо го тласкаше към органичен срив.

— Кой си ти, мамка ти? — бясно извика Анди.

Другият му се изсмя в лицето.

И продължи да го обстрелва. Заплашваше целостта на импланта му, нападаше го на микроравнище, атакуваше самите молекули. Играеше си с обвивките на електроните, пренасочваше заряди и обръщаше валентности, задръстваше входовете му, превръщаше веригите му в бульон. В крайна сметка имплантираният в тялото на Анди компютър не представляваше нищо друго, освен органична химия. Мозъкът му също. Ако продължаваше така, биокомпютърът щеше да бъде унищожен и свързаният с него мозък щеше да го последва.

Това не беше спортно състезание. Това бе убийство.

Анди потърси резервите си и хвърли насреща му всички защитни блокажи, които успя да открие. Неща, които никога през живота си не беше използвал, но които за всеки случай пазеше. Те забавиха противника му. За миг успя да спре атаката и дори малко да отблъсне непознатия, което му остави пространство за няколко нападателни комбинации. Но преди да успее да ги задейства, дребничкият пак го притисна. Този човек бе невероятен.

Анди го блокира. Той пак атакува. Анди силно го удари, но непознатият прехвърли удара в съвсем друг неврален канал.

Анди го удари повторно, този път още по-силно. Отново го блокираха.

И тогава сивият мъж му нанесе толкова мощен удар, че го накара да се олюлее и залитне. Анди беше на около три наносекунди от ръба на бездната, когато успя на косъм да отскочи назад.

И изтощено започна да съставя нова комбинация. Но докато го правеше, можеше да чете данните на противника си и откриваше там абсолютно хладнокръвна самоувереност. Дребният го чакаше и бе подготвен за всичко, което Анди би могъл да му прати.

Сега разбираше срещу какво се е изправил. Той не позволяваше на непознатия да го унищожи, но с последни сили, а от своя страна изобщо не можеше да го докосне. Врагът му като че ли разполагаше с неизтощими резерви. Анди не го плашеше. Сякаш беше неуморим. Просто поемаше всичко, което Анди му пращаше, и го атакуваше с нова информация от шест страни едновременно.

Анди за пръв път съзнаваше как са се чувствали всички хакери, които бе побеждавал през годините. Някои от тях трябваше да са били доста наперени, предполагаше той, докато не се бяха натъквали на него. Човек губеше повече, когато се смяташе за добър. Когато знаеше, че е добър. Победени, такива хора трябваше да препрограмират цялото си усещане за връзка с вселената.

Сега имаше две възможности. Можеше да продължи борбата, докато дребничкият го изтощеше и смажеше. Или незабавно да се предаде. Друг избор нямаше.

В крайна сметка, помисли си Анди, всичко се свеждаше до това, нали? Две възможности: да или не, включен или изключен, единица или нула.

Той дълбоко си пое дъх. Гледаше право към хаоса.

— Добре — каза Анди. — Победен съм. Предавам се. — Думи, които изобщо не му беше хрумвало, че може да се чуе да произнася.

Той освободи китката си от импланта на другия, олюля се и се свлече на земята.

Минута по-късно пет ченгета от ЛАКОН изскочиха сякаш от нищото, нахвърлиха му се, овързаха го като колет и го отведоха. Ръката с импланта стърчеше от вързопа и на китката му имаше блокираща ключалка, сякаш се страхуваха, че ще започне да изтегля данни направо от въздуха.

— Хвърлѝ един поглед на това, Ансън — каза Стив Ганет, когато излезе във вътрешния двор. Ансън седеше на стария стол на Полковника.

Стив пъхна в ръката му дълъг лист гланцирана зелена хартия. Ансън озадачено го проучи. Само стрелки и завъртулки, гръцки букви, абсолютно непонятни компютърни глупости.

— Знаеш, че си нямам и представа от тези неща — рязко отвърна той. Разбираше, че не би трябвало да говори на Стив по този начин, но търпението му се изчерпваше с всеки изтекъл ден. Беше на трийсет и девет и се чувстваше на петдесет. Някога кроеше безброй големи планове, но онова време, когато бе млад, енергичен и убеден, че именно той ще освободи света от неговите невъзмутимо тиранични извънземни господари, но всичко се провали и го изпълни с ледена пустота. От стария Ансън не беше останало почти нищо. От години — от провала на проекта за убийство на Висшия — се чувстваше така, като че ли няма нито минало, нито бъдеще. Имаше само безкрайно сиво настояще. Не кроеше планове, не мечтаеше.

Какво е това тук?

— Отпечатъците на Анди, струва ми се.

— Отпечатъците на Анди ли?

— Неговият компютърен шифърен профил. Дело на собствената му ръка. Може да се сравни с човешки отпечатъци, да. Или с почерк. Мисля, че е на Анди.

— Наистина ли? Къде ги откри?

— Лос Анджелис. Един от нашите хора в града се натъкнал на тях при случайно линейно сканиране. Съвсем нови са. Ако е там, Анди трябва да се е върнал съвсем наскоро.

Ансън отново проучи разпечатката. Все същото: стрелки и завъртулки. Безнадеждна главоблъсканица. В него запулсира нещо, каквото не беше изпитвал от години, но той се овладя и сви рамене.

— Какво те кара да смяташ, че са на Анди?

— Интуиция, навярно. Търся го от пет години и вече мисля, че зная какво да очаквам. Този лист сякаш ми крещи името на Анди. Като хлапе използваше такива кодове. Спомням си, че ми ги обясняваше, но никога не съм имал представа какво се опитва да каже. Тогава още беше на десетина-единайсет години. Имам чувството, че пак се е върнал към тези неща. Към личния си жаргон. Направихме проверка и го проследихме. Онзи, който го използва, цяла година се е придвижвал на запад в страната, Флорида, Луизиана, Тексас, Аризона. А сега е в Лос Анджелис. В момента хакерът, на когото принадлежи този код, работи там като опростител. Независим е и както изглежда, действа извън гилдията. Убеден съм, че е Анди.

Ансън вдигна поглед към кръглото, искрено, пълно лице на братовчед си. То изразяваше абсолютна увереност. Самият той с изненада откри, че го изпълва внезапно възхищение, дори обич към него.

Стив бе петнайсет години по-възрастен от Ансън и трябваше да е водач на клана. Но никога не го беше желал. Искаше само да продължава да се занимава с нещата, които бяха важни за него, по цял ден и до късно през нощта да седи в комуникационния център и да изтегля информация от целия свят.

Докато самият той…

Пулсирането в него се усилваше. Вече не можеше да го потиска.

— Наистина ли смяташ — попита Ансън, — че можеш да го откриеш с помощта на такива неща?

— Не зная. Анди е много, много хитър. Едва ли има нужда да ти го казвам. И постоянно е в движение. Фактът, че сме засекли следите му, не ни дава гаранции, че ще успеем да го настигнем. Но можем да опитаме.

— Можем да опитаме, да. Господи, тогава опитай? Открий го, доведи го тук и го използвай. Този твой побъркан мутирал син!

— Мутирал ли?

— Див човек. Недисциплиниран, аморален, егоистичен, егоманиакален — от кого го е наследил, Стив? От теб ли? От Лиза? Съмнявам се. И определено не от онази негова част, която е Кармайкъл. Така че трябва да е мутант. Мутант, да. С невероятни способности, от които ние случайно ужасно се нуждаем. Само да благоволи да ги приложи в наша полза.

Стив не отговори. Ансън се зачуди какво си мисли братовчед му, но неговото добродушно, пълно лице беше непроницаемо. Мълчанието стана неловко, накрая нетърпимо. Ансън се изправи, закрачи към края на двора, стисна с ръце парапета и се загледа в огромната зелена клисура долу. И откри, че започва да трепери.

Знаеше какво се е случило. Изведнъж се бе разбудила неустоимата стара амбиция, бляскавата мечта да поведе успешен кръстоносен поход срещу извънземните, да унищожи Висшия и с един удар да разгроми господството им. След злополучното пътуване на Тони до Лос Анджелис Ансън беше заключил тези копнежи в някакво тайно кътче на душата си. Но сега те се бяха освободили и с тях идваха страховете, съмненията, мъчителните угризения за това, че безразсъдно е пратил Тони на смърт — цял рой от песимистични самообвинителни терзания.

Той стоеше до парапета, дълбоко и бавно си поемаше дъх, опитваше се да се успокои и се взираше в непроходимата джунгла, постепенно покрила земите между ранчото и града след Завоюването. И в ума му внезапно се оформи странно видение.

Видя куполна сграда, която приличаше на пчелен кошер, но цялата от бял мрамор: олтар, храм, светилище. Светилище, да. В него лежеше Висшия. Огромно подпухнало бледо създание, напомнящо на гол охлюв, дълго десет метра и заобиколено от устройства, които го снабдяваха с хранителни вещества.

И после Ансън зърна човешка фигура, която се приближаваше към този купол: загадъчна фигура, стройна, спокойна, безлика. Можеше да е андроид. Седнал пред терминала си с дяволски блясък в очите, Анди Ганет го насочваше с дистанционно управление и бясно го помпаше с данните, изтеглени от заключения архив на Карл-Хайнрих Боргман. Безликият убиец застана пред вратата на светилището и Анди му даде тайнствени дигитални команди, които той прехвърли на пазача. Портата мигновено се отвори, зад нея се появи втора, трета и четвърта, докато накрая безликият се изправи в светая светих на самия Висш…

Насочи оръжието си. Спокойно стреля. Висшия потъна в син пламък. Зацвъртя, овъгли се и почерня.

И в същия този момент съществата по цялата Земя започнаха да се гърчат, сбръчкват и умират… На следващия ден слънцето изгря над свободен свят…

Ансън погледна назад към Стив, който стоеше облегнат на стената на къщата и го наблюдаваше със странно невъзмутим поглед.

— Нали знаеш, че откакто Тони загина, не давам и пукната пара за цялата Съпротива? — успя да изобрази бледа усмивка Ансън. — Че просто се бях оставил на течението.

— Да. Зная го, Ансън.

— Това обаче може да промени положението. Само ако успееш най-после да откриеш проклетия си мутирал гениален син. И да го накараш да отвори архива на Боргман. И ако информацията на Боргман ни даде някакъв ключ към природата и местонахождението на Висшия. И ако после успеем да пратим съответно програмиран убиец, който…

— Адски много условности.

— Така е, нали, братовчеде? Навярно просто би трябвало да забравим за всичко това. Какво ще кажеш? Веднъж завинаги да се откажем от Съпротивата, да признаем, че светът ще принадлежи на съществата вовеки веков, да изключим цялата нелегална мрежа, която през последните трийсет години изграждахте вие с Дъг и Пол, и просто кротко да си седнем на задниците, тихо да изживеем безсмисления си живот, както сме правили досега. Какво ще кажеш, Стив? Да се откажем ли от изтърканата стара преструвка, че съществува някаква Съпротива?

— Това ли е твоето желание, Ансън?

— Не. Всъщност не.

— Нито пък моето. Почакай да видим дали ще успея да открия Анди.

Отведоха го в централата на ЛАКОН на Фигероа Стрийт, деветдесететажен небостъргач от черен мрамор, седалище на марионетните градски власти. Оставиха го да седи до стената в огромен, ярко осветен коридор като че ли цял ден и половина, макар да предполагаше, че в действителност е изтекъл не повече от час. На Анди не му пукаше. Беше вцепенен. Със същия успех можеха да го хвърлят в септична яма. Нямаше физически увреждания — автоматичната му програма за вътрешна проверка продължаваше да работи и индикаторът светеше в зелено, — но изпитваше смазващо унижение. Чувстваше се разбит. Единственото, което искаше да знае, беше името на дребничкия сив хакер.

Бе чувал много неща за сградата на Фигероа Стрийт. Таваните на всички помещения бяха високи около шест метра, за да могат да влизат съществата. Гласовете отекваха в тези огромни пространства като ехо в пещера. Докато седеше там, Анди усещаше потоци от приглушени звуци, които течаха навсякъде, над, под, зад и пред него. Искаше му се да се скрие от тях. Чувстваше мозъка си наранен. Никога през живота си не му бяха нанасяли такива удари.

От време на време по коридора минаваха двойки гигантски същества, пристъпващи на върховете на пипалата си по онзи техен странно грациозен начин. Придружаваха ги малки свити от хора, които се тълпяха от всичките им страни като миниатюрни лакеи, суетящи се около високопоставени благородници. Никой не му обръщаше внимание. Анди лежеше, облегнат на стената, като част от мебелировката.

После се появиха други ченгета от ЛАКОН.

— Онзи ли е опростителят, ей там? — попита някой.

— Същият, да.

— Тя иска незабавно да го види.

— Не мислиш ли, че първо трябва малко да го подготвим?

— Каза да й го доведем веднага.

Нечия ръка стисна Анди за рамото и леко го разтърси. Повдигнаха го. Други ръце бързо развързаха въжетата на краката му. Оставиха го да направи една-две неуверени крачки. Той яростно ги гледаше, докато раздвижваше изтръпналите си мускули.

— Добре, приятел. Хайде, ела, време е за разпит. И не забравяй, кротувай, иначе ще пострадаш.

Позволи им да го помъкнат по коридора. Влязоха през гигантска врата и се озоваха в огромен кабинет, чийто таван бе достатъчно висок, за да осигури на съществата място за спокойно движение. Вътре обаче нямаше същества, само жена в черна тога, която седеше зад широко бюро в отсрещния край на помещението, като че ли на цял километър от него. В тази колосална зала бюрото приличаше на детска играчка. Жената също приличаше на кукла. Ченгетата го накараха да седне на стол до вратата и ги оставиха насаме. Завързан така, той не представляваше сериозна опасност.

— Джон Доу ли се казваш? — попита тя.

— Ти как смяташ?

— Това е името, с което си влязъл в града.

— Използвам много имена, докато пътувам. Джон Смит, Ричард Роу, Джо Блоу[6]. За порталния софтуер няма голямо значение какво име му давам.

— Защото си мамил порталите ли? — Жената замълча. — Трябва да ти кажа, че това е следствие.

— Вече ти е известно всичко. Вашият боргмански хакер преплува целия ми мозък.

— Моля те — каза тя. — Ще е по-лесно, ако ми оказваш съдействие. Обвинен си в незаконно влизане, незаконно отнемане на превозно средство и незаконна интерфейсна дейност — и конкретно, продаване на опрощения. Имаш ли какво да кажеш?

— Не.

— Отричаш ли, че си опростител?

— Нито отричам, нито признавам. Какъв смисъл има, по дяволите?

Жената се изправи иззад бюрото, съвсем бавно се приближи до него и застана на около пет метра разстояние. Анди намусено зяпаше надолу към обувките си.

— Погледни ме — нареди тя.

Това изисква адски много усилия.

— Погледни ме — рязко повтори жената. — Въпросът не е дали си опростител. Известно ни е, че си такъв. На мен ми е известно, че си такъв. — И тя се обърна към него с името, което много отдавна не бе използвал. — Ти си Мики Мегабайта, нали?

Сега вече той я погледна.

И зяпна. Не можеше да повярва на очите си. Връхлетяха го спомени отпреди много години.

Меката червена коса беше с друга прическа, по-плътно прилепваща към главата й. Петте години бяха позакръглили тялото й и по лицето й имаше бръчки. Но в действителност не се бе променила чак толкова много.

Как ли се казваше? Ванеса? Клариса? Мелиса?

Теса. Точно така. Теса.

— Теса? — пресипнало попита Анди. — Наистина ли си ти?

— Да — отвърна жената. — Наистина съм аз.

Той усети, че глупаво я зяпа с отворена уста. Предстоеше нещо още по-страшно, отколкото боргманския хакер. Но нямаше как да избяга.

— Ти и навремето работеше в ЛАКОН, да. Спомням си.

— Онова опрощение, което ми продаде, не ми помогна много, Мики. Знаел си го, нали? В Сан Диего ме чакаха, човек, който беше много важен за мен, но когато се опитах да мина през портала, просто ме спряха и ме отведоха. Искаше ми се да те убия. Ако бях стигнала до Сан Диего, двамата с Бил щяхме да заминем за Хавай с неговата яхта. Но той замина без мен. Никога повече не го видях. И това ми струваше тригодишно блокиране на повишенията. Имах късмет, че ми се размина толкова леко.

— Не знаех за човека в Сан Диего — отвърна Анди.

— И нямаше нужда. Това не ти влизаше в работата. Взе ми парите и трябваше да ми осигуриш опрощение. Това беше сделката.

Очите й бяха сиви, осеяни със златисти точици. Не му бе лесно да я погледне.

— Още ли ти се иска да ме убиеш? — попита той. — Ще наредиш ли да ме екзекутират?

— Не, Мики. Това също не е истинското ти име, нали?

— Не.

— Не мога да изразя колко се удивих, когато те доведоха тук. Опростител, така ми казаха. Джон Доу, нов в града, работил в района на Пършинг Скуеър. Опростителите са в моя ресор. Всички ги водят тук. Ето каква длъжност ми дадоха след следствието: да работя с опростители. Хитро, нали, Мики? Поетично правосъдие. В началото често се чудех дали някога ще те заловят, но след известно време реших, че няма начин, че навярно си на милиони километри оттук и никога повече няма да се върнеш. А когато доведоха този Джон Доу, минах по коридора и видях лицето ти.

Анди нямаше къде да се скрие от отмъстителния блясък на тези сиви очи.

Моментът изискваше отчаяни мерки.

— Чуй ме, Теса — със същия полезно пресипнал глас каза той. — В състояние ли си да повярваш, че през всичките изминали години съм изпитвал угризения за постъпката си? Няма нужда да вярваш. Но Бог знае, че това е самата истина.

— Ясно. Сърцето ми се къса за теб. Убедена съм, че си бил измъчван от нетърпими терзания.

— Говоря сериозно. Моля те. Прецаквал съм доста хора, да, и понякога съм съжалявал, понякога не, но ти беше от онези, за които съжалявах, Теса. Ти беше онази, за която съжалявах най-много. Това е чистата истина.

Тя се замисли. Анди не знаеше дали му е повярвала, но виждаше, че обмисля думите му.

— Защо го направи? — след малко попита Теса.

— Прецаквам отделни хора, защото не искам да изглеждам прекалено съвършен — отвърна той. — От време на време трябва да прецакваш по някой клиент, иначе започваш да изглеждаш прекалено добър, а това може да е опасно. Ако изпилваш всяко свое опрощение, постепенно се разчува, хората започват да приказват и се превръщаш в легенда. Рано или късно съществата те пипват и край. Затова пиша и невалидни опрощения. Приблизително по едно на всеки пет. Казвам на хората, че правя всичко възможно, но че няма никаква гаранция и че понякога не се получава.

— Значи съзнателно си ме измамил?

— Да.

— И аз стигнах до това заключение. Изглеждаше толкова хладнокръвен, истински професионалист. Толкова съвършен, освен онзи тъп опит да ме свалиш и когато го направи, просто си помислих: „Ех, тези мъже, какво да ги правиш“. Бях убедена, че опрощението ще е валидно. Не разбирах как би могло да е иначе. А после отидох на портала и ме заловиха. Тогава си казах: „Онова копеле нарочно ме е прецакало. Беше прекалено добър, за да е случайно“. — Теса говореше спокойно, но гневът ясно се четеше в очите й. — Не можеше ли да прецакаш следващия клиент, Мики? Защо трябваше да съм аз?

Той дълго я гледа, докато преценяваше ситуацията.

После дълбоко си пое дъх и вложи нужното чувство:

— Защото лудо се влюбих в теб.

— Глупости, Мики. Глупости. Ти дори не ме познаваше. Аз бях поредната непозната, дошла да използва услугите ти.

— Да. Понякога се случва точно така. — Анди усети, че му е дошло вдъхновение за импровизация и продължи: — Внезапно обезумях от невероятни фантазии за теб, заради теб бях готов да обърна чудесния си подреден живот с главата надолу, да напиша изходни пропуски за двама ни, да те заведа на околосветско пътешествие, какво ли не. Но ти виждаше само човека, на когото плащаш, за да свърши някаква работа. Не знаех за приятеля ти в Сан Диего. Знаех само, че си великолепна и те желая. Влюбих се още от първия миг.

— Да. Влюбил си се. Много трогателно.

Дотук не вървеше добре. Но можеше да успее, помисли си Анди. Просто трябваше да задвижи нещата и да види накъде отиват.

— Не мислиш ли, че това е любов, Теса? — попита той. — Е, тогава го наречи както искаш. Беше нещо, каквото никога преди това не си бях позволявал да изпитам. Винаги бях смятал, че не е разумно да се обвързваш прекалено, че рисковете са твърде големи. И тогава те видях, поговорих с теб и ми се стори, че помежду ни става нещо. Нещо в мен започна да се променя. Казах си: „Да, да, този път не го изпускай, остави го да се случи, това може да промени всичко“. А ти стоеше пред мен и нищо не забелязваше, просто безкрайно обясняваше колко важно било за теб опрощението. Студена като лед, ето каква беше. Това ме нарани. Ужасно ме нарани, Теса. Затова те прецаках. И после си помислих: „Господи, съсипах живота на това прекрасно момиче, само защото се ядосах“. Постъпих адски дребнаво. Никога не съм преставал да съжалявам. Няма нужда да ми вярваш. Не знаех за Сан Диего. Това ме кара да страдам още по-жестоко.

Теса не го прекъсна нито веднъж. Безмилостното й ледено мълчание започваше да го плаши.

— Кажи ми поне едно — за да го наруши, каза Анди. — Кой беше онзи тип, дето ме прецака на Пършинг Скуеър?

— Никой — отвърна тя.

— Какво означава това?

— Въпросът не е „кой“, а „какво“. Андроид, подвижна противоопростителека машина, включена директно в главния сървър на съществата в Санта Моника. Ново изобретение, което обикаля наоколо и търси хора като теб.

— Ох — поразено възкликна Анди, като че ли Теса го бе ритнала. — Ох.

— Ти му създаде доста работа.

— И той на мен. Превърна половината ми мозък на каша.

— Нямаше начин да го победиш. Все едно да се опитваш да изпиеш морето със сламка. Отначало наистина изглеждаше така, като че ли ще успееш. Знаеш ли, че си страшно добър хакер? Да, разбира се, че го знаеш. Разбира се.

— Защо работиш за тях? — попита Анди.

Тя сви рамене.

— Всички работят за тях, по един или друг начин. Освен хората като теб, предполагам. И защо да не работим за тях? Светът е техен, нали?

— Някога не е било така.

— Много неща не са били такива. Какво значение има сега? И работата не е чак толкова лоша. Поне не съм на стената. Или в лабораторията за ИИ.

— Права си — съгласи се той. — Навярно не е толкова зле. Щом нямаш нищо против да работиш в стая с толкова висок таван. Това ли ще ми се случи? Ще ме пратят в лабораторията за ИИ?

— Не бъди глупав. Прекалено си ценен.

— За кого?

— Мрежата постоянно се нуждае от ъпгрейд. Ти знаеш повече от всеки друг. Ще работиш за нас.

— Мислиш си, че ще стана боргман, така ли? — удиви се Анди.

— По-добре е, отколкото да те пратят в лабораторията.

Теса не можеше да говори сериозно, помисли си той.

Играеше му някаква игра. Щяха да са безумци да му поверят какъвто и да е отговорен пост. И още повече, ако му осигуряха достъп до мрежата си.

— Е? — след като не й отговори, каза тя. — Договорихме ли се, Мики?

Той продължи да мълчи още известно време. Теса наистина говореше сериозно, осъзна Анди. Предаваше му ключовете за царството. Хм, добре. Сигурно си имаха основания. Безумецът щеше да е той, ако откажеше.

— Съгласен съм, да. При едно условие.

Тя подсвирна с уста.

— Наистина си бил дързък, а?

— Позволи ми да изиграя един реванш с онзи ваш андроид. Трябва да проверя нещо. После можем да обсъдим за каква работа ще съм най-подходящ тук. Става ли?

— Ясно ти е, че не си в положение да поставяш условия.

— Естествено, че съм. Моите компютърни способности са уникални. Не можеш да ме принудиш да ги използвам против волята ми. Не можеш да ме принудиш да направя каквото и да е против волята ми.

Теса се замисли.

— Каква полза има от такъв реванш?

— Досега никой не ме е побеждавал. Искам втора възможност.

— Сигурно разбираш, че за теб ще е още по-ужасно от първия път.

— Нека сам се убедя.

— Но какъв е смисълът?

— Доведи ми твоя андроид и ще ти покажа — отвърна Анди.

Съгласието й ужасно го изненада. Но тя така или иначе отстъпи. Навярно от любопитство или поради друга причина, но влезе в компютърната мрежа, даде някакви нареждания и съвсем скоро доведоха андроида, който познаваше от парка, или може би друг, но със същото любезно лице, със същия неопределен сив вид. Машината учтиво го изгледа, без каквито и да е следи от интерес.

Някой влезе, свали белезниците от ръцете на Анди, заключи с тях глезените му и отново излезе. Теса инструктира андроида, който протегна китка към него и двамата установиха контакт. И Анди незабавно му се нахвърли.

Все още се чувстваше неуверен и съсипан, но знаеше какво трябва да направи, знаеше и че трябва да го направи бързо. Важното бе изобщо да не обръща внимание на андроида — той беше просто терминал, обикновено устройство — и да потърси онова, което се криеше зад него. Този път нямаше да му даде достъп до импланта си. Никакви любезности. Бързо заобиколи самоличностната му програма, която се оказа добра, но плитка. Като се движеше интуитивно и светкавично, защото разбираше, че е загубен, ако спре дори само за миг, той го атакува, още докато андроидът подреждаше комбинациите си, проникна в боргмановия му интерфейс и потъна в него преди машината да успее да му попречи. Това мигновено го отведе на равнището на сървъра, устройство с невъобразимо огромен капацитет, и когато се озова там, сърдечно се ръкува с чудовището.

Това го изпълни с невероятна наслада.

Анди за пръв път истински разбираше какво е постигнал старият Боргман, създавайки интерфейса, свързващ човешките биочипове с извънземните сървъри. Цялата тази мощ, всичките тези безброй мегабайтове, и той се включваше право в тях. Чувстваше се като мишка, покачила се върху гърба на слон, ала в това нямаше нищо лошо. Можеше и да е мишка, но пътуването беше страхотно. Бързо откри инфоверигата на андроида и я завърза на възел, така че да й попречи да го проследи. После се понесе по ураганните ветрове на колосалната машина заради самото удоволствие от изживяването.

И междувременно изтръгваше с шепи части от паметта й и ги хвърляше да летят по вятъра.

Защо не? Какво имаше да губи?

Сървърът изобщо не забелязваше. Толкова бе огромен. Анди весело късаше от недрата му огромни блокове данни. А той дори не го знаеше, защото даже най-великолепният компютър се подчинява на необходимостта да действа със светлинна скорост и когато най-доброто ти постижение е двеста деветдесет и девет хиляди километра в секунда, пътуването на алармения сигнал по невралните ти канали може да отнеме известно време. Това нещо наистина беше гигантско. Анди осъзна, че не трябва да се сравнява с мишка, яхнала слон. А с амеба, възседнала бронтозавър.

Но накрая предпазните вериги го засякоха, разбира се. Започнаха да се включват аларми, затръшваха се вътрешни портали, всички важни участъци бяха блокирани и Анди бе изхвърлен с невероятна лекота. Нямаше смисъл да чака да го хванат, затова се измъкна навън.

Андроидът, видя той, се беше свлякъл на килима. Сега не представляваше нищо повече от куха обвивка.

По стената на кабинета премигваха лампи.

Теса ужасено го гледаше.

— Какво си направил?

— Победих вашия андроид — отвърна той. — Хич не беше трудно, след като знаех какво представлява.

— Чух аларма. Включиха се аварийните светлини. Повредил си главния компютър!

— Не. Нищо сериозно. Щеше да е много трудно да повредя нещо важно, това изисква повече време. Само го погъделичках. Той се изненада, че съм проникнал вътре, това е всичко.

— Не. Мисля, че наистина си го повредил.

— Стига, Теса. Защо да го правя?

Тя не изглеждаше много весела.

— Въпросът е защо вече не си го направил. Защо не си проникнал някак си вътре и не си съсипал всичките им програми.

— Наистина ли смяташ, че съм способен да извърша такова нещо?

Теса внимателно го наблюдаваше.

— Мисля, че навярно си способен, да.

— Ами, възможно е. А може и да не е. Самият аз се съмнявам. Но знаеш ли, Теса, аз не съм кръстоносец. Обичам живота такъв, какъвто е. Обикалям, правя каквото си искам. Това е спокоен живот. Не оглавявам въстания. Не обичам да съм на огневата линия. Когато се наложи да бъзикна нещо, го правя, но само колкото е необходимо, не повече. А съществата даже не знаят, че съществувам. Ако им бръкна с пръст в окото, те ще ми го откъснат. Затова не им бъркам.

— Но сега би могъл — отвърна тя.

Анди започваше да се чувства неспокойно.

— Нещо не загрявам.

— Ти не обичаш риска. Не обичаш да събуждаш подозрения. Спотайваш се и не си навличаш неприятности заради самите неприятности. Чудесно. Но ако ти отнемем свободата, ако те принудим да останеш в Лос Анджелис и те накараме да работиш, ти ще отвърнеш по един или друг начин, нали? Естествено. Ще проникнеш вътре и ще прикриеш следите си така, че машината да не узнае за присъствието ти. И ще бъзикнеш нещата, но както трябва. Ще направиш купища поразии. — Теса замълча за миг. — Да — продължи тя. — Наистина ще го направиш. Ще им съсипеш компютъра така, че после може да се наложи да го претопят и да го направят наново. Сега разбирам, че притежаваш тази способност и че е възможно да бъдеш поставен в положение, което да те накара да го направиш. И тогава ще прецакаш всички ни, нали?

— Моля?

— Ако те пуснем да припариш до извънземната мрежа, ще предизвикаш такъв хаос, че съществата ще се почувстват длъжни да ни нанесат някакъв наказателен удар. Всички от ЛАКОН най-малкото ще бъдем разстреляни. Най-вероятно ще ни пратят в лабораторията за ИИ.

Теса го надценяваше. Компютърът имаше прекалено мощни защити, за да може някой, дори той, да го повреди по какъвто и да е начин. Ако пак влезеше вътре, можеше да всее хаос тук-там, естествено, но нямаше да успее да се крие от предпазните вериги достатъчно дълго, за да постигне нещо сериозно.

Но предпочиташе тя да си мисли така. Да те надценяват е много по-добре, отколкото да те подценяват.

— Няма да ти дам тази възможност — заяви Теса. — Защото не съм луда. Сега те разбирам, Мики. Опасно е човек да се занася с теб. Ти винаги си отмъщаваш и не даваш пукнат грош какво стоварваш върху нечия глава. Не ти пука, че всички ще пострадаме. Не, Мики. Животът ми не е толкова ужасен, че да го обръщаш надолу с главата. Веднъж вече го направи. Не искам да се случва отново.

Тя напрегнато го наблюдаваше. Целият й гняв се беше стопил и на негово място оставаше само презрение.

Но той продължаваше да е затворник, глезените му все още бяха заключени с белезници и Теса имаше пълна власт над него. Анди не отговори, просто чакаше да види какво ще последва. Тя мълчаливо го гледаше.

И после му зададе напълно неочакван въпрос:

— Кажи ми, можеш ли пак да проникнеш вътре и да направиш така, че да не останат данни за днешното ти арестуване?

Анди не успя да скрие изненадата си.

— Сериозно ли ме питаш?

— Иначе изобщо нямаше да те питам. Можеш ли?

— Да. Да, предполагам, че бих могъл.

— Тогава действай. Давам ти точно шейсет секунди и Бог да ти е на помощ, ако направиш нещо друго, докато си вътре, нещо ужасно. Това тук е твоето досие. Избавѝ се от него. — Теса му подаде компютърна разпечатка. — И щом го изтриеш, бързо се махай. Изчезнѝ оттук, изчезнѝ от Лос Анджелис. И недей да се връщаш.

— Наистина ли ще ме пуснеш?

— Наистина и съвсем искрено. — Тя нетърпеливо махна с ръка.

Анди не можеше да повярва. Дали нямаше някаква уловка? Едва ли. Теса като че ли действително го освобождаваше, очевидно просто за да се махне от очите й, преди да е успял да извърши нещо, което в крайна сметка да се стовари върху собствената й глава.

Чувстваше се толкова зашеметен, че му се искаше да направи някакъв ответен жест, някак да й се отплати, и внезапно от устните му бликнаха неканени думи:

— Виж, Теса, просто искам да ти кажа… всички онези неща… колко угризения съм изпитвал, колко съм съжалявал за тогава… това е истина. Абсолютно всичко. — Речта му прозвуча глупаво, дори за самия него.

— Убедена съм — сухо отвърна тя. Сивите й очи дълго и безмилостно го гледаха, докато не го изпепелиха докрай. — Добре, Мики. Спести ми повече глупости. Направи каквото трябва, изтрий данните за ареста и после искам да се размърдаш. Изчезни от сградата. От града. Разбра ли? А сега действай, при това много бързо.

Анди затършува в ума си, но не успя да измисли какво да отвърне.

„Откажи се, докато още можеш“, помисли си той.

Теса му подаде китката си и двамата установиха интерфейс. Когато имплантният му вход се докосна до нейния, тя леко потръпна. Едва доловимо, но Анди го забеляза. Не му бе простила нищо. Просто повече не искаше да го вижда.

Той влезе в сървъра, незабавно откри данните за ареста на Джон Доу, изтри ги и после, тъй като му оставаха още двайсет секунди, взе идентификационния й номер от досието й, потърси папката й в личен отдел, повиши я с две стъпала нагоре и удвои заплатата й. Собственият му изблик на сантименталност го слиса. Но жестът си струваше, каза си Анди. Пък и не знаеше дали някой ден пътищата им няма отново да се пресекат.

Той скри следите си и излезе от програмата.

— Добре. Готово.

— Чудесно — отвърна Теса и натисна звънеца, за да повика ченгетата. — Това не е човекът, когото търсим — каза им тя. — Пратете го да си върви.

Единият от полицаите измърмори някакво извинение, после го придружиха до изхода на сградата и го освободиха на Фигероа Стрийт. Беше ранен следобед. Имаше облаци, въздухът бе студен, но не много, както обикновено през лосанджелиската зима.

Анди отиде при един от обществените терминали и повика Тошибата.

Пет-десет минути по-късно автомобилът пристигна и той му нареди да потегли на север по магистралата извън града. Не знаеше къде да отиде. Може би в Сан Франциско. През зимата там валеше много, знаеше Анди, и беше чувал, че е много студено. Но въпреки това бе хубав град, при това пристанище, така че можеше да си уреди заминаване за Хавай, Австралия или някъде другаде, където да е топло, където завинаги да остави в миналото всички дрипи от стария си живот.

Осемдесетина километра нататък стигна до силмарския портал на стената. Пазачът го попита за името.

— Ричард Роу — отвърна той. — Бета пи епсилон десет-четири-три-две-четири-хикс. Местоназначение Сан Франциско.

После проверка на импланта. Анди подаде китката си. Никакъв проблем.

Порталът се отвори и тошибата потегли навън, лесно като бета пи.

Автомобилът се понесе на север. Пътуването до Фриско щеше да отнеме пет-шест часа, предполагаше той. Общо взето, магистралата тук изглеждаше в необикновено добро състояние.

Но после, когато се отдалечи на по-малко от половин час от силмарския портал, му хрумна идея, толкова странна и неочаквана, толкова изненадваща и смущаваща, че остана като поразен. Безумна идея, абсолютно безумна. Той я отхвърли, но идеята просто не искаше да си иде. Анди продължи да се бори с нея около пет минути. И накрая се предаде.

— Промяна на плана — каза на тошибата той. — Заминаваме за Санта Барбара.

— Има някой на портала — когато чу клаксона, каза Франк. — Аз ще ида.

Беше мек януарски ден, вече се свечеряваше, всичко бе зелено, листата на дърветата лъщяха от неотдавнашния дъждец. Напоследък често валеше и преди зазоряване щеше да се изсипе още дъжд, смяташе Франк, като се съдеше по облаците на север. Той взе пушката и бързо се заизкачва по хълма. Беше строен, атлетичен младеж, все още почти юноша, и тичаше бързо, грациозно, неуморно, с дълги, спокойни крачки.

Автомобилът бе от непознат модел, сравнително нов и много луксозен. Франк се втренчи през решетките на портала, но не успя да различи лицето на шофьора. Той махна с пушката, за да му даде знак да слезе от колата и да се покаже. Мъжът остана на мястото си.

„Както искаш“, помисли си Франк и понечи да се извърне.

— Хей, приятел, почакай! — Прозорецът на автомобила внезапно се оказа отворен и шофьорът подаваше глава навън. Силно лице, малко едри челюсти, тъмни очи, тежки сключени вежди, смръщено изражение. Струваше му се някак познато. Но отначало Франк не успя да се сети. После ахна от удивление.

— Анди?

Кимване и усмивка.

— Аз съм, да. Ти кой си?

— Франк.

— Франк. — Кратко замислено мълчание. — Синът на Ансън ли? Но ти беше още хлапе!

— Сега съм на деветнайсет — без да крие раздразнението си отвърна Франк. — Няма те вече повече от пет години, нали знаеш. Малките хлапета рано или късно порастват. — Той натисна бутона и порталът се отвори. Но колата остана навън. Франк озадачено се намръщи. — Виж, Анди, ще влизаш ли или не?

— Не зная. Искам да кажа, че не съм съвсем сигурен.

— Не си сигурен ли? Какво означава това?

— Че не съм сигурен, ето какво означава. — Анди стисна клепачи за миг и разклати глава като куче, отърсващо се от дъждовни капки. — Млъкни и ме остави да помисля, хлапе.

Анди седеше в колата. Какво чакаше, по дяволите? Отново започна да ръми. Франк запристъпва от крак на крак. После чу, че Анди казва нещо съвсем тихо, явно не на него. Трябваше да говори на автомобила. Толкова нов модел със сигурност се активираше с глас.

— Ще влизаш ли вече? — този път наистина раздразнен, попита Франк и отново му махна. Но в следващия момент най-после осъзна, че Анди е променил решението си и се кани да си отиде. Той бързо излезе през отворения портал, пъхна пушката през прозореца и притисна дулото към шията му точно, когато колата започваше бавно да потегля на заден ход по калния път. Франк спокойно продължи да тича до нея, без да сваля оръжието.

Анди скептично погледна дулото на пушката.

— Няма да си тръгнеш — каза му Франк. — Просто забрави за това. Имаш около две секунди да натиснеш спирачката.

После чу, че Анди казва на автомобила да спре.

— Какво става, дявол да го вземе? — изръмжа той.

Франк не отдръпна оръжието си.

— Добре, сега излез навън.

— Виж, Франк, реших, че в крайна сметка нещо не ми се ще да идвам в ранчото.

— Лошо. Трябваше да го решиш преди да прехвърлиш хълма. Слизай.

— Наистина беше тъпа идея. Изобщо не трябваше да се връщам. Никой тук не иска да ме види, аз също не искам да видя никого. Така че защо любезно не разкараш тоя проклет топ от лицето ми и не ме пуснеш да си вървя?

— Слизай — повтори Франк. — Веднага. Иначе ще гръмна компютъра на колата ти и никъде няма да ходиш.

Анди кисело го изгледа.

— Престани де.

— Ти престани. — Красноречиво движение с пушката.

— Добре, хлапе. Добре! Слизам. Успокой се. Можем да отидем до къщата с колата. Така ще е много по-бързо. И престани да се целиш с тази пушка в мен.

— Ще отидем пеш — отвърна Франк. — Не е чак толкова далеч. Да вървим. Веднага. Можеш да ходиш, нали? Размърдай се, Анди.

Анди с мърморене отвори вратата и излезе от колата.

Франк не можеше да повярва, че Анди наистина е тук. През последните няколко седмици Стив, Пол и всички други компютърни специалисти в ранчото правеха какво ли не, за да открият следите му в Лос Анджелис, а ето че той идваше съвсем сам. Очевидно не бе съвсем убеден, че иска да е в ранчото, но така или иначе беше тук. Това бе важното.

— Пушката — каза Анди. Франк продължаваше да се цели в него. — Излишно е, нали разбираш? Само дето много ме нервира.

— Предполагам. Но тук сме само ние двамата и нямам представа колко си опасен, Анди.

— Опасен ли? Опасен?

— Върви напред, моля те. Аз ще те следвам.

— Това е глупаво, Франк. Аз съм ти братовчед.

— Втори братовчед, струва ми се. Продължавай да вървиш.

— При баща си ли ме водиш?

— Не — отвърна Франк. — При твоя.

— Къде е? — попита Стив.

— В библиотеката — едновременно отговориха двама от синовете на Ансън, както обикновено правеха.

— Брат ми Франк го пази там — поясни Мартин.

— С пушката — прибави Джеймс. Двамата изглеждаха много доволни.

Стив бързо закрачи по коридора. В библиотеката, мрачна стая с нисък таван и лавици, претъпкани със стотици редки учени книги за различни източни култури, които бяха принадлежали на Полковника и от петнайсет-двайсет години не бяха разгръщани от никого, се разиграваше сцена, нямаща нищо общо с науката. Франк небрежно се облягаше на лавицата вляво от вратата, леко прехвърлил през лявата си предлакътница пушката, която носеха всички, щом отиваха на портала. Дулото й сочеше към нервен, намръщен набит мъж в тесни дънки и фланелена риза, застанал в другата част на стаята. Непознат с ядосано лице, в когото след миг Стив разпозна сина си Анди.

— Едва ли се налага да го държим на мушка, Франк. Нали, Анди?

— Той обаче явно смята така — злобно отвърна Анди.

— Е, аз не смятам така. Съгласен ли си, Франк?

— Както кажете, господине. Искате ли да ви оставя насаме?

— Да. Мисля, че така ще е най-добре. Но недей да се отдалечаваш много.

Когато Франк излезе навън, Стив погледна към Анди.

— Дали наистина съм в безопасност? — попита той.

— Стига глупости, татко.

— Не мога да съм сигурен. Ти си странен човек. Винаги си бил, винаги ще си останеш. — Анди бе надебелял, забеляза Стив. И започваше да оплешивява. Гените на Ганет се проявяваха. На колко години беше? Стив трябваше да пресметне. На двайсет и четири, накрая реши той. Да. На двайсет и четири. Изглеждаше значително по-възрастен, но той си напомни, че Анди винаги е изглеждал по-голям от годините си, дори като съвсем малък. — Странен, да, наистина си такъв. Ансън каза, че те смятал за мутант.

— Нима? Виж, татко. По пет пръста на всяка ръка. Само една глава. Само две очи от двете страни на носа — ми, точно така, както би трябвало да е.

Стив не се засмя.

— И все пак — отвърна той, — мутант. С мутирала психика, това искаше да каже Ансън. Човек, който не е като всички нас. Ето, погледни го така: аз съм малко смотан тип, Анди. Дебел, муден и предпазлив. Винаги съм бил, винаги ще си остана. Нямам нищо против да съм такъв. Но в същото време съм съвестен и отговорен гражданин. Кажи ми, как съм създал такъв престъпник?

— Престъпник ли? За такъв ли ме смяташ?

— Прекалено сурово ли ти се струва? Аз не мисля така. Не и от нещата, които чувам. Защо се върна, Анди?

— Не съм сигурен. Може би някаква носталгия? Не зная. Пътувах за Фриско, когато внезапно нещо ми щукна и си помислих: „Какво пък, по дяволите, и без това съм в тая посока, защо не намина покрай скъпото старо ранчо да видя роднините, добрите стари мама и татко, добрия стар задник Ансън, добрата стара страстна Ла-Ла“.

— Ла-Ла, да. Сега предпочита да я наричат Лорейн. Това е истинското й име, сигурно си спомняш. Ще се радва да те види. Може да те запознае със сина ти.

— Моят син. — Леденото му лице дори не трепна.

Стив се усмихна.

— Твоят син, да. На пет годинки е. Роди се скоро след твоето бягство.

— И как се казва, татко? Ансън ли?

— Ами, всъщност, ще се изненадаш, че наистина е така. Ансън Кармайкъл Ганет Младши. Много мило от страна на Лорейн да го нарече на твое име, нали, като се има предвид всичко, което се случи?

Беше ред на Анди да не се засмее.

— Хм, добре — абсолютно безизразно каза той, след като дълго и намръщено гледа баща си. — Ансън Кармайкъл Ганет Младши. Много мило. Ужасно, ужасно съм поласкан.

Стив предпочете да не обръща внимание на подигравателния му тон.

— Радвам се да го чуя — усмихна се той. — Казваме му „Анс“. Прелестно хлапе. И колко време възнамеряваш да останеш при нас, сине, след като вече си тук?

— Поне докато Франк стои в коридора с оная пушка, предполагам.

— Съжалявам за пушката. Франк преиграва малко, струва ми се. Но не е знаел какво да очаква от теб. Известно ни е, че след като ни напусна, си живял на ръба на закона. Работил си като опростител, нали така?

— Законите, които нарушават опростителите, са закони на съществата — ледено отвърна Анди. — Нещата, които правят опростителите, спасяват хората от тяхното потисничество. Дори бих могъл да заявя, че дейността им е един от аспектите на Съпротивата. Нещо като независима Съпротива. Което означава, че съм също толкова съвестен и отговорен гражданин, колкото твърдиш, че си ти.

— Разбирам те, Анди. И все пак си остава фактът, че опростителите водят тъмно съществуване и не всички те са съвсем честни. Предпочитам обаче да мисля, че ти си по-честен от повечето други.

— Всъщност, наистина бях. — Гласът на Анди потрепна и в очите му се появи блясък, който подсказваше на Стив, че синът му може би казва истината. — Прецаквал съм някои хора, да, но само защото така ми нареждаше опростителската гилдия. Обикновено играех честно и си вършех работата както трябва. Въпрос на професионална гордост като хакер. А и опознах извънземната мрежа.

— Това е чудесно. Наистина се надявахме да е така. Затова през всички тези години те търсехме под дърво и камък.

— Наистина ли? Защо?

— Защото тук все още ръководим Съпротивата и ти притежаваш уникални способности. Би могъл да ни помогнеш в изключително важна операция, която отдавна подготвяме.

— За каква операция става дума? Точно какво искаш от мен, татко?

— Като начало, помощта ти за компютърен проблем с огромно значение, който се оказа прекалено сложен дори за мен, но мисля, че ти ще се справиш.

— Ами ако не ви помогна?

— Ще ни помогнеш — отвърна Стив.

Анди остана удивен. Архивът на Боргман! Леле майко!

Спомняше си, че го е търсил два-три пъти — когато бе на четиринайсет-петнайсет, някъде там. Всеки го търсеше. Беше все едно да търсиш Елдорадо, мините на цар Соломон, гърнето със злато в края на дъгата. Легендарният архив на Боргман, ключът към всички загадки на съществата.

Но търсенето се оказа безрезултатно и той бързо изгуби интерес към него. Започваш да душиш по една или друга обещаваща следа и след време си сигурен, че наистина си открил пътя към богатствата, които коварният, злобен Боргман е скрил за свое собствено развлечение в някаква неопределена зона от паметта на нечий компютър някъде по Земята. И после, точно когато се втурваш към края на пътя, след като си пролял ужасно много пот, откриваш, че са те измамили, без да го забележиш и призрачният смях на Боргман кънти в ушите ти. След няколко такива преживявания Анди бе решил, че в живота има и по-интересни неща.

Той разказа всичко това на Стив, Ансън и Франк, който ги придружи до комуникационния център. Въпреки младостта си, братовчед му изглежда бе станал много важна личност по време на отсъствието на Анди.

— Искаме да опиташ още веднъж — каза Ансън.

— Защо смятате, че сега ще постигна нещо?

— Защото — отвърна Стив, — открих път, по който струва ми се, никой не е пътувал, поне не е стигал далеч, и съм убеден, че води право към Боргман. Зная го от години. От време на време правех опити да проникна вътре. Но той е блокиран по начин, който не съм в състояние да пробия. Навярно ти ще успееш.

— Изобщо не си ми споменавал за това. Защо не ми каза още тогава?

— Защото те нямаше. Реши да избягаш в Лос Анджелис в същата нощ, в която се натъкнах на него, приятелю. Как можех да ти кажа?

— Ясно — кимна Анди. — Ясно. И ако успея да проникна, бихте ли ми обяснили какво искате да открия?

— Местонахождението на Висшето същество — отвърна Ансън.

Анди се завъртя и го зяпна.

— Значи още продължавате с тези глупости, а? Чух за Тони. Неговата смърт не ви ли е достатъчна?

Ансън потръпна, като че ли го беше ударил с юмрук. И за миг Анди почти съжали за думите си. Тюдъл удар, знаеше го. В това отношение Ансън бе прекалено уязвим. Навярно повече от преди. Нещо в него се беше променило през годините, откакто Анди го нямаше, и то не за добро. Като че ли вътре в него се бе прекършило нещо важно. Като че ли беше остарял с трийсет години. Всички онези загуби го бяха поразявали една след друга: жена му, баща му, после брат му. Болката сигурно още го измъчваше.

И все пак Анди никога не бе харесвал Ансън. Задръстеняк, фанатик, досадник. Кармайкъл. Ако продължаваше да страда за хора, умрели преди пет-десет години, жалко. По дяволите той и нежните му чувства, помисли си Анди.

Ансън очевидно внимателно го наблюдаваше.

— Все още вярваме — каза той, — че има Висше същество, Анди, и че ако успеем да го открием и убием, ще нанесем ужасен удар на цялата извънземна власт. — Той силно стисна устни за миг. — Пратихме Тони, но той кой знае защо не успя. Някак си са разбрали какво прави, но въпреки това са го оставили да постави бомбата, защото не сме улучили вярното място. И после са го хванали. Следващия път трябва да знаем точното място. И сега се надяваме ти да го откриеш.

— И ако успея, кой ще е следващият Тони?

— Остави това на мен. Твоята работа е да влезеш в архива на Боргман, да ни кажеш къде е Висшия и как можем да стигнем до него.

— Какво те прави толкова сигурен, че ще открия такава информация?

Ансън хвърли ядосан поглед към Стив. Но иначе продължи да се владее.

— Изобщо не съм сигурен. Но като се имат предвид всички постижения на Боргман и властта, която успя да получи в началото на Завоюването, с основание можем да приемем, че е поддържал някакъв контакт с главното същество. Това създание наричаме Висшия. Ето защо е логично да заключим, че протоколите на Боргман за връзките с Висшия са архивирани някъде в неговата документация. Не зная дали е така. Никой не знае. Но ако не се уверим със собствените си очи, по дяволите…

Покритото с бръчки чело на Ансън пламтеше. Лявата му ръка трепереше, очевидно неовладяемо. Франк разтревожено пристъпи към него. Стив изгледа Анди с най-яростното изражение, което синът му някога бе виждал да се изписва на добродушното му, пълно лице.

— Добре — въздъхна Анди. — Добре, Ансън. Ще видя какво мога да направя.

Наближаваше полунощ. Седяха един до друг, Стив и Анди, баща и син. Зад тях в комуникационния център бяха Ансън и Франк. И пред двамата хакери имаше екрани. На този на Стив започнаха да се появяват абстрактни модели, течни линии на информационни следи, преобразувани във видимите им еквиваленти.

— Подай ми китката си — каза Стив.

Анди неспокойно го погледна. Беше минало много, много време откакто бяха установявали имплантен контакт. Анди никога досега не бе имал проблем да осъществява биокомпютърна връзка с когото и да е, но внезапно усети, че се колебае да отвори биочипа си за него, като че ли дори самият приток на данни представляваше прекалено ужасна близост.

— Китката ти — повтори баща му.

Анди му протегна ръка. Установиха контакт.

— Ето това според мен е пътят към архива на Боргман — обясни Стив. — Тук.

Информацията потече от баща към син. Стив посочи няколко възела на екрана на Анди, въртопи от зелено-лилава светлина на оранжево-розов фон. Анди включи биопроцесора си в системата и започна да манипулира данните от импланта на баща му. Онова, което само допреди миг бе изглеждало абстрактно, дори безформено, сега започна да се изпълва със смисъл. Той го проследи, като кимаше, тананикаше и си мърмореше.

— А тук — продължи Стив — се натъкнах на преградата.

— Ясно. Виждам. Добре, татко. Сега всички запазете тишина, моля.

Той се наведе към екрана. Не виждаше нищо друго, освен светещата правоъгълна повърхност. Беше сам в стаята, сам в света, сам във вселената. Ансън, Франк и Стив бяха изчезнали от възприятията му.

Някакъв европейски сървър. Анди се включи в него.

Къде се намираше? Във Франция ли? В Германия? Това бяха само имена. За него всички чужди места бяха само имена. Макар да беше пропътувал нашир и длъж някогашните Съединени американски щати, никога не бе напускал техните граници.

Прага, това ми трябва. Което значи в Чешко. Чехия. Както и да наричат това място, по дяволите. Кликване с мишката. Дай ми Прага, Прага, Прага. Прага. Родният град на Боргман. Нали? Да. Точно така. Град Прага в Чехо… Еди как си.

Моделите на екрана изглеждаха познати. Веднъж вече беше минавал по тази следа, спомни си той. Много отдавна, още като дете: този стесняващ се тунел, тези разклоняващи се ръкави. Да. Да. Бе влизал в него, без изобщо да знае къде е, колко е близо до гърнето със злато.

Но тогава се беше изгубил, разбира се. Дали същото щеше да се повтори пак?

Започваше да приема думи. Думи на чужд език, които плуваха пред него. Но какъв език? Нямаше представа. Трябваше обаче да има някаква причина, поради която баща му да е решил, че този път ще го отведе в архива на Боргман. Е, Боргман беше чех, нали? Така че този език можеше да е чешки или там на какъвто говореха в Чешко. Анди повика програма за превод, поиска да го преведе от чешки и получи съобщение за грешка. После каза на програмата да направи лингвистична проверка. Загадъчен език. Какъв ли беше?

„Deutsch“.

„Deutsch“ ли? Какъв бе този „Deutsch“, по дяволите? Езикът в Чехия? Не му се вярваше. Така или иначе, Анди се нуждаеше от превод. Той нареди на програмата да преведе този „Deutsch“. „Jawohl.“ Програмата преведе текста.

Мръсен „Deutsch“ при това. По екрана потече порой от мръсни думи, които сепнаха дори Анди. Авторът на този файл се пенявеше през бездната на изтеклите десетилетия, всъщност беснееше и го приветстваше в този запечатан архив с унизителни подигравки.

Да. Да. Да. Това трябваше да е следата на Боргман, точно така!

Той продължи още по-навътре по тунела от разклоняващи се ръкави.

— А сега — каза Анди, като говореше само на себе си, защото във вселената нямаше никой друг, освен него, — трябва да разбия ключалката, на която се е натъкнал Стив, някъде… тук.

Да.

Оказа се истински шедьовър, тази ключалка. Външно изглеждаше съвсем невинна. Приличаше на добродушна покана да продължи напред. Което Анди и стори, но тъй като знаеше какво ще последва, преди това внимателно отбеляза положението си. Напред, напред, напред. После още една крачка и се оказа смазан. Нямаше какво да направи, за да се спаси. Капанът се беше отворил за една милиардна от наносекундата и край! Сбогом, тъпако.

Ясно. Щом през последните пет години тази ключалка постоянно бе побеждавала хакер като Стив, явно трябваше да е нещо специално. Така си и беше.

Анди се върна на отбелязаната позиция и отново започна. Напред по тунела, да, сега по това разклонение, после по онова. Да. Ключалката се появи за втори път, за да му каже, че е на прав път, за да го примами да продължи напред. Вместо да я послуша обаче, Анди просто погледна напред, прати виртуален разузнавач и гледаше през неговите очи, докато видя щипците на ключалката, които спокойно го очакваха в края на информационната следа. Той ги остави да хванат разузнавача и отново се върна на входната си точка.

Бавно, бавно. Това нещо може да бъде победено.

Многобройните му пътувания из извънземните сървъри по време на работата му като опростител го бяха научили как да се справя с такива препятствия. Щом не ти харесва един път, просто си прокарай друг.

Тук имаше много мегабайтове, които да манипулира. Ако имаш нужда, повикай помощ, свържи се с други оперативни участъци. Пробий тунел и заобиколи преградата. Боргман бе страхотен майстор, това беше ясно, но от неговите дни бяха осъществявани страшно много интерфейси и Анди имаше на свое разположение всичко, научено за извънземните компютри през последния четвърт век.

Той се приближаваше към данните на Боргман по странични пътеки. Проправяше си път през компютри в Истанбул, Йоханесбург, Джакарта, мина през Москва, Бомбай, Лондон, като в същото време се прокрадваше към чешкия архив от безброй други посоки. Остави двойна, после и тройна следа, като че ли е на всевъзможни места едновременно, така че никой да не успее да го проследи до някаква точка от пътуването му, да го нападне в гръб и да го унищожи. И накрая проникна в пражкия сървър през задната врата и се хвърли към архива на Боргман с главата напред.

Виждаше ключалката, блеснала ярко под слънчевите лъчи, някъде напред по тунела в очакване на нови балами, които да измами. Но той се намираше зад нея.

— Привет — каза той, когато тайните архиви на Карл-Хайнрих Боргман доплуваха при него като ято симпатични рибки, които го молеха да си поиграят.

Дори той се отврати от някои материали на Боргман.

Пласт след пласт порно, издигащи се километри нагоре. Записи на голи европейки с космати подмишници и широко разтворени крака, вперили нацупено примирени погледи в обектива на камерата, докато извършваха странни и според Анди изключително отблъскващи движения с очевидно сексуален характер.

Той нямаше особен проблем с гледката на голи жени. Но намръщените лица, едва прикритият гняв на тези жени, усещането, че камерата ги изнасилва — всичко това бе отвратително. Лесно можеше да си представи какво трябваше да е ставало. Боргман беше главният кукловод, нали, гласът, чрез който съществата бяха съобщавали заповедите си на завладяната планета. Императорът на Земята, най-могъщият след самите същества. И бе запазил властта си, докато онази жена не беше влязла в личния му кабинет — трябваше да й е вярвал, както изглеждаше — и бе забила нож в корема му. С тази си власт той беше принуждавал всеки да изпълнява желанията му под заплахата от жестоки наказания. А неговите желания явно бяха само тези жени да събличат дрехите си пред него и да следват отвратителните му инструкции, докато той ги записва и съхранява записите в постоянния си архив.

Имаше и други неща, които показваха, че Боргман е вършил още по-ужасни гадости от това да принуждава жени да се кълчат по негова заповед, докато лигите му текат и ги записва на видео. Той се оказваше и воайор, шпионирал пражките жени отдалеч.

Анди продължи още по-надълбоко и откри цели купища видеодокументи, които можеха да са записани единствено от скрити камери в хорските домове. Тези жени бяха сами, не подозираха нищо, вършеха си работата, преобличаха се, миеха си зъбите, къпеха се, седяха на тоалетната чиния. Или дори се любеха с гаджетата и съпрузите си. И през цялото време сладкият малък Карл-Хайнрих надничаше към тях по далечния кабел, записваше ги и запазваше филмите, за да бъдат открити двайсет-трийсет години по-късно не от някой друг, а от Ансън Кармайкъл („Анди“) Ганет Старши.

Те продължаваха ли, продължаваха, тези порнофилми. Боргман трябва да бе инсталирал скрити камери в половината Прага. И всички разходи несъмнено бяха отивали за сметка на общинския бюджет като мерки за сигурност. Нямаше нужда човек да е пуритан, за да се отврати. Анди бързо се прехвърляше от запис на запис и усещаше, че очите му се изцъклят, че главата му започва да кънти. Колко гърди можеше да видиш, преди да загубят всякаква еротична стойност за теб? Колко вулви? Колко олюляващи се задници?

Гадно, мислеше си той. Гадно, гадно, гадно.

Изглежда обаче нямаше как да стигне до информацията за съществата, която търсеше, без да прегази тези планини от мръсотия. Навярно самият Боргман бе разполагал с команда за автоматично прескачане, но Анди не виждаше бърз и удобен начин да я потърси и не искаше да опитва нищо, което би могло да го отклони от главния път. Затова продължаваше да дълбае навътре, файл по файл, през камари от плът, тонове от цици и гъзове, с надеждата, че в този толкова дълго издирван архив наистина има нещо друго, освен невъобразимите свидетелства за нарушаването на личния живот на стотици хиляди момичета и жени от отминала ера.

Успя да мине през порно равнищата сякаш след векове.

Известно време му се беше струвало, че това никога няма да свърши. Но после изведнъж се озова сред файлове със съвсем различна система на инвентиране, архив, скрит в архива, и след няколко минути разбра, че е ударил джакпота.

Беше невероятно колко цялостно бе проникнал Боргман в загадъчните информационни системи на съществата, започвайки от абсолютната нула. Колко много неща бе разбрал и скрил точно там, в един от главните сървъри на собствената им компютърна мрежа, за да останат необезпокоявани, докато Анди Ганет не успя да ги открие. Старият Боргман беше негодник, да, но в същото време и съвършен майстор, за да проникне толкова надълбоко в абсолютно непонятна кодова система и да разбере как да борави с нея. Въпреки отвращението си, Анди не можеше да не изпитва известно уважение към великия хакер Боргман.

Тук имаше много неща, които щяха да са полезни за Съпротивата. Данните за всички директни контакти на Боргман с окупаторската администрация на Средна Европа. Интерфейсните му връзки, онези, които му бяха позволили да комуникира с висшите представителства на съществата. Списъците му с важни канали за прехвърляне на информация. Секретните заповеди и съобщения на пришълците. И най-ценното, неговият дигитален речник, Боргмановият език, успоредно с езика на съществата, еквивалентите на всички кодове — може би ключ към пълния превод на тайната извънземна комуникационна система.

Анди не губи време за подробно проучване на тези материали. Сега трябваше само да ги събере и да ги направи достъпни за внимателен прочит в бъдеще. Той бързо избра огромни блокове от тях, всичко, което му се струваше важно, копира ги файл по файл и ги прехвърли по паралелните си инфовериги, от Москва до Бомбай и Истанбул, от Джакарта до Йоханесбург и Лондон, като ги остави да се усукват и застъпват, за да не може да ги разбере никой друг, човек или същество. В същото време ги програмираше така, че да възвърнат първоначалния си вид в някаква тайнствена зона, от която после щеше да ги изтегли в ранчото. Което и направи. Парче по парче, всичко полезно, което бе успял да намери, внимателно пренесено покрай гадната малка ключалка на Боргман, така че никой да не трябва да изтърпява премеждията му от тази мъчителна нощ.

Накрая вдигна поглед от екрана.

Със зачервени очи и изтощено лице, баща му все още седеше до него и го наблюдаваше с неприкрито удивление. Франк се прозяваше, облегнат на стената. Ансън спеше на кушетката до вратата. Анди чу тропането на дъждовните капки навън. Небето започваше да сивее.

Колко е часът? — попита той.

— Шест и половина сутринта. Ти не прекъсна работа нито за миг, Анди.

— Не. Предполагам, че не биваше, нали? — Той се изправи, протегна се, прозя се и притисна очите си с пръсти. Чувстваше се съсипан, изтощен, гладен, изпразнен.

Май че ще ида да пусна една вода. А после някой може би ще ми донесе чаша кафе, а?

— Разбира се. — Стив даде знак на Франк, който незабавно скочи на крака и излезе. Докато Анди продължаваше да се прозява и бавно се тътреше към тоалетната, баща му, без да се опитва да скрие нетърпението си, попита:

— Е, момче, имаше ли късмет? Какво откри там?

— Всичко — отговори Анди.

Значи в крайна сметка бяха успели. Неоткриваемият Анди се беше завърнал в ранчото, бе проникнал в непроницаемия архив и сега разполагаха с потвърждение на недоказуемата си хипотеза за Висшия. Изпълнен с почуда и възторг, Ансън преглеждаше обобщението, което беше подготвил за него Стив от първоначалния анализ на Анди на пътуването му в архива на Боргман. Усещаше, че бремето от плещите му се смъква, онова ужасно бреме от скръб, угризения и самообвинения. През последните пет години всичко това го бе превърнало в старец, но сега се чувстваше чудотворно подмладен, кипящ от енергия и мечти, отново готов да се втурне напред и да освободи света от завоевателите. Или поне така му се струваше в момента. Надяваше се, че ще продължи и занапред.

Той прелиства гланцираните, грижливо отпечатани страници в продължение на три, четири минути, докато другите мълчаливо го наблюдаваха. После вдигна поглед.

— Кога можем да задвижим нещата, как смятате? Вече разполагаме ли с достатъчна информация, за да нанесем удар срещу Висшия?

Заедно с него в чертожната зала бяха Стив Ганет, жена му Лиза, най-големият син на Пол Марк, сестрата на Марк Джули и Чарли Кармайкъл със съпругата си Елоиз. Вътрешният кръг на семейството, всички, освен Синди, старата и вечната, прамайката на клана, която в този момент се намираше някъде другаде. Но сега Ансън отправяше повечето от въпросите си към Стив.

Но отговорът на Стив не беше такъв, какъвто искаше да чуе.

— Всъщност — каза той, — все още ни предстои доста работа, Ансън.

— Нима?

— Главното същество, с което е контактувал Боргман — и струва ми се, можем да приемем, че това наистина е нашият Висш, — се е намирало в Прага, в голям замък на върха на хълм. Както вече знаеш, според нас преди много време пражката централа е изгубила значението си и този Висш се е преместил в Лос Анджелис. Но трябва да го потвърдим и възнамерявам да накарам Анди да го направи, веднага щом разработи системата за достъп. Когато установим със сигурност местонахождението на Висшия, можем да помислим как да го очистим.

— Ами ако Анди реши пак да изчезне? — попита Ансън. — Ще успееш ли да откриеш необходимата информация сам, Стив?

— Няма да изчезне.

— Ами ако грешиш?

— Мисля, че искрено иска да участва в това, Ансън. Той знае колко важна роля играе в проекта. Няма да ни подведе.

— Въпреки това, бих искал да държим сина ти под денонощна охрана. За да сме убедени, че ще остане тук, докато си свърши работата с архива на Боргман. Това обижда ли те, Стив?

— Определено ще обиди Анди.

— Анди веднъж ни подведе. Не искам да рискуваме отново да го изгубим. Предполагам, че спокойно мога да ти го кажа: помолих Франк и още двама от синовете ми да се редуват и да го пазят, докато е в ранчото.

— Хм — с видимо неудоволствие измърмори Стив. — Както искаш, Ансън. Особено след като вече и без това си го направил. Моето мнение за необходимостта да се отнасяме към него като към пленник е отбелязано.

— Лиза? — обърна се към жена му Ансън. — Той е твой син. Какво мислиш по този въпрос?

— Мисля, че трябва да го наблюдавате като ястреби, докато не свърши каквото ви трябва.

— Ето, това е — триумфално каза Ансън. — Да го наблюдаваме като ястреби! Точно така ще постъпи Франк. Всъщност вече го прави. Мартин и Джеймс ще се редуват с него на осемчасови смени. Поне това е решено, нали така? Стив, кога според теб ще имаш категорично доказателство за местонахождението на Висшия?

— Недей да ме припираш! Когато стане, стане. Ще направим всичко възможно.

— Спокойно, де. Просто исках приблизителна преценка.

— Ами — почти нацупено отвърна Стив, — не мога да ти дам такава. А и не смятам, че като поставиш Анди под денонощна охрана, ще постигнеш нещо повече. Но да оставим това. Навярно във всички случаи ще ни помогне. Определено ми се иска да го мисля. Между другото, когато ти дадем нужната информация, по какъв начин възнамеряваш да унищожиш Висшия?

— Ще го направим като предишния път. Само че по-успешно, надявам се. Здравей, Синди — каза Ансън, когато възрастната жена влезе в стаята. Спокойно я пресече с величествената походка на крехка старица, каквато и беше, както винаги с блеснали очи и високо вдигната глава, и седна до Марк. — Разговаряхме за убийството на Висшия. Току-що обясних на Стив, че имам намерение да го направя по същия начин, както преди, да пратя някой, който да постави бомба до сградата. Или даже вътре в нея, ако е възможно. Този път Анди би трябвало да успее да ни даде точното местонахождение и съответните компютърни пароли, които да позволят на нашия човек да мине през охраната на съществата.

— Имаш ли някого предвид за тази работа, Ансън? — попита Марк.

— Да. Да, имам. Синът ми Франк.

До този момент Ансън не беше споделял тази идея с никого, дори със самия Франк. Думите му незабавно предизвикаха суматоха. Всички започнаха едновременно да говорят, викат и жестикулират. И насред внезапно настаналия хаос Ансън видя Синди, която седеше с изправен гръб, сурова и мрачна като мумия на древен фараон, и го гледаше толкова свирепо, че сякаш можеше да прогори дупка в тялото му.

— Не — каза тя с дълбок, леден глас, който разсече глъчката като ятаган. — Не Франк. Дори не си и помисляй да пращаш Франк, Ансън.

Стаята утихна и никой не се осмели да каже нищо, докато Ансън успя да възвърне дар слово.

— Някакъв проблем ли има в това, Синди? — накрая попита той.

— Преди пет години прати родния си брат на сигурна смърт. Сега искаш да пратиш сина си, така ли? Не ми казвай, че имаш още трима в резерва. Не, Ансън, не, няма да ти позволим да рискуваш живота на Франк.

Ансън силно стисна устни.

— Франк няма да бъде изложен на риск. Ясно ни е какви грешки сме допуснали миналия път. И няма да ги повторим.

— Убеден ли си?

— Ще вземем всички предпазни мерки. Мислиш ли, че няма да направя всичко по силите си, за да се погрижа Франк да изпълни задачата и да оцелее? Но това е война, Синди. Рискът е неизбежен. Жертвите също.

Но тя беше неумолима.

— Ти вече жертва Тони. Няма нужда да го правиш пак. Що за безумна проява на мъжественост е това? Смяташ ли, че не знаем какво си изгубил и колко много ти е струвало това? Във Франк са надеждите ни за бъдещето, Ансън. Той е от следващото поколение водачи. Знаеш го, всички го знаем. Не бива да го погубваш. Даже вероятността да не се върне да е едно към десет, това вече е прекалено много. Пък и в ранчото има друг, който е далеч по-подходящ за тази задача от Франк.

— Кой? — дрезгаво попита Ансън. — Ти ли? Аз? Или може би имаш предвид Анди?

— Поговори с Халид — отвърна Синди. — Той знае кой може да се справи отлично.

Ансън се озадачи.

— Кой? Кажи ми. Кой?

— Поговори с Халид — повтори тя.

— Искам известни гаранции за него — заяви Халид. — Той е най-големият ми син. Неговият живот е свещен за мен.

Халид стоеше пред тях изпънат като войник, хладнокръвен и спокоен, като че ли той, а не Ансън, ръководеше това съвещание. Само в момента на влизането си в чертожната зала беше проявил едва забележима нервност, когато видя толкова много членове на семейството, събрани заедно като на съд, но после бързо възстанови необикновеното си самообладание.

Присъствието му тук бе необичайно. Никога не беше участвал в съвещанията им. Още много отдавна ясно им даде да разберат, че Съпротивата не е негова грижа. Всъщност през последните години Халид рядко идваше в голямата къща. Прекарваше повечето си време край къщичката си от отсрещната страна на зеленчуковата градина, заедно със също толкова затворената Джил и техните многобройни, прекрасни деца. Там ваеше малките си статуетки и по някоя по-голяма фигура, работеше във фермата, седеше под яркото калифорнийско слънце и препрочиташе Божието слово. Скиташе се из далечните кътчета на планината, ловуваше дивите животни, които се бяха размножили в тези обезлюдели райони — елени, глигани и всякакви други. Понякога с него отиваше и синът му Рашид, но обикновено ходеше сам. Водеше усамотен живот, не се нуждаеше от нищо друго, освен от компанията на жена си и децата си, а често се отдръпваше дори от тях.

— Какви конкретни гаранции имаш предвид? — попита Ансън.

— Няма да позволя да го пратиш на сигурна смърт. Той не трябва да загине като Тони.

— Попитах какви конкретни гаранции искаш.

— Много добре. Той няма да тръгне на тази мисия, ако не подготвите всичко. Това означава да сте абсолютно убедени, че го пращате на вярното място и че когато стигне там, вратата пред него ще е отворена. Трябва да знае всички необходими пароли. Трябва да влезе в сградата на Висшия в пълна безопасност.

— В момента Анди работи по установяването на местонахождението на Висшия и паролите. Няма да пратим Рашид, ако не разполагаме с тях, уверявам те.

— Уверенията не са достатъчни. Това свещена клетва ли е?

— Свещена клетва, да — отвърна Ансън.

— Има още нещо — каза Халид. — Трябва да се погрижите за безопасното му връщане тук. Да го очакват коли, няколко коли, и да организирате смут, така че полицията да не разбере в коя от тях е.

— Съгласен съм.

— Много бързо се съгласяваш, Ансън. Но трябва да съм убеден, че си искрен, иначе няма да го пусна. Зная как да направя инструмент, но мога и да изтъпя острието му.

— Аз изгубих брат си в това начинание — напомни Ансън. — Не съм забравил какво е. Нямам намерение да погубя сина ти.

— Много добре. Погрижи се за това, Ансън.

Ансън не му отговори веднага. Искаше му се да има начин телепатично да предаде на Халид абсолютната си убеденост, че този път ще го направят както трябва, че Анди ще открие в архива на Боргман цялата информация, необходима, за да пратят Рашид на вярното място и да му отворят всички тайни врати, така че да убие Висшия и да се върне невредим. Но нямаше как. Можеше само да моли Халид за помощ и да се надява на най-доброто.

Халид невъзмутимо го наблюдаваше.

Този негов студен поглед го плашеше. Струваше му се толкова чужд, този Халид. По същия начин беше изглеждал и на шестнайсетгодишния Ансън през онзи ден преди десетилетия, в който изникна от нищото заедно със Синди, и след цялото това време продължаваше да е все така непроницаем. Въпреки че живееше сред тях вече толкова много години, че се бе оженил за момиче от тяхното семейство, че беше споделял радостите и самотата на планинското им съществувание като истински Кармайкъл. И все пак си оставаше, каза си Ансън, нещо загадъчно, нещо друго. Не беше заради чуждестранния му произход, нито заради тази странна, почти неземна физическа красота, нито пък заради това, че почиташе бог, наречен Аллах, и живееше според книгата на Мохамед, княз в някаква невъобразимо чужда пустинна земя отпреди хиляди години. Отчасти и заради това, но само отчасти. Тези неща не можеха да обяснят ужасната вътрешна дисциплина на Халид, онова негово каменно спокойствие, пълната безпристрастност на духа му. Не, не, обяснението на тази загадка трябваше да се крие някъде в детството му, в самото начало на оформянето на характера му през първите и най-жестоки години на Завоюването, прекарани в град, пълен със същества, при трудности и изпитания, за чиято природа Ансън нямаше и представа. Тъкмо тези трудности и изпитания трябва да го бяха направили такъв. Но Халид никога не говореше за детството си.

— Искам да зная едно — започна Ансън. — Щом не желаеш да излагаш Рашид на риск, защо го обучи като убиец по същия начин като Тони? Съвсем ясно си спомням как ми каза, че убийството на Висшия не те интересува, че просто не те е грижа за това. Така че определено не си възнамерявал да подготвиш Рашид като заместник на Тони.

— Не. Не съм имал такова намерение. Подготвих Тони за ваш убиец. Подготвих Рашид, за да стане Рашид. По случайност обучението беше еднакво. Ала целите бяха различни. Тони се превърна в съвършена машина. Рашид също стана съвършен, но е нещо много повече от машина. Той е произведение на изкуството.

— Което сега си готов да предоставиш на нашите услуги за изключително опасна мисия, като знаеш, че ще направим всичко възможно, за да го предпазим, но че въпреки това съществува известен риск. Защо? Ние изобщо нямаше да разберем какъв е Рашид, ако случайно не си споменал на Синди, че според теб той е способен да изпълни тази задача. Какво те накара да й го кажеш?

— Защото тук при вас открих нов живот — без да се колебае отвърна Халид. — Тогава бях никой, човек без дом, без семейство, дори без съществувание. Всичко това ми беше отнето като дете. Аз бях просто затворник, но Синди ме откри, доведе ме тук и всичко се промени. Дължа ви нещо в замяна. Давам ви Рашид, но искам да го използвате мъдро, иначе изобщо не се опитвайте. Това са условията, Ансън. Или ще го пазиш, или няма да го получиш.

— Ще го пазим — обеща Ансън. — Няма да повторим грешката с Тони. Кълна ти се, Халид.

— Откри ли нещо? — попита Франк, когато Анди предпазливо вдигна поглед от екрана.

— Зависи от това какво разбираш под „нещо“. През цялото време откривам нови неща. Някои са много полезни. Имаш ли нещо против да ми донесеш още една бира, Франк? Вземи и една за себе си.

— Добре. — Младежът колебливо тръгна към вратата.

— Не се безпокой — каза Анди. — Няма да изскоча през прозореца и да избягам в момента, в който излезеш от стаята.

— Знам. Но трябва да те охранявам, нали ти е ясно?

— Мислиш ли, че ще се опитам да избягам? Когато ми остава толкова малко да разкрия най-тайния извънземен код?

— Трябва да те охранявам — търпеливо повтори Франк. — Без да мисля какво може да направиш. Баща ми жив ще ме одере, ако те оставя да се чупиш.

— Ще работя много по-добре, ако не съм толкова жаден, Франк. Донеси ми една бира. Никъде няма да ида. Повярвай ми. — Анди лукаво се усмихна. — Не смяташ ли, че заслужавам доверие, Франк?

— Ако наистина изчезнеш някъде и не ме одерат жив заради теб, лично ще те открия и ще те одера — отвърна Франк. — Заклевам се в костите на Полковника, Анди.

Той излезе в коридора. Когато около минута и половина по-късно се върна, Анди бе приведен над компютърния екран.

— Е, избягах — каза той. — После се сетих за един нов подход, който исках да опитам, и реших да се върна. Дай ми проклетата бира.

— Анди… — промърмори Франк, като му подаде бутилката.

— Да?

— Виж, исках да ти кажа нещо. Исках да ти се извиня за всички онези глупости с пушката, когато пристигна. Не се държах много любезно. Но знаех какво ще кажат баща ми и Стив, ако научат, че си бил тук и че съм те оставил пак да си идеш. Не можех да поема този риск.

— Забрави за това, Франк. Мислиш ли, че не разбирам защо ми пъхаше оная пушка в лицето? Изобщо не ти се сърдя.

— Иска ми се да повярвам.

— Тогава повярвай.

— Защо все пак се върна? — попита го Франк.

— Добър въпрос. Не зная дали ще мога да ти отговоря. Отчасти беше някакъв безумен порив, предполагам. Но също… хм… виж, Франк, ще те убия, ако споменеш и думичка за това на някой друг. Но с мен ставаше и още нещо. Докато се скитах из страната, наистина съм вършил някои гадни неща. И когато поех на север от Лос Анджелис, си помислих, че може би трябва да се отбия тук и ако мога, да направя нещо полезно за семейството, вместо през цялото време да се държа като егоистичен задник. Нещо такова.

— Обаче пак искаше да си тръгнеш. Дори без да си влязъл в ранчото.

Анди се усмихна.

— Не ми е лесно да не се държа като егоистичен задник. Не ти ли е ясно вече, Франк?

Единайсет вечерта. Никаква луна, никакви облаци, безброй звезди. Бе ред на Мартин да пази Анди. Франк стоеше пред комуникационния център, гледаше в мрака и си мислеше за много неща едновременно.

За баща си. За тази мисия и дали ще постигне нещо. За Анди, за когото беше чувал толкова много ужасни неща, но който внезапно се бе разкаял и сега се потеше вътре, за да открие тайната, необходима им, за да отхвърлят властта на съществата. И колко прекрасно ще е всичко, ако по някакво чудо наистина успеят да си върнат свободата.

Той затвори очи за миг и когато отново ги отвори, ярките съзвездия по онзи огромен купол над него като че ли го обгърнаха и го притеглиха към себе си.

Синди знаеше имената на всички им. Много отдавна беше научила и него и Франк все още помнеше повечето от тях. Там горе сияеше Орион, който се откриваше съвсем лесно заради трите звезди на пояса му. Минтак, Алнилам и Алнитак, така се казваха. Странни имена. Кой ги бе нарекъл така и защо? Онази там беше Бетелгейзе. А там, на левия крак на бога-воин бе Ригел.

Франк се зачуди от коя звезда са дошли съществата. Навярно никога нямаше да научат, помисли си той. Дали на различните звезди живееха различни същества? „Може би някъде там има свят на същества, по-големи от нашите, създания, които някой ден ще ги победят, ще погълнат тяхната цивилизация и ще освободят техните роби?“ О, как се надяваше да стане така! Мразеше съществата заради онова, което бяха направили със Земята. Презираше ги. Завиждаше на Рашид за това, че са го избрали да убие Висшия, възможност, за която отчаяно мечтаеше.

Звездите бяха слънца, каза си той. Слънцата имаха планети, а на планетите живееха хора.

Чудеше се какво пречи на звездите да паднат от небето. Някои падаха, знаеше го. Беше ги виждал. В августовските нощи често пресичаха небесния свод, понесли се към гибелта си някъде надалеч. Но защо някои падаха, а други не? Не знаеше толкова много неща. Трябваше да зададе някои от тези въпроси на Анди.

Родният свят на съществата можеше да е една от онези паднали звезди. Затова ли бяха поели към други и крадяха световете на хората, които живееха там? Да, каза си Франк, така трябваше да е. Звездата на съществата наистина беше паднала. „И в известен смисъл, самите същества също — те нападнаха нас.“ Загледан в мрачната блещукаща красота на нощното небе, той отново усети яростна омраза към завоевателите на Земята, които бяха дошли от това небе, за да откраднат света от истинските му собственици.

„Някой ден ще се надигнем и ще избием всички им.“

Бе приятно да си мисли така, макар всъщност да не вярваше, че е възможно.

Франк погледна към комуникационния център и се зачуди какво е успял да открие Анди. Сетне за последен път вдигна очи към звездите и отиде да поспи.

Анди работи цяла нощ, както обикновено предпочиташе, и нареди последните късчета от мозайката точно по изгрев-слънце. Това бе и времето на смяната на пазачите му, краят на дежурството на Джеймс и началото на Мартиновото.

Или може би беше обратното, Мартин отиваше да почива и застъпваше Джеймс. Анди никога не бе успявал да ги различава. Франк донякъде изпъкваше от другите — той проявяваше малко повече интелигентност или интуиция, помисли си Анди, но останалите деца на Ансън изглеждаха взаимозаменяеми като андроиди. И всички си приличаха, сякаш излети от един калъп: онзи ужасен Кармайкълов калъп, който като че ли никога не отпускаше хватката си над родовата протоплазма. Лъскава руса коса, ледено сини очи, гладко лице, дълги крака, плосък корем — всички в ранчото бяха такива, момчета и момичета, десетилетие след десетилетие. Мартин, Джеймс, Франк, Маги и Черил от това поколение, Ла-Ла, Ансония и другите, Ансън и Тони преди тях, Хедър, Леслин, Касандра, Джули и Марк, Джил, Чарли и Майк, а още по-рано — трите деца на Полковника, Рон, Анс и Розали. И самият полумитичен Полковник. Поколение след поколение, чак до онзи пръв Кармайкъл в началото на началата. Имаше външни хора, Пеги, Елоиз, Каръл, Рейвън, но гените на повечето от тях биваха поглъщани, за да не се появят никога повече. Някак бе успял да се запази само приносът на Ганетови, гените на кафявите очи, пълнотата и кестенявата коса, която оредяваше рано. И разбира се, този на Халид — неговата огромна челяд съвсем ясно имаше неговите черти. Но Халид наистина беше чужденец, толкова различен от Кармайкълови, че генетичното му наследство доминираше дори над онова на неустоимия Полковник.

Анди знаеше, че не е справедлив: вътрешно, те трябваше да са различни, Мартин, Джеймс, Маги и всички останали от рода, отделни личности с индивидуални особености. И несъмнено биха се възмутили, че ги изравнява така. Нека си се възмущават, по дяволите. Анди никога не се бе чувствал спокоен сред тях. Както и баща му, той беше сигурен в това. И навярно дядо му Дъг, когото почти не си спомняше.

— Предай на баща си, че свърших работата и имам информацията, която му трябва — каза на Мартин Анди, а може би на Джеймс, докато младежът отстъпваше от дежурство. — Всичко е готово, разполагам с всички параметри. Няма никакво съмнение. Ако дойде тук, ще му покажа.

— Да — абсолютно безизразно отвърна Джеймс или може би Мартин. Той не прояви повече разбиране към думите на Анди, отколкото ако му бе казал, че е открил метод за преобразуване на широчината в дължина. И отиде да отнесе съобщението на Ансън.

— Добро утро, Анди поздрави го новодошлият брат.

— Добрутро, Мартин.

— Аз съм Джеймс.

— Аха. Да. Джеймс. — Анди кимна и отново насочи вниманието си към екрана.

Жълтите линии, които минаваха през розовото поле, сините проблясъци, пламтящият ален кръг. Всичко беше там, да. Не изпитваше триумф, дори навярно тъкмо обратното чувство. След дните на тършуване из отвратителната клоака, каквато представляваше архивът на Боргман, на постепенно напредване сред важни файлове, свързани със съществата, а сега и това десетчасово спускане към същността на въпроса, той бе разкрил всичко, което Ансън искаше от него. Сега Ансън можеше да отиде и да нанесе удара, с който щеше да спечели своята война срещу съществата. Браво на него. Но в този велик момент Анди си мислеше единствено, че най-после ще го пуснат да продължи стария си живот.

— Чух, че си имал чудесни новини за нас — разнесе се глас откъм вратата.

Там стоеше Франк и лицето му сияеше като на току-що изгряла звезда.

— Очаквах баща ти — подхвърли Анди.

— Той още спи. Напоследък се чувства зле, нали знаеш. Дай да видя какво си открил.

Анди реши да не се дърпа. Щом не искаха да пратят Ансън, е, щеше да обясни всичко на Франк, какво толкова. И без това по време на търсенето младежът изглежда бе разбирал повече неща от баща си.

— Ето — каза Анди, — тук крият Висшия. — Той посочи към аления кръг. — В центъра на Лос Анджелис между магистралата Санта Ана и сухото дере на старата лосанджелиска река. Само няколко километра на югоизток от мястото, където баща ми смяташе, че се намира по времето на опита на Тони. Открих стар градски указател, според който в района имало складове, но разбира се, това е било през двайсети век и нещата може да са се променили много. Дигиталният код на съществата за Висшия се превежда като „Единствения“, така че нашето име за него е адски точно.

Франк се усмихна още по-широко.

— Това е страхотно. Каква е системата им за сигурност?

— Пръстен с три портала. Действат точно като порталите на градските стени, с биочипови пазачи. — Анди прати сигнал по линията, която го свързваше с компютъра, и на помощния екран се появи прозорец с някакъв код. — Това са протоколите за достъп. Извлякох ги от архива на Боргман. Били са валидни, когато са пазели Висшия в пражкия замък и мисля, че все още действат.

Доколкото мога да кажа, след преместването в Лос Анджелис те като че ли не са променили нито една цифра. Протоколите ще позволят на вашия човек да мине през трите портала и никой не би трябвало да заподозре каквато и да е опасност.

— Ами основната роля на Висшия за невралната мрежа на съществата? — попита Франк. — Откри ли някакви доказателства за всеобща свързаност?

Какви сложни думи! Анди изненадано го погледна.

— Мога само да направя обосновано предположение — отвърна той.

— Давай.

— По времето на Боргман всички комуникационни линии по целия свят са стигали до Висшия в Прага. Говоря за компютърен достъп. Днес подобен възел има в лосанджелиското му седалище. Това е сериозен аргумент в полза на основната роля на Висшия за тяхната компютърна система, но не доказва нищо за предполагаемата телепатична връзка между Висшия и другите същества, в чието съществуване вярва Ансън и което, както разбрах, е от изключително значение за целия ви план. От друга страна, ако такава телепатична връзка няма, смятам, че щях да открия много повече комуникационни разклонения. И това ме навежда на мисълта, че част, навярно по-голямата част от комуникациите между Висшия и по-нисшите същества трябва да се извършват по някакъв телепатичен начин. Който, разбира се, не сме в състояние да засечем.

— И това е само предположение, казваш?

— Само предположение, да.

— Покажи ми пак седалището на Висшия.

Анди отново повика на екрана аления кръг, който ярко изпъкваше на сивия фон на картата на Лос Анджелис.

— Така ще го вдигнем във въздуха, че ще полети чак до луната — усмихна се Франк.

Рашид нямаше имплант и Халид не искаше да му инсталират. Имплантите, твърдо казваше той, били устройства на сатаната. Тъй като Анди не виждаше начин да изпълнят плана по друг начин, освен да преведат Рашид през охраната на съществата с дистанционен компютърен импулс, това пораждаше известни проблеми, които изискваха седмици преговори. Накрая Халид отстъпи, след като Ансън го убеди, че имплантът е единствената възможност да върнат Рашид жив. Без имплант или щяха да го пратят на смърт, или изобщо нямаше да го пратят и поставен пред този избор, Халид се съгласи да инсталират дяволската машина в предлакътницата на най-големия му син с уговорката, че ужасното нещо ще бъде свалено, веднага щом изпълни мисията. Но когато най-после се реши, вече беше юни.

Сега трябваше да се свържат със специалиста от Сан Франциско, който бе разработил импланта на Тони. Този на Рашид имаше подобно, но усъвършенствано устройство и притежаваше по-широк и по-гъвкав аудиообхват, така че операторът — в случая Анди — да насочва Рашид по безжичен модем или ако се наложи, с директни гласови инструкции. С инсталирането на устройството и задължителното лечение и обучение на Рашид изтекоха още три месеца.

Анди остана впечатлен от бързината, с която младежът се научи да превежда и изпълнява сигналите на импланта. Рашид, който беше двайсетгодишен, слаб, крехък наглед и по-висок дори от баща си, имаше плахия, буден поглед на изящно горско създание, готово да побегне при всяко пропукване на вейка. За Анди той си оставаше пълна загадка, неуловим и далечен, абсолютно непроницаем. Рашид спокойно можеше да е същество, спуснало се от космоса заедно с пришълците. Почти не разговаряше, освен в отговор на директен въпрос, при това невинаги, а когато отвръщаше, неизбежно използваше лаконични едносрични думи, изречени едва доловимо. Необикновената му, ангелска грация и красота допринасяше за неземното излъчване, което постоянно го обгръщаше: тъмните влажни очи, изящно изваяното лице, блясъкът на кожата му, вихрещият се ореол от лъскава коса. Той сериозно изслушваше всичко, което му говореше Анди, запаметяваше го в някакво кътче на неразгадаемата си душа и светкавично го изваждаше навън, щом се наложеше. Рашид притежаваше ефикасността на компютър, а Анди разбираше от компютри. И все пак младежът беше нещо повече от механизъм, усещаше той. В него се криеше личност, живо човешко същество, плахо, чувствително, възприемчиво и изключително интелигентно. А компютрите, знаеше Анди, изобщо не бяха интелигентни.

В края на ноември Анди заяви, че Рашид е готов за мисията.

— Отначало, нали разбираш, си мислех, че планът е напълно безумен — каза на Франк той. Напоследък двамата се бяха сприятелили. Анди вече не беше под денонощна охрана, но през повечето време Франк стоеше при него, просто за да му прави компания. Бяха свикнали с това. — Когато Ансън и баща ми за пръв път ми го обясниха, смятах, че няма никакъв шанс за успех. Да пратите своя убиец в бърлогата на извънземни телепати и да очаквате, че няма да го забележат? Лудост, ето какво си мислех. Умът на Рашид ще излъчва убийствените си намерения с всяка негова крачка и съществата ще ги засекат още преди да се доближи на десет километра от Висшия. И веднага щом решат, че е нещо сериозно, а не просто безумна шега, ще му окажат Тласъка — по дяволите, човече, направо ще го блъснат — и сбогом, Рашид.

Но това, продължи Анди, било преди първата му среща с Рашид. Сега вече разбирал. Месеците, прекарани с него, го накарали да осъзнае особените му способности, Великата сила, на която го научил също толкова загадъчният му баща. Рашид бил в състояние да се скрива зад стената на челото си. Научил се напълно да прочиства ума си. Съществата нямало да открият нищо, ако насочели телепатията си към него. Истинският убиец щял да е самият Анди, макар и отдалечен на голямо разстояние. „Направи това, направи онова, завий надясно, завий наляво.“ Рашид само трябвало да изпълнява, без да мисли за него. А дори съществата нямало да са в състояние да засекат дистанционните компютърни команди на Анди с телепатията си.

Ансън, който през цялото лято не се беше намесвал в хода на нещата, сега изостави уединението си, за да издаде последните заповеди.

— Четири автомобила ще потеглят за Лос Анджелис на интервали от десет до петнайсет минути — решително каза той, когато в чертожната зала се събраха всички участници в операцията. — Шофьори ще са Франк, Марк, Чарли и Черил. Отначало Рашид ще пътува с Черил, но някъде около Камарило ще се прехвърли при Марк, после в Нортридж при Франк…

Той хвърли поглед към Анди, който седеше приведен над клавиатурата си и бързо преобразуваше цялата информация в триизмерна схема на големия екран.

— Ясно ли ти е всичко това, Анди? — попита Ансън с онзи твърд глас, който всички в ранчото наричаха „гласът на Полковника“, макар че самият Полковник би се изненадал да го научи.

— Тъй вярно, шефе — отвърна Анди. — Ти само продължавай да маршируваш напред.

Ансън изсумтя. Изглеждаше измършавял и под очите му имаше тъмни кръгове. В лявата си ръка държеше крив бастун, който преди време си бе направил от червено дърво, и почукваше с него по лявата си обувка, като че ли за да не позволи на пръстите си да заспят.

— Добре. Да продължаваме. В Глендейл Франк го предава на Чарли. Минават през Пасадина, после при игрището за голф в Монтерей Парк Рашид се връща обратно при Черил. Тя ще го преведе през портала. Между другото, ще влязат през Алхамбра, което ще обсъдим малко по-късно. А сега, самото взривно устройство, което е произведено във фабриката на Съпротивата във Виста, в северната част на окръг Сан Диего, ще бъде откарано в Лос Анджелис с камион, натоварен с декоративни растения за продан като коледна украса…

И така. Големият ден. Втората седмица на декември, ясна, слънчева и топла в южна Калифорния, малко висока облачност, без изгледи за дъжд. Анди бе в комуникационния център, отвсякъде заобиколен от компютри и със слушалка и ларингофон, готов за работа. Днес щеше да стане велик герой от Съпротивата, ако вече не бе такъв. Днес от около двеста и четирийсет километра щеше да насочва като кукловод Рашид и задочно да убие Висшето същество.

Всъщност щеше да ръководи всички, които участваха в мисията. Часът на неговата слава, неговият най-велик хакерски удар.

Стив седеше до него, готов да поеме командването, ако Анди се умори. Но Анди не очакваше да се умори. Не смяташе и че Стив, нито пък който и да е друг, освен самия него, е способен да се справи с операция, изискваща поддържането на постоянен едновременен контакт с четири автомобила и убиец, както и с шпионите им в Лос Анджелис. Но щом иска, нека остане. Нека види какъв хакер е дал на света. Тук бяха също Елоиз, Майк и неколцина други, но съставът им постоянно се променяше. Ла-Ла с малкия Анди, за да погледа все още непознатия си татко. Леслин. Пеги. Джейн. Непрекъснато влизаха и излизаха хора. Все още не се случваше нищо сериозно. Макар че официално ръководеше операцията, Ансън се появяваше през половин час, много нервен, неспособен да остане задълго на едно място. Синди също се отбиваше да погледа, но и тя не се задържаше много.

Първата от четирите коли, тази на Чарли, беше потеглила в осем сутринта. Останалите я последваха. Два от автомобилите бяха поели край брега, другите два по вътрешни пътища, но всички непрекъснато променяха посоката си, за да заобикалят различни контролни постове и капани, които съществата бяха поставяли през годините по магистралите между Санта Барбара и Лос Анджелис. На екрана на Анди се виждаха всички шофьори. Алената линия представляваше маршрута на Франк, синята — на Марк, тъмнолилавата — на Черил, светлозелената — на Чарли. Колата, с която пътуваше Рашид, бе заобиколена от тъмночервен ореол. В момента го возеше Франк, намираха се в долината Сан Фернандо и заобикаляха северната страна на градската стена, за да се срещнат с Чарли далеч на изток в Глендейл.

Нямаше признаци за необичайно раздвижване от страна на съществата или полицията на ЛАКОН. И защо? По всяко време можеха да пратят половин милион автомобили в и около Лос Анджелис. Имаха ли причина да смятат, че е в ход някакъв злодейски заговор, целящ да отнеме живота на самото върховно същество? Но Анди за всеки случай беше разположил шпиони около цялата лосанджелиска стена, участници в Съпротивата от по-малки организации в града. Те щяха да го информират какво става, ако изобщо имаше нещо.

— Наближаваме следващата среща на Рашид — величествено съобщи той. — Франк и Чарли, пресечката на Уест Колорадо Стрийт и Пасифик.

Дали тези имена на улици говореха нещо на някой от тях? Може би не, освен навярно на Синди, ако на своята възраст все още си спомняше нещо за живота си в Лос Анджелис. Или на Пеги, макар че годините замъгляваха и нейната памет. Но през последните пет години Анди наистина бе ходил в Глендейл. Познаваше една сравнително приятна жена там, приятелка от опростителските му дни. Веднъж-дваж беше стъпвал и на Колорадо Стрийт. Докато всички други бяха живели в безопасност тук в ранчото, почти без да познават външния свят.

Ансън отново ставаше нервен и излезе да се поразходи.

— Рашид се прехвърли — каза Анди, когато тъмночервеният ореол около колата на Франк изчезна и обгърна тази на Чарли. Анди, който поддържаше аудиовръзка и компютърен контакт с всички, прати два кратки импулса на Франк, за да му каже да отиде при глендейлския портал и да чака там следващи инструкции. Също приключил с работата си за тази сутрин, Марк вече бе паркирал пред бърбанкския портал. Черил продължаваше да е в движение, далеч на изток от Чарли, насочваше се на юг покрай града през Аркадия и Темпъл Сити и завиваше на север за срещата в Монтерей Парк. От началото на операцията бяха изтекли близо четири часа.

Интересно, помисли си Анди, че Ансън беше поверил ключовата роля на Черил. Спомняше си палавите им лудории, когато бе на петнайсет-шестнайсет, а тя година, две по-голяма от него. Но онова, с което щеше да я запомни, беше, че очите й оставаха отворени, дори докато свършваше. Онези големи сини Кармайкълови очи, зад които не се криеше почти нищо. Никога не бе намирал нещо особено в нея, освен, разбира се, хубавото й, приятно закръглено тяло, което Черил умело, но без много въображение използваше по време на случайните им срещи в леглото. А сега беше получила задачата да откара Рашид в Лос Анджелис, да го отведе в зоната на действие и после пак да го измъкне оттам след убийството. Може пък да бе по-умна, отколкото предполагаше. Тя беше дъщеря на Майк и Касандра, напомни си Анди, а Майк изглеждаше способен човек в своята област и Касандра бе почти съвсем истинска лекарка.

— Наближаваме предаването на взривното устройство — високо и ясно съобщи той, тъй като без неговите обяснения никой в стаята, освен може би Стив, не разбираше нищо от линиите на екрана. В момента публиката му, показа му бърз поглед през рамо, се състоеше от сестра му Сабрина, съпругът й Тад, Майк, снаха му Джули и сестрата на Ансън Хедър. Синди също се беше върнала, ала като че ли отново се канеше да излезе и вървеше към вратата с онази нейна мъчително бавна, но яростно решителна походка.

Пунктирана жълта линия обозначаваше напредването на камиона, който трябваше да докара бомбата от фабриката във Виста. Скрита сред саксиите, сред всички онези пищни червени цветове. Идеята му допадаше. Мил предколеден подарък за Висшия.

В момента камионът се намираше в Норуок и подскачаше по магистралата от Санта Ана към Санта Фе Спрингс. Анди влезе в аудиовръзка с шофьора и му нареди да продължава.

— Клиентът ви се насочва към склада — каза той. — Не трябва да го караме да чака.

Рашид, който пътуваше в автомобила на Чарли, наближаваше Пасадина и се движеше на юг по Сан Гейбриъл Булевард към Монтерей Парк. Трябваше да вземе взривното устройство именно там, точно преди Чарли да го предаде на Черил.

Пунктирана жълта линия, която увеличаваше скоростта си.

Зелена линия с тъмночервен ореол, която се насочваше към мястото на срещата.

Тъмнолилава линия, напредваща в същата посока от отсрещната страна.

Пунктираната жълта линия се сля със зелената. Сигнал от Чарли: успешно прехвърляне на експлозива.

— Рашид взе бомбата — съобщи Анди. — Продължава за срещата с Черил.

Колко лесно, помисли си той. Дори забавно.

Трябваше да го правят всеки ден.

Половин час по-късно. Сега тъмнолилавата линия, заобиколена от тъмночервен ореол, се приближава до голяма черна дъга, която представлява лосанджелиската стена. Блещукащи яркочервени отсечки обозначават портала Алхамбра. Анди иска от Черил потвърждение за местоположението им и го получава. Всичко е наред. Черил скоро ще влезе в града. Рашид спокойно седи до нея. Бомбата е в раницата му.

Анди се вслушва. Започва процедурата на портала. Рутинна идентификация.

В момента Черил сигурно отговаря, като протяга импланта си към скенера на пазача. Осигурен й е пропуск.

Всъщност това е пропускът на един от служителите в ЛАКОН, който толкова нелюбезно беше закопчал белезниците на Анди в онзи ужасен ден на Фигероа Стрийт. Дали ще се получи? Да, получава се. Бариерата на Алхамбра се вдига. Черил спокойно влиза в града.

Сияещ, Анди вдига глава и плъзва поглед по групата в комуникационния център: Стив, Синди, Касандра, Ла-Ла и ококореното момченце. Защо ги няма останалите, всичките, след като великият момент вече настъпва? Не се ли интересуват? Особено Ансън. Къде е Ансън, дявол да го вземе? Да не е отишъл да играе голф? Или напрежението е прекалено силно за него?

По дяволите Ансън.

— Рашид влезе в града — величествено казва Анди.

Тъмночервеният кръг се е отделил от тъмнолилавата линия и уверено се движи по разбитите улици в квартала със складовете. Анди увеличава контраста на картата и вижда, че Черил е паркирала край старата, ръждясала железопътна линия точно на изток от Санта Фе Авеню и че дългоногият Рашид енергично крачи по Втора улица, която води към Аламейда.

Изтичат пет минути. Според екрана в момента Рашид е почти на прага на уютното малко скривалище на Висшия. Време е за последно потвърждение.

— Рашид? — свързва се по аудиоканала Анди.

— Тук съм, Анди.

— Къде точно?

— В границите на зоната на действие.

Макар и слаб в слушалките, гласът на Рашид дори не потрепва. Свръхестествено спокоен, хладнокръвен, напълно невъзмутим. Абсолютно нормален пулс, несъмнено. Всичко в Рашид е тихо, тихо като в гроб. Това момче е цяло чудо, мисли си Анди. Той е свръхчовек. Крачи към сградата с бомба в раницата и дори не се поти.

— Това е последният аудиоконтакт, Рашид. Оттук нататък връзката е само дигитална. Потвърди дигитално.

На екрана на Анди присветват три импулса. Очевидно имплантът на Рашид функционира нормално. Рашид също.

Стив се пресяга и леко отпуска ръка за миг върху рамото на Анди. Успокоява ли го? Показва увереност в способностите на сина си? В тези на Рашид? Може би и трите. Анди кратко се усмихва на баща си и отново поглежда към екраните. Ръката се отдръпва.

Тъмночервеният кръг необезпокоявано напредва. Рашид трябва да е вече на първия портал. Анди си го представя. Движи се с призрачното спокойствие на сомнамбул, необезпокояван от мисли за онова, което е дошъл да извърши. Анди внимава собственото му дишане да е бавно и постоянно, пулсът му да е нормален. Никога не би могъл да притежава свръхестествения телесен контрол на Рашид, но иска да е спокоен, доколкото може. Не е време да се превъзбужда.

Порталът.

Спират Рашид. Осигурен е имплантен достъп. Сега ще бъде проверен протоколният код, който Анди е измъкнал от старите файлове на Боргман и който е осъвременил едва предишния ден след проникване в сърцето на извънземната система за сигурност.

Секундите бавно се нижат. После тъмночервеният кръг отново продължава напред. Паролата е приета!

— Върви по мед и масло — без да се обръща конкретно към никого, казва Анди.

Портал номер две.

Къде всъщност е в момента Рашид, по дяволите? Анди дори не може да си представи що за място е леговището на Висшия. Жалко, че няма видеовръзка. Е, после Рашид ще ни разкаже всичко. Ако оцелее.

Дали се движи между високи мраморни стени? Или, чуди се Анди, обикаля около някакъв ужасен огнен кръг, зад който тъне в разкош господарят на господарите? Дали около него небрежно са насядали по-нисши същества, които отпиват освежителни напитки, играят на карти и приветливо махат с пипала на Рашид, докато невъзмутимият натрапник, непоклатим като скала в душевното си спокойствие, въоръжен с всички пароли и без да излъчва зловещите си намерения, навлиза все по-дълбоко в тяхната светая светих? Вътре има и хора, предполага Анди, роби на съществата, смирени слуги на великия властелин. Файловете на Боргман бяха показали, че е така. Естествено, те няма да обърнат внимание на Рашид, защото нямаше да е там, ако не трябваше да е там и следователно трябваше да е там. Робската психика, да.

Искат паролата на портал номер две. Рашид се подчинява и предоставя достъп до импланта си.

Порои от цифри, осигурени от Анди, потичат от Рашид към нещото, което охранява портала.

Паролата е приета.

Тъмночервеният кръг продължава напред.

Изтичат шейсет секунди. Никакви вести от Рашид. Но той все още се движи. Осемдесет секунди. Сто. Анди наблюдава и чака. Сини сенки обгръщат главния му екран. Тихото бръмчене на компютрите се превръща в мелодия, нещо оперно, Моцарт, Вагнер, Верди.

Никакви вести от Рашид. Никакви вести. Никакви вести.

Анди се чуди за колко време всъщност кодираните съобщения на Рашид изминават двеста и четирийсетте километра, които го отделят от Лос Анджелис. Пътуват със скоростта на светлината: бързо, но не мигновено. Той разделя двеста деветдесет и девет хиляди километра в секунда на двеста и четирийсет километра и получава някъде около хиляда двеста четирийсет и пет, но когато се опитва да превърне този резултат в съответната част от секундата, с други думи действителното забавяне, аритметиката му изневерява. Сигурно е объркал всичко, решава Анди. Може би е трябвало да раздели двеста и четирийсет на двеста деветдесет и девет хиляди. Обикновено не допускаше такива грешки. Трудно се съсредоточаваше. Къде е Рашид, по дяволите? Дали някой не се е натъкнал на факта, че този висок младеж с големи очи няма работа там?

Пристига импулс от Рашид. Слава Богу.

Портал номер три.

Добре. Това е изключително важен момент и само Рашид може да вземе решение. Навярно е достатъчно навътре в зоната на действие, за да постави бомбата. Или трябва да влезе и през следващия портал? Анди не знае как ще постъпи Рашид, не може да види каква е обстановката, няма представа за разстоянията и Рашид не е в състояние да му опише нищо, освен по аудиовръзката, което обаче е прекалено опасно. Рашид ще трябва да разчита на собствената си преценка за това дали да продължи през портал номер три. Но няма гаранции за валидността на протоколите. Два са сработили, но дали ще успее и третият? Ако Рашид опита и се провали, те ще го хванат с отвратителните си еластични езици, ще го напъхат в чувал, ще го отведат на разпит и тогава Бог да е на помощ на всички ни.

В такъв случай Анди имаше друга алтернатива. Можеше да детонира бомбата, докато е в раницата, което нямаше да е много приятно за Рашид, но също щеше да унищожи Висшия. Рашид е наясно с тази възможност. Рашид би трябвало да прати съответния сигнал до Анди, ако се наложи да прибегнат до нея.

Но това е само в краен случай.

Анди чака. Диша. Брои ударите на сърцето си. Опитва се да раздели наум двеста и четирийсет на двеста деветдесет и девет хиляди.

Рашид дава паролата на портал номер три. Очевидно е решил, че не е достатъчно близо до Висшия, за да остави бомбата.

Анди осъзнава, че е престанал да диша. И да брои ударите на сърцето си. Замръзнал е между настоящия и следващия момент. През ума му постоянно минават комбинациите, които ще детонират експлозива. Може да го направи с леко помръдване на пръстите си. Рашид само трябва да му прати отчаяния сигнал, който означава, че са го заловили и…

Тъмночервеният кръг се придвижва напред.

Рашид е минал през портал номер три.

Анди отново започва да диша. Времето продължава своя ход.

Но докато секундите текат, Рашид не му съобщава нищо. Единствената информация на Анди е плъзгането на кръга по екрана — символът на Рашид, пристигащ по телеметричен път. Тик. Так. Деветдесет секунди. Не се случва нищо.

Ами сега? Неочакван четвърти портал? Някакво страшно ефикасно защитно устройство, което светкавично и фатално е извадило Рашид от играта, преди да успее да прати сигнала? Или — изненада! — Рашид е открил, че Висшия е заминал на почивка в Пуерта Валарта?

Получава се сигнал от Рашид.

За Анди, чиито сетива са невероятно изострени от нетърпимото напрежение, между всяка пристигаща цифра изминава интервал от около шест години.

Дали Рашид му казва, че са го хванали? Че се е изгубил? Че това изобщо не е нужната сграда?

Не.

Рашид казва, че е стигнал целта.

Че е извадил бомбата от раницата, залепва я на стената и внимателно я намества на някакво удобно незабележимо местенце. Че си е свършил работата и се връща.

Сега всичко започва наопаки. Рашид се насочва назад към портал номер три. Да. Ето го, минава спокойно. Всичко е наред.

Портал номер две. Тъмночервеният кръг продължава през него.

Портал номер едно. Дали ще го заловят там? „Много съжаляваме, млади човече, просто не можем да ти позволим да поставяш бомби в тази район.“ Бам!

Нищо. Успява. Минава през портал номер едно. Излиза от светилището. Бързо напуска зоната на действие, не тича, разбира се, о, не, не и хладнокръвният спокоен Рашид, просто крачи по улиците с обичайната си енергична походка.

Анди се свързва едновременно с четирима души и изстрелва кодирани съобщения. По негова заповед Черил е напуснала мястото си и се приближава, за да посрещне Рашид, който се движи на изток към нея. Тя ще се опита да излезе през портала Алхамбра, същият, през който е влязла. Чарли е паркирал отпред и ще поеме Рашид от нея, ако Черил успее да се измъкне, разбира се. Франк при глендейлския портал и Марк при бърбанкския са резервни шофьори, ако поради някаква причина Алхамбра е затворена за превозни средства. В такъв случай единият или другият ще влезе в града, ако може, ще пресрещне Черил на място, определено от Анди, ако успее, ще поеме Рашид от нея и ще го измъкне от друг портал. Ако. Ако. Ако. Ако.

На Анди му се иска да зададе всевъзможни въпроси, но не смее да използва аудиовръзката. Прекалено лесно е да се засече. Всичко трябва да стане с кодирани импулси, неразбираеми сигнали, пътуващи по електронната магистрала между ранчото и града. От екрана сякаш политат искри, когато багрите затанцуват. Анди се навежда напред, докато носът му докосва екрана. Пръстите му милват хладната му повърхност, като че ли изведнъж е решил да проведе останалата част от операцията с Брайлово писмо.

Сега тъмночервеният кръг се превръща в ореол около средата на тъмнолилавата линия. Рашид се е качил в автомобила на Черил. Насочват се към портала Алхамбра.

Настъпил е моментът, в който трябва да бъде разигран най-големият от всички тези залози. Детонирането трябва да почака, докато Рашид напусне града. След като избухне бомбата, със сигурност ще затворят всички портали. Рашид първо трябва да е извън стената: друг избор няма. Ами ако Анди изчака прекалено дълго, преди да даде сигнала за детониране и слугите на Висшия забележат експлозива? Той е незабележим, но определено не и невидим. Ако порталът Алхамбра се окаже затворен и се наложи да се забави заради организирането на втората среща, за да измъкне Рашид през Бърбанк или Глендейл, а междувременно открият бомбата и успеят да я обезвредят…

Ако. Ако. Ако. Ако.

Но Алхамбра е отворена. Тъмночервеният ореол се прехвърля около зелената линия. Рашид е извън стената и сега се намира в автомобила на Чарли. С пет ръце и поне деветдесет пръста Анди праща едновременни сигнали до всички заинтересувани страни.

„Франк, Марк, незабавно потеглете към ранчото.

Чарли, размърдай си задника, насочи се към магистрала 210, завий към Силмар, където ще се срещнеш с Черил и отново ще й предадеш Рашид.

А ти, Черил, плътно следвай Чарли по магистралата, така че ако се натъкне на контролен пост, да можеш да качиш Рашид и да отпрашиш в противоположната посока.“

Плюс още едно съобщение.

„Хей, Висшия! Ето нещо за теб!“

Анди се усмихва и набира кода за детониране.

Нямаше как да усети експлозията от двеста и четирийсет километра, не, в никакъв случай. Освен във въображението си. Във въображението на Анди целият свят се разтърси със сила от десета степен по скалата на Рихтер, небето почерня и се осея с червени нишки, звездите обърнаха посоката на движението си. Но разбира се, нямаше начин да разбере, поне не незабавно, какво се е случило в Лос Анджелис. Бомбата беше мощна, но Ансън нямаше намерение да взриви с нея целия град. Най-вероятно не я бяха усетили дори в Холивуд.

Но после в слушалките му се разнесе глас:

— Намирам се близо до Сънсет Булевард, недалеч от Доджър Стейдиъм. Току-що мина извънземна кола, в която имаше две същества. Надаваха крясъци. Пищяха. Нали разбираш, все едно че ги измъчваха ужасни болки. Експлозията трябва да ги е подлудила. Смъртта на Висшия.

— Кой е там, моля? — попита Анди.

— Извинявай. Тук е Хоук.

Един от шпионите.

— Можеш ли да видиш от мястото си сградата на Фигероа Стрийт? Какво става там?

— По всички горни етажи премигват светлини. Не виждам нищо повече, само горните етажи. Чувам и сирени.

— Усети ли експлозията?

— О, да. Да. Категорично. И, хм…

Но в този момент друг от лосанджелиските шпиони започна да подава сигнали. Анди превключи на неговия канал. Казваше се Редууд и се обаждаше от Уилшир и Алварадо, източната част на Макартър Парк.

— Едно същество обърна корема на брега на езерото — съобщи Редууд. — Просто се стовари на земята в мига, в който избухна бомбата.

— Живо ли е?

— Живо е, да. Виждам го да се гърчи. Лежи там и вие на умряло. Направо трябва да си запушиш ушите.

— Благодаря ти — отвърна Анди. Усети пристъп на безумна радост, която го разтърсваше като електрически ток. „Гърчи се. Вие на умряло.“ Музика за ушите му. Ухилен като тиква, той превключи на трети канал. Клипър докладваше за невероятен смут в Санта Моника, веднага след него Роубоут предаде подобно съобщение от Пасадина. Някой видял същество, което лежало сякаш в безсъзнание на улицата, друг забелязал четири ужасно възбудени извънземни от призрачния вид безсмислено да тичат в кръг.

Анди усети, че Стив го побутва.

— Хей, кажи ни какво става.

Той осъзна, че през последните няколко минути мислено се е пренесъл в Лос Анджелис. Лос Анджелис, с неговите гърчещи се и пищящи същества, беше по-реален за него, отколкото ранчото. Трябваше да положи сериозни усилия, за да се върне в комуникационния център. Отвсякъде го заобикаляха лица. Сега до него стояха Ансън, Майк, Касандра й още пет-шест други. Бе дошла дори Джил, макар и не Халид. Вперени погледи. Напрегнати лица. Бяха разбрали част от случилото се от репликите, разменени с шпионите из града, но искаха да научат и останалото и всички едновременно му задаваха въпроси.

Анди започна да им отговаря. Казваше им, че Рашид е успял, че бомбата е избухнала, че Висшия е мъртъв, че съществата са полудели от шока, че падат по улиците и стенат — не, пищят, пищят като побъркани, че всички в Лос Анджелис обезумяват, а навярно и по целия свят, един ужасен писък, едновременно разнасящ се от всички същества по Земята, страшен звук, който се надига и стихва като сирена…

— Какво? Какво? Какво? Какво се опитваш да кажеш, Анди?

Отвсякъде го гледаха озадачени лица. Анди предположи, че не им е представил информацията в правилния ред, че е поставил колите пред воловете, че всъщност може да е бърборил безсмислици. Не му пукаше. Цяла сутрин бе на шест места едновременно, най-малко на шест, и сега просто искаше да иде на някое тихо място и да полегне за минутка.

Но му се искаше и да чуе онзи писък. Трябва да пищяха самите звезди. Галактиките.

— Успяхме — каза той. — Победихме! Висшия е мъртъв и съществата се побъркват!

Този път го разбраха, да.

Стив триумфално забарабани по масата. Майк танцуваше с Касандра. Синди танцуваше със себе си.

Но Ансън не танцуваше, стоеше съвсем сам насред стаята и изглеждаше малко замаян.

— Просто не мога да повярвам, че сме успели — удивено промърмори той и бавно поклати глава. — Прекалено хубаво е, за да е истина.

С едното си ухо Анди чу баща му да казва на Ансън поне веднъж да не е такъв проклет песимист, а с другото, онова със слушалката, чу шпионина, наречен Редууд, който се намираше при Макартър Парк, настойчиво да моли за вниманието му. Докладваше му, че ставало нещо много особено, че съществото, допреди малко проснато на брега на езерото, сега отново било на крака и започвало енергично да обикаля наоколо, после се опита да се намеси Хоук с някакво съобщение от неговия район, обезпокоителни новини, че няколко същества очевидно започвали да идват на себе си. Двама-трима от другите шпиони също се мъчеха да се свържат с него, всъщност по цялото табло премигваха светлини.

— ЛАКОН — казваше някой. — Навсякъде е пълно с ченгета на ЛАКОН!

Определено ставаше нещо странно. Анди бясно размаха ръце.

— Тишина! Тишина! Оставете ме да чуя!

Стаята внезапно утихна.

Анди изслуша Хоук, изслуша Клипър, изслуша Роубоут и всички останали шпиони в Лос Анджелис. Превключваше от канал на канал, почти не говореше, само слушаше. Слушаше напрегнато. Всички около него мълчаха.

После вдигна поглед към Ансън, Стив, Синди, Джил, Ла-Ла, обходи един по един присъстващите в залата. Тези въпросителни очи, които умоляваха за информация, взираха се в него, мъчеха се да разчетат лицето му. Игла да паднеше, щеше да изкънти като гръм. Всички те виждаха по изражението му, знаеше Анди, че новините не са добри. Че в уравнението се е намесил непредвиден фактор, нещо, което ни най-малко не са очаквали, и че положението не е толкова розово, колкото са смятали. Всъщност, че внезапно започва да изглежда катастрофално.

— Е? — попита Стив.

Анди бавно поклати глава.

— О, по дяволите! — беше единственото, което успя да се насили да каже. — По дяволите! По дяволите! По дяволите!

Франк се бе отклонил от магистралата и пътуваше по улици, които щяха да му позволят да заобиколи най-северния край на градската стена, преграждаща Топанга Каниън Булевард. Докато бързо пресичаше Рисийда в долината Сан Фернандо, той хвърли поглед към огледалото и видя, че в небето зад него се издига огромен стълб черен дим.

Отначало това го озадачи. После осъзна какво може да е и вълнението, което го беше изпълнило след съобщението на Анди за успешното детониране, безумната еуфория от последните четирийсет минути се изпари по-бързо от сняг през юли.

— Анди? — свърза се с ранчото той. — Анди, слушай, някъде към Бевърли Хилс или Бел Еър е избухнал голям пожар. Виждам дима над хълмовете, много дим, от отсрещната страна на Мълхоланд Драйв.

Не последва незабавен отговор.

— Анди? Анди, чуваш ли ме? Тук е Франк, намирам се на Рисийда Булевард и Шърман Уей.

Отвърна му само пропукване. Продължителното мълчание го разтревожи. Стълбът от дим зад него продължаваше да се издига нагоре. Изглеждаше около осемстотин метра. Стори му се, че чува тътен на далечни експлозии.

— Анди?

Още около минута без отговор.

После:

— Извинявай. Ти ли си, Франк? — Най-после. — Бях зает. Къде казваш, че си?

— Пътувам на север в Долината по Рисийда Булевард. Зад мен бушува страхотен пожар.

— Зная. Всъщност са много пожари. Съществата отвръщат на удара и предприемат наказателни мерки заради убийството на Висшия.

— Наказателни мерки ли? — Думите отекнаха в главата му.

— Точно така. Самолети на ЛАКОН бомбардират целия град.

— Но мисията беше успешна — неразбиращо настоя Франк. — Висшия е мъртъв.

— Да. Очевидно.

— И преди половин час ти ми каза, че съществата по целия свят напълно се побърквали от шока. Че обезумявали от болка и се натръшквали по земята. Че с тях било свършено, така каза.

— Казах го, да.

— Тогава кой е дал заповед за наказателните мерки? — мъчително бавно попита Франк, сякаш в устата му бяха натъпкани тампони памук.

— Съществата. — Гласът на Анди звучеше уморено, ужасно уморено. — Изглежда някак са се овладели и отново са се свързали помежду си. И са пратили цяла армада от ЛАКОН и други колаборационисти да извършват въздушни атаки, явно безогледно, за да покажат колко са ни разгневени.

Франк се наведе към волана и започна бавно да вдишва и издишва. Беше много, много трудно да смели всичко това.

— Значи е било просто загуба на време, онова, което току-що извършихме? И всъщност с унищожаването на Висшия не сме постигнали нищо, така ли?

— В продължение на десетина минути ми се струваше, че сме успели. Но изглежда, че имат резервни Висши. В архива на Боргман не се споменаваше нищо подобно.

— Не! О, Господи, Анди! Господи!

— Щом научих какво става в Лос Анджелис — обясни Анди, — се върнах в мрежата и открих, че очевидно имат друг Висш в Лондон, трети в Истанбул и първия, който още е в Прага. А сигурно и още. Всички са взаимозаменяеми и свързани помежду си. Ако един от тях умре, веднага се активира следващият.

— Господи — за трети път възкликна Франк. И после, измъчено: — Ами Рашид? И другите?

— Добре са. В момента Рашид е при Чарли и се движи на запад по магистрала Футхил, някъде към Лос Анджелис Канада. Черил плътно го следва. Марк е на магистрала Голдън Стейт в района на Мишън Хилс и продължава на север.

— Е, Слава Богу поне за това. Но си мислех, че сме ги победили — каза Франк.

— И аз.

— Че сме ги разгромили с един удар.

— Щеше да е чудесно, нали? Е, така или иначе здравата ги разтърсихме. Но сега ни отвръщат. И после, предполагам, всичко ще продължи като преди. — Звуците, които се разнесоха по линията, можеха да се приемат като смях. — Адски е кофти, нали, брат’чед?

— Мислех си, че сме ги победили — повтори Франк. — Наистина.

Внезапно изпита усещане, каквото никога не го бе обземало, чувство на пълна и непреодолима безпомощност, пареща като леденостуден вятър. Бяха отдали на проекта толкова много време, убедени, че той ще ги доведе до целта. Бяха направили всичко възможно: цялата си находчивост, усилия и смелост. Рашид беше отишъл право в леговището на звяра, за да залепи бомбата на стената.

И за какво? За какво? Оказваше се, че е имало незначителен, но неизвестен им факт и заради него не бяха постигнали абсолютно нищо.

Всичко това бе влудяващо. На Франк му се искаше да крещи, рита и чупи нещата наоколо. Но от това нямаше да се почувства по-добре. Той дълбоко си пое дъх, после, пак и пак. Не помагаше. Все едно, че дишаше пепел.

— По дяволите, Анди. Ти хвърли толкова усилия.

— Не само аз, всички. Единственият проблем беше, че теорията, върху която изградихме плана, не се оказа вярна. Виж, хлапе, просто се върни в ранчото и ще се опитаме да измислим нещо друго, става ли? Трябва да се свържа и с други хора. Ще се видим след около час, Франк. Край на предаването.

Край, да. Край.

Опитвай се да не мислиш за това, казваше си Франк. Прекалено мъчително е да мислиш. Преструвай се, че си Рашид. Изпразни главата си от всичко останало, освен от задачата да се прибереш у дома.

Получи се, за известно време. После започна отново.

И след това, около час по-късно, вече трябваше да мисли за нещо друго. Беше стигнал далеч на север по крайбрежието, току-що бе минал покрай Карпинтирия, почти в предградията на Санта Барбара, когато видя в небето напред странни нишки светлина, нещо, което можеше да е златиста комета, избухнала в дъжд от зелени и лилави искри. Фойерверки? Той чу приглушени кънтежи. Миг по-късно високо над него прелетяха мрачните силуети на три самолета, които се насочваха на юг към Лос Анджелис.

Бомбардировка? Толкова надалеч?

Франк включи аудиовръзката.

— Анди? Анди?

Пращящи смущения. Иначе — тишина.

— Анди?

Продължи да опитва. От ранчото — никакъв отговор.

Мина през Съмърланд, после през Монтесито и се насочи към центъра на Санта Барбара. Появиха се познатите родни хълмове. Още няколко километра на север по магистралата и щеше да види самото ранчо, сгушено сред лъкатушните каньони високо в планината.

И тогава го видя. Или поне мястото, на което знаеше, че би трябвало да е. Оттам се издигаше дим, не гигантски черен стълб като онзи в Лос Анджелис, а само спирални валма от горния му край, които изчезваха в помръкващото привечерно небе.

Поразен, той прекоси града и продължи нагоре по планинския път, без да откъсва поглед от дима. Искаше му се да вярва, че идва от някой друг хълм. Пътят се виеше, издигаше се и се спускаше, перспективата бе измамна и за известно време Франк наистина повярва, че пожарът е на съвсем друго място, но после излезе на последната отсечка пред портала и вече нямаше съмнение. Бяха бомбардирали ранчото. Беше останало непокътнато през всички тези години, като че ли освободено със специален закон от пряката власт на завоевателите. Но сега бе настъпил краят.

Той прати сигнал и порталът се отвори.

Докато шофираше по тесния път, Франк видя, че голямата къща гори. По задната й стена танцуваха пламъци. Цялата фасада сякаш беше изчезнала и покривът в средната част бе хлътнал навътре. Отзад, където се намираше пътеката към комуникационния център, имаше плитък кратер. Самият център все още стоеше, но също бе пострадал и изглежда беше откъснат от основите си. Повечето други постройки бяха повече или по-малко невредими. Тук-там сред дърветата зад тях горяха отделни огньове.

Франк видя през дима дребна фигура, която замаяно се щураше отпред. Синди. Старата, едва кретаща Синди. Цялото й лице беше в сажди. Той слезе от автомобила, втурна се към нея и я прегърна. Все едно че стискаше наръч пръчки.

— Франк — каза тя. — О, виж какво стана, Франк! Виж!

— Видях самолетите. Бяха три.

— Три, да. Прелетяха точно оттук. Изстреляха ракети, но много от тях не улучиха. Една обаче попадна в целта.

— Виждам. Голямата къща. Има ли други оцелели?

— Неколцина — отвърна тя. — Неколцина. Ужасно е, Франк.

Той кимна. После зърна Анди, застанал на разкривения праг на комуникационния център. Още малко и щеше да припадне от изнемога. Но кой знае как успя да се усмихне, онази негова усмивка само с едното ъгълче на устата, която винаги изглеждаше толкова лукава и фалшива. Но сега Франк се радваше да я види.

Той се затътри при Анди.

— Добре ли си?

— Чудесно, да. Наистина. Малко сътресение, това е всичко. Нищо сериозно. Леко мозъчно изместване, нищо повече. Но цялата комуникационна система е унищожена. Ако си се чудил защо ме няма в ефир, сега вече знаеш. — Анди посочи към кратера на пътеката. — За малко не улучиха. А голямата къща…

— Виждам.

— Твърде много време водехме тук омагьосан живот, момче. Но предполагам, че сме прекалили с номерата си. Всичко се случи страшно бързо, това нападение. Бам-бам-бам и вече ги нямаше. Разбира се, след половин час пак може да се върнат, за да си свършат работата докрай.

— Мислиш ли?

— Кой знае? Всичко е възможно.

— Къде са другите? — огледа се наоколо Франк. — Баща ми?

Анди се поколеба.

— Съжалявам, че трябва да ти го кажа, Франк. Ансън беше в голямата къща, когато я улучи ракетата. Много съжалявам, Франк. Много съжалявам.

Франк изпита само тъпо усещане. Истинският шок, предполагаше той, щеше да го връхлети по-късно.

— Баща ми също беше вътре — прибави Анди. — И майка ми.

— О, Анди. Анди.

— И сестрата на баща ти. — Анди се опита да си спомни името й. — Лес… Ле… Леел… — Беше на ръба на припадъка, разбра Франк.

— Леслин — помогна му той. — Трябва да влезеш вътре и да си легнеш, Анди.

— Да. Наистина трябва, нали? — Но остана на мястото си, облегнат на касата на вратата. Гласът му стигна до Франк сякаш от много далеч. — Майк е добре. И Касандра. И Ла-Ла. Искам да кажа Лорейн. Пеги беше тежко ранена. Може да не издържи. Не съм сигурен какво се е случило с Джули. Унищожиха целия лагер на работниците. Но къщата на Халид е абсолютно невредима. В момента я използват като лазарет. Точно преди да падне покривът Майк и Халид влязоха в голямата къща и изнесоха всички оцелели. Касандра се грижи за тях.

Франк кимна. Той се извърна от Анди за миг и погледна към горящата сграда. Замаяно си помисли за книгите на Полковника, за картите и схемите в чертожната зала, за цялата тази история на изчезналия свободен човешки свят, която изгаряше в пламъците, и се зачуди защо точно в този момент си мисли за нещо толкова маловажно.

— Братята и сестрите ми? — попита Франк.

— Повечето са живи, само са поразтърсени. Но един от братята ти загина. Не зная дали е Мартин или Джеймс. — Анди засрамено го погледна. — Съжалявам, Франк, никога не съм можел да ги различавам. — После механично продължи: — Сестра ми Сабрина също е жива. Но не и Айрийн. Що се отнася до Джейн… Ансония…

— Добре — спря го Франк. — Няма нужда да изреждаш всичките. Трябва да отидеш в къщата на Халид и да си легнеш, Анди. Чуваш ли ме? Върви там и си легни.

— Да — отвърна Анди. — Това ми се струва добра идея.

И бавно се отдалечи.

Франк погледна нагоре вляво, където можеше да се види пътят от града, лъкатушещ покрай планинския склон. Скоро щяха да пристигнат и другите автомобили — Черил, Марк, Чарли. Чудесно завръщане у дома след вълнението от великата и славна лосанджелиска експедиция. Може би вече знаеха за провала на операцията. Но да научат за бомбардирането на къщата, да видят разрушенията, да чуят за жертвите…

От цялата група само Рашид щеше да понесе удара, предполагаше Франк. Странният свръхестествен Рашид, създаден и изваян от баща си, също толкова странният Халид, така че невъзмутимо да понася всички несгоди. Онази негова зловеща безпристрастност, неземното спокойствие, позволило му да иде право в бърлогата на Висшия и да постави бомба на стената: това щеше да му помогне да преживее шока от завръщането в опустошеното ранчо. Разбира се, майката, бащата, братята и сестрите на Рашид бяха невредими. И можеше да не дава пукната пара за успеха или провала на мисията. Дали изобщо го вълнуваше нещо? Навярно не.

И сега най-вероятно всички трябваше да се опитат да станат като него: безпристрастни, безразлични, примирени. Не им оставаше никаква надежда, нали? Не им оставаха мечти, които да ги крепят.

Той бавно закрачи обратно към паркинга.

Синди все още стоеше до колата му и прокарваше длани по гладките й страни, сякаш я галеше. Хрумна му, че крехката старица трябва да си е изгубила разсъдъка, че е полудяла от грохота и яростта на бомбардировката, но тя се завъртя към него и Франк видя непогрешимия блясък на разум в очите й.

— Каза ли ти кои са загинали? — попита го Синди.

— Повечето, предполагам. Стив, Лиза, Леслин и други. Един от братята ми. И баща ми.

— Клетият Ансън, да. Но ще ти кажа нещо. Мисля, че за него беше най-добре да умре.

Небрежната жестокост на забележката го стресна. Но Франк и друг път се бе убеждавал колко безмилостни могат да са старците.

— Най-добре ли? Защо говориш така?

Синди махна с възлестата си ръка към пожарищата.

— Нямаше да може да понесе това, Франк. Ранчото на дядо му в развалини. Половината от семейството загинали. И въпреки всичко, съществата продължават да властват над света. Той беше много горд човек, този твой баща. Всички Кармайкълови са такива. — Тя отпусна длан върху ръката му и силно го стисна. Очите й се впиха в неговите като очи на вещица. — Достатъчно страда, когато убиха Тони. Но ако беше оцелял сега, Ансън щеше да умира хиляди пъти на ден. Мисълта, че вторият му велик план за освобождаване на света от съществата е бил още по-ужасен провал от първия… че ни е навлякъл цялото това опустошение… Много по-добре е, че вече го няма. Много по-добре.

По-добре? Дали можеше да е вярно? Франк трябваше да помисли.

Той освободи ръката си, отдалечи се на няколко крачки към останките от почернял гранит и плочи и заби върха на обувката си в купчините овъглено дърво по пътеката.

Острата миризма на изгоряло пареше ноздрите му. Жестоките думи на Синди продължаваха да отекват в ушите му, скръбен вой, който не искаше да утихне.

„Ансън щеше да умира хиляди пъти на ден… хиляди пъти… хиляди пъти…

Великият му план… провал…

Провал…

Провал…

Провал… провал… провал… провал…“

След няколко минути вече му се струваше, че почти е съгласен с нея. Ансън не би могъл да преживее ужасния си разгром. Това би го съсипало. Не че така Франк по-леко понасяше смъртта му. Нито пък всичко останало. Беше трудно да се приеме. Това изпразваше смисъла на всичко, в което вярваше. Бяха направили големия си ход, бяха се провалили и толкова. Играта бе свършила и те бяха загубили. Нима не беше така? Ами сега?

Сега, предполагаше Франк, абсолютно нищо. Край на великите планове. Край на новите идеи за отхвърляне на извънземното иго с един-единствен драматичен удар. Край на всички такива проекти.

Странно мрачна мисъл. Поколения наред целият му род беше насочвал енергията си към мечтата за освобождение. Целият му живот бе подчинен на тази цел, още откакто порасна достатъчно, за да разбере, че някога Земята е била свободна и че е била поробена от космически създания: че той е Кармайкъл, а основната особеност на Кармайкълови е копнежът да избавят света от извънземните му господари. Сега трябваше да обърне гръб на всичко това. Тъжно. Но, запита се той, изправен край останките от ранчото, каква друга позиция можеха да заемат? Какъв смисъл имаше да продължават да се преструват, че въпреки всичко е възможно да победят съществата?

„Великият му план…

Провал… провал… провал…

Хиляди пъти на ден. Хиляди пъти на ден. Ансън щеше да умира хиляди пъти на ден.“

— Чудя се какво си мислиш — обади се Синди.

Франк измъчено се усмихна.

— Наистина ли искаш да знаеш?

Тя дори не си направи труда да му отговори. Просто повтори въпроса с неумолимите си очи. Той не посмя да й възрази.

— Че провалът на мисията означава край на всичко.

Край на фантастичните велики проекти за освобождение. Просто трябва да се примирим с факта, че съществата завинаги ще владеят света.

— О, не — възкликна Синди и го удиви за втори път през последните две минути. — Не. Грешиш, Франк. Дори не си и помисляй подобно нещо.

— Защо?

— Баща ти още не е в гроба, но ако беше, щеше да се преобърне вътре. Също Рон, Анс и Полковника. Само се чуй! „Просто трябва да се примирим.“

Остротата на подигравката й го свари неподготвен. Лицето му се изчерви. Той се опита да й обясни.

— Не съм пораженец, Синди. Но какво можем да направим? Самата ти преди малко каза, че планът на баща ми се е провалил. Това не означава ли край за всички нас? Нима е реалистично да продължаваме да си мислим, че можем да ги победим? И изобщо било ли е някога?

— Чуй ме — заговори тя и го прониза с остър, неустоим поглед, от който нямаше измъкване. — Имаш право. Ние току-що доказахме, че не сме в състояние да ги победим. Но напълно грешиш като казваш, че след като не можем да ги победим, трябва да се откажем от всякаква надежда за освобождение.

— Не разби…

Синди продължи:

— Франк, аз по-добре от всеки друг зная колко безкрайно над нас са съществата във всяко отношение. Сега съм на осемдесет и пет години. Присъствах на самото място в деня, в който пристигнаха. Стоях пред тях, не по-далеч, отколкото си ти от мен, и усещах мощта на умовете им. Те са като богове, Франк. Разбрах го в момента, в който се появиха. Можем да ги нараняваме — току-що го доказахме, — но не можем сериозно да им навредим и със сигурност не сме способни да ги разбием.

— Точно така. И затова ми се струва, че е безполезно да влагаме излишна енергия в измамната надежда за…

— Казах ти да ме изслушаш. Бях при Полковника точно преди да умре. Ти не го познаваш, нали? Не, мисля, че не. Той беше велик човек, Франк, и изключително мъдър. Разбираше могъществото на съществата. И също ги сравняваше с богове. Точно така се изразяваше и беше прав. Но после казваше, че трябва да продължаваме да мечтаем за ден, в който тях въпреки всичко няма да ги има. Да поддържаме жива идеята за съпротива, ето какво казваше. Да си спомняме какво е да живееш в свободен свят.

— Как можем да си спомняме нещо, което изобщо не познаваме? Полковника си го е спомнял, да. Ти си го спомняш. Но съществата са тук близо петдесет години. Били са тук преди да се роди баща ми. На Земята живеят цели две поколения хора, които никога…

Същият яростен поглед. Гласът му секна.

— Естествено — презрително каза Синди. — Това ми е ясно. По света има милиони, милиарди хора, които нямат представа какво е да живееш в свят на свободна воля. И нямат нищо против съществата да са тук. Може би дори са доволни, повечето. Животът за тях е по-лесен, отколкото преди петдесет години. Не се налага да разсъждават. Не се налага да оформят характерите си. Просто правят каквото им наредят извънземните компютри и техните колаборационистки началници. Но тук е земята на Кармайкълови, тук горе, поне каквото е останало от нея. Ние разсъждаваме по друг начин. И смятаме, че съществата са ни превърнали в нищо, но че някой ден отново можем да станем нещо. Някак си. Ако не си позволим да забравим какви сме били някога. Ще дойде време, не зная как и кога, когато ще отхвърлим властта на съществата и ще уредим нещата така, че отново да заживеем като свободни хора. И дотогава трябва да поддържаме жива идеята. Разбираш ли ме, Франк?

Тя бе крехка, немощна и трепереща. Но гласът й, дълбок и дрезгав, беше непоклатим като скала.

Франк потърси в ума си думи за отговор, но не му хрумна нищо логично. Разбира се, той искаше да поддържа традициите на предците си. Разбира се, той изпитваше тежестта на всички Кармайкълови, познати и непознати, които притискаха душата му и го принуждаваха да поведе някакъв прекрасен кръстоносен поход срещу враговете на човечеството. Но той току-що се бе завърнал от такъв поход и останките от дома му димяха навсякъде около него. Сега беше най-важно да погребат мъртвите и да възстановят ранчото, без да мислят за следващия си безплоден ход.

Така че нямаше какво да каже. Не можеше да отхвърли наследството си, но му се струваше глупаво да изрича някаква благородна клетва, задължаваща го да направи още един опит да постигне невъзможното.

Внезапно лицето на Синди омекна.

— Добре — кимна тя. — Просто помисли за онова, което ти казах. Помисли си.

В далечината прозвучаха три клаксона. Връщаше се Черил, а може би Марк или Чарли.

— Най-добре иди да ги посрещнеш — подкани го Синди. — Сега ти си главният, момче. Обясни, им какво се е случило. Ще го направиш, нали? Побързай. Виж кой идва. — И когато закрачи по пътеката към портала, Франк чу гласа й да го проследява: — Съобщи им го внимателно, Франк. Ако можеш.

9.

След петдесет и пет години

Следите от опустошението започнаха да избледняват едва на третата пролет след бомбардирането на ранчото. Мъртвите бяха погребани и оплакани и животът продължаваше. Нова растителност покриваше кратерите и обилните зимни дъждове бяха подхранили младите храсти и тревата.

Пострадалите сгради бяха или ремонтирани, или разрушени, построиха и няколко нови. Най-тежката работа бе почистването на останките от изгорялата голяма къща, продължила две години. Беше построена така, че да стои векове и разрушаването й с помощта на прости ръчни инструменти представляваше сложна задача за малка група от хора. Но накрая и това бе направено. Поне успяха да спасят задното крило, петте стаи, които бяха останали невредими, и използваха части от стените и пода на другите помещения, за да построят още пет. Комуникационният център отново лежеше върху основите си и Анди дори установи компютърна връзка с други хора в страната.

Водеха тихо съществувание. Реколтите бяха изобилни. Стадата се множаха. Децата растяха, женеха се и раждаха нови деца. Самият Франк, почти двайсет и две годишен, също беше баща. Ожени се за дъщерята на Марк Хелена и вече имаха две хлапета, и двете наречени на родителите му: момичето се казваше Рейвън, момчето — Ансън, новият Ансън Кармайкъл. Някои неща никога не се променят.

Библиотеката на Полковника вече я нямаше, но Анди успя да качи книги от библиотеки във Вашингтон и Ню Йорк и Франк прекарваше много от времето си в четене. Голямата му страст бе историята. Дотогава не знаеше много за света преди съществата, но сега часове наред го преоткриваше, римска история, древногръцка, британска, френска, цялата човешка сага плуваше в поразения му ум, безброй велики имена, и на създатели, и на разрушители, Александър Велики, Уилям Завоевателя, Юлий Цезар, Наполеон, Август, Хитлер, Сталин, Уинстън Чърчил, Чингиз Хан.

Знаеше, че някога Калифорния е била част от страната, известна като Съединени американски щати, и прочете нейната история, изгълта я наведнъж, научи как била създадена от отделни държавици и как после едва не се разпаднала, за да бъде обединена отново, сякаш завинаги, а след това станала най-могъщата в света. За пръв път чуваше имената на бележитите й президенти, Вашингтон, Джеферсън, Линкълн, Рузвелт и двамата велики генерали Грант и Айзенхауер, които също бяха станали президенти.

Имената и подробностите бързо се забравяха. Но принципите оставаха ясни, начините, по които се бяха образували държави и империи, бяха постигали величие и бяха загивали, за да отстъпят мястото си на нови, докато народите на всяка от тези държави и империи постоянно се бяха борили, за да създадат цивилизация, основана на справедливост, на възможност за всеки. Светът навярно най-после е бил на ръба на постигането й, когато пристигнали съществата. Или поне така изглеждаше половин век по-късно на човек като него, който не знаеше нищо друго, освен прочетеното в книгите, изровени от Анди от компютърните архиви на завладяния свят.

Сега никой не говореше за Съпротивата или за убиване на същества. Всъщност никой не говореше почти за нищо друго, освен за необходимостта да сеят навреме, да жънат добра реколта и да се грижат за добитъка. Франк не изгуби омразата си към пришълците, откраднали света и убили баща му. Тя беше заложена в гените му, тази омраза. Нито забрави думите на Синди в деня на завръщането му от Лос Анджелис. Онзи разговор — последният, защото тя умря няколко дни по-късно, кротко, заобиколена от хора, които я обичаха — завинаги се запечата в ума му и той от време на време се замисляше над идеите, които му бе обяснила, разсъждаваше над тях и после отново ги скътваше някъде надълбоко. Разбираше силата им. Знаеше стойността им. Щеше надлежно да ги предаде на децата си. Но не виждаше практичен начин да им даде живот.

В един топъл, уханен априлски ден на третата година след бомбардировката Франк прехвърли дерето и се насочи към дома на Халид, където двамата с Джил и техните многобройни деца живееха отделно от другите в постоянно растящо малко селище.

Често ходеше при Халид и понякога при неговия нежен, непонятен син Рашид. В тяхната компания изпитваше странно спокойствие, наслаждаваше се на душевния им мир, наблюдаваше как Халид вае любимите си скулптури, вече по-често абстрактни фигури, отколкото портретите от младите му години.

Обичаше да разговаря с него за Господ. „Аллах“, така Го наричаше Халид, но казваше, че няма значение какво име използваш, стига да приемаш истината за Неговата мъдрост, съвършенство и всемогъщество. Никой не беше говорил на Франк много за Бог, нито бе откривал доказателства за Неговото съществуване в кървавата сага на човешката история. Но Халид непоколебимо вярваше в Него.

— Това е въпрос на вяра — тихо казваше той. — Без Него светът няма смисъл. Как би могъл да съществува, ако Той не го е създал? Той е господарят на вселената. Той е и наш закрилник: Милостивият, Милосърдният. Само към Него се обръщаме за помощ.

— Щом Господ е нашият милостив и милосърден закрилник — питаше Франк, — защо ни е пратил съществата? И защо е създал болестите, смъртта, войната и всички други злини?

Халид се усмихваше.

— Като дете и аз задавах същите въпроси. Трябва да разбереш, че пътищата Господни са неведоми за нас. Той не се поддава на нашия разум. Но онези, която живеят според Неговото слово, ще триумфират. Както се разкрива на първата страница на тази книга. — И той подаваше на Франк своя стар, изтъркан Коран, същият, който носеше от място на място през целия си живот.

Проблемът за съществуването на Бог продължаваше да озадачава Франк. Той постоянно ходеше при Халид за напътствия и винаги се връщаше без да е убеден, ала въпреки това омаян. Искаше светът да има ред и смисъл и виждаше, че за Халид наистина е така, и все пак не можеше да не желае Бог да бе дал на човечеството по-осезаеми доказателства за съществуването Си, да Се бе разкрил не само на избрани пророци, живели много отдавна в далечни земи, а и днес, всеки ден, навсякъде и на всекиго. Господ обаче оставаше невидим. „Пътищата Господни са неведоми — казваше Халид. — Той не се поддава на нашия разум.“ Пътищата на съществата явно също бяха неведоми и не се поддаваха на човешкия разум. Те бяха също толкова загадъчни в своята извисеност, колкото Бог, и също толкова непонятни. Но съществата бяха видими още от самото начало. Защо Господ не Се показваше на Своя народ дори само за миг?

Когато ходеше при Халид, Франк обикновено се отбиваше в недалечното гробище, за да постои за малко над гробовете на родителите си и на Синди, а понякога и на другите, загинали при бомбардировката, Стив, Пеги, Леслин, Джеймс и останалите, дори на гробовете на непознати, на Полковника, неговия син Анс и дядото на Анди Дъг. И докато се разхождаше сред гробовете на всички тези хора, и разсъждаваше за живота им, за нещата, които се бяха стремили да постигнат, той получаваше усещане за миналото, за приемствеността на човешкия живот във времето.

Но този ден изобщо не стигна до гробището, защото едва направи няколко крачки по пътеката, когато чу, че Анди го вика със странно предрезгавял глас от верандата на комуникационния център.

— Франк! Франк! Ела тук, бързо!

— Какво има? — попита той, забелязал зачервеното лице и изцъклените очи на Анди. Братовчед му изглеждаше поразен, почти замаян. — Нещо лошо ли се е случило?

Анди поклати глава: Устните му мърдаха, но от тях като че ли не можеше да се изтръгне нищо свързано. „Съществата. Съществата.“ Гласът му звучеше толкова странно, сякаш езикът му се беше подул. Дали не бе пиян?

— Какво съществата? — попита Франк. — Да не би в момента група същества да се насочват към ранчото? Това ли се опитваш да ми кажеш?

— Не. Не. Нищо подобно. — И после, с огромно усилие: — Те си отиват, Франк!

— Отиват ли си? — запремигва Франк. Неочакваната дума го порази със страшна сила. „За какво говориш, Анди?“ — Къде отиват?

— Напускат Земята. Събират си багажа, измитат се! — Анди гледаше като обезумял. — Някои вече са си тръгнали. Останалите скоро ще ги последват.

Странни, непонятни думи. Те се стовариха върху Франк като лавина. Но отначало не носеха никакъв смисъл, не повече от самата лавина. Бяха само звуци, които Франк не разбираше.

„Съществата напускат Земята. Отиват си, събират си багажа, измитат се.“

Какво? Какво? Какво? Той постепенно проумя какво му говореше Анди, но въпреки това не можеше да повярва. „Отиват ли си? Съществата?“ Анди приказваше глупости. Трябва да беше изпаднал в някаква заблуда. И все пак Франк усещаше, че го връхлита смайваща вълна на удивление и объркване. Почти без да се замисля, той вдигна поглед нагоре и се втренчи в небето, като че ли очакваше да види безброй извънземни кораби, които изчезват в синевата. Но видя само огромния небесен купол и няколко пухкави облака на изток.

После Анди го стисна за китката, задърпа го и го въведе в комуникационния център. Той посочи към екрана на най-близкия компютър.

— Получавам все същото съобщение отвсякъде — от Ню Йорк, Лондон, Европа, отвсякъде. Включително от Лос Анджелис. Така е цяла сутрин. Събират си багажа, качват се на борда на корабите си и се измитат. На някои места вече не е останало нито едно същество. Можеш да минеш през територията им и никой няма да те спре. Защото няма никой.

— Дай да видя.

Франк погледна към екрана. По него течаха думи. Анди докосна един от бутоните, думите изчезнаха и на тяхно място се появиха други. Също като онези, които братовчед му беше изрекъл само преди минути, те не означаваха нищо за него. Накрая с огромни усилия Франк успя да ги разбере. „Отиват си… отиват си… отиват си.“ Бе толкова неочаквано и толкова странно. Толкова объркващо, по дяволите.

— Погледни тук — каза Анди. Той направи нещо с компютъра. Думите изчезнаха и на екрана проблесна образ.

— Това е Лондон.

В някакво поле, парк, някакво обширно равно място, стоеше извънземен кораб. Пет-шест гигантски същества тържествено се приближаваха към него в колона по един, качваха се на платформата и се издигаха към отворилия се в корпуса люк. После люкът се затвори. Корабът се издигна върху стълб от пламък.

— Виждаш ли? — извика Анди. — Едно и също по целия свят. Омръзнало им е да стоят тук. Писнало им е от Земята. Отиват си у дома, Франк!

Така изглеждаше. Франк се разсмя.

— Да. Адски смешно, нали? — ухили се Анди.

— Много смешно, да. Безумно смешно. — Смехът безспирно бликаше от гърлото му. Той се помъчи да се овладее. — Седим си тук на тая планина, цели петдесет години се напъваме да измислим как да ги накараме да си тръгнат, но нищо не се получава и накрая решаваме, че просто никога няма да успеем. И се отказваме. А само няколко години по-късно те си отиват просто така. Защо? Защо? — Франк вече не се смееше. — За Бога, Анди, защо? Къде е смисълът?

— Смисъл ли? Не би трябвало да очакваш да откриеш смисъл в поведението на съществата. Те правят каквото правят и не се предполага, че можем да разберем причините. И никога няма да ги научим, предполагам. Хей, знаеш ли какво, Франк, изглеждаш така, като че ли още малко и ще се разревеш!

— Наистина ли?

— Само си виж лицето.

— Нещо не ми се ще. — Франк се извърна от компютрите на Анди и започна да крачи напред-назад из стаята.

Започваше да осъзнава, че е възможно всичко това да се случва в действителност. И в същото време му се струваше, че земята под краката му се втечнява, че цялата планина бавно потича към морето.

„Съществата си отиват? Отиват си? Отиват си?“

В такъв случай би трябвало да скача от радост. Но не, не, вместо това той бе потънал в пълно объркване. Очите му пареха от гняв. И внезапно разбра защо.

Влудяваше го фактът, че може да напуснат Земята, преди да е открил начин да ги победи. Франк удивено осъзна, че неочакваното заминаване на съществата, ако наистина си отиваха, ще отвори зейнала бездна в душата му. Омразата му към тях дотолкова го изпълваше, че ако ги нямаше, ако завинаги изгубеше възможност да изрази тази омраза, на мястото на тяхното присъствие щеше да остане ужасна празнота.

Анди се приближи иззад него.

— Франк? Какво има, Франк?

— Трудно ми е да ти го обясня. Изведнъж се почувствах страшно особено. Като че ли… хм, нали знаеш, тук винаги сме имали тази велика свещена цел. Да се освободим от съществата. Но не успяхме да я изпълним и сега това наистина се случва, без дори да вдигнем пръст, просто така. Просто така.

— И какво? Не те разбирам.

Франк затърси точните думи.

— Искам да кажа, че се чувствам… не зная, малко разочарован, навярно. Изпразнен. Все едно през целия си живот да блъскаш по заключена врата и тя изобщо да не помръдва, а после преставаш да блъскаш, отиваш си и хоп — Изненада! Изненада! — вратата се отваря сама. Това те обърква, нали ме разбираш? Смущава те.

— Предполагам, че е така, да. Разбирам те.

Но Франк виждаше, че Анди нищо не разбира. И после мислите му запрепускаха в съвсем друга посока. Това не можеше да е истина. Човек трябваше да е идиот, за да повярва, че е възможно съществата доброволно да си отиват.

Той кимна към екрана.

— Виж, ами ако онова там не е вярно?

Анди ядосано го изгледа.

— Разбира се, че е вярно. Как може да не е?

— Тъкмо ти не би трябвало да задаваш такъв въпрос. Възможно е да е някакъв хакерски трик, нали? Ти знаеш повече от мен за тези неща. Може ли някой да е фалшифицирал всички онези образи и съобщения и да ги е пуснал по цялата Мрежа? Възможно е, нали?

— Възможно е, да. Но мисля, че не е така — усмихна се Анди. — Ако искаш обаче, можем да го проверим лично, нали знаеш.

— Не разбирам. Как?

— Да вземем кола и веднага да идем в Лос Анджелис.

Взеха разстоянието само за два часа и половина, с цял час по-малко от обикновено. Пътищата пустееха. Контролните постове също.

Маршрутът, който избра Франк, ги отведе в града по крайбрежната магистрала. Стигнаха до западния край на стената, където се намираше порталът Санта Моника. Докато се приближаваха, двамата видяха, че порталът е широко отворен и че не се забелязват ченгета на ЛАКОН. Франк продължи напред и навлезе в центъра на Санта Моника.

— Виждаш ли? — попита Анди. — Сега вярваш ли?

Франк отговори с рязко кимване. Вярваше, да. Немислимото, абсолютно необяснимото изглеждаше истина. Но откриваше, че му е все по-трудно да го асимилира. Като че ли някаква гигантска стена в душата му го отделяше от радостта, която би трябвало да изпитва от удивителното заминаване на съществата. Вместо щастие, го изпълваше нещо по-близо до отчаяние, дълбок душевен смут. Никога не беше очаквал да се чувства така в ден като този.

Всичко бе заради това внезапно усещане за отсъствие, помисли си Франк. Вече ясно го съзнаваше. Само за един ден тези непонятни създания от звездите безгрижно, почти лекомислено го бяха лишили от основната цел на живота му и не му беше лесно да запълни празнотата.

Паркира автомобила на няколко преки зад стената, точно до старата пешеходна зона на Трета улица. Някога там бе имало огромен търговски център, но магазините отдавна бяха изоставени. Санта Моника беше тих град. Тук-там групички хора замаяно обикаляха наоколо, като че ли бяха пияни или ходеха насън. Никой не поглеждаше към никого. Никой не разговаряше. Всички бяха като призраци.

— Мислех, че ще попаднем на страхотно веселие — озадачено каза Франк. — Че хората ще танцуват по улиците.

Анди поклати глава.

— Не. Грешиш, Франк. Не разбираш какви са тези хора. Не си живял сред тях като мен.

— Какво искаш да кажеш?

— Погледни нататък.

На улицата край изоставените магазини се издигаше стар небостъргач със сиви стени, на входа на който се виждаше емблемата на ЛАКОН. Пред него се бе събрала малка тълпа: поредната група мълчаливи, смаяни хора, застанали един до друг в пет, шест неравни колони. Всички гледаха нагоре. От висок прозорец към тях надзърташе мъж в униформа на ЛАКОН. Лицето му беше бледо, очите му изглеждаха кухи.

Анди посочи към сградата.

— Ето го твоето веселие — заяви той.

— Не разбирам. Защо ги зяпа така? Да не би да се страхува, че ще се качат горе и ще го линчуват?

— Може би по-късно наистина ще го линчуват. Малко им трябва. Но в момента просто искат да им върне съществата. И с изражението на лицето си той им показва, че не може.

— Искат да им ги върне ли?

— Липсват им, Франк. Те ги обичат. Не го ли съзнаваш?

Франк се завъртя и го погледна. Той усети, че лицето му пламва.

— Моля те, недей да се шегуваш с мен, Анди. Не сега.

— Не се шегувам. Напъни си мозъка, човече. Съществата са дошли тук още преди двамата с теб да се родим. Много преди това. Оказали съвсем лекичък тласък и цивилизацията просто се разпаднала, правителства, армии, всичко. И след като изтребили приблизително половината население на Земята, за да покажат, че са сериозни, те установили нова система, в която всички вършели каквото им наредят. Край на частната собственост, край на частната инициатива, просто си дръж главата наведена, работи каквото съществата ти кажат да работиш, живей там, където съществата ти заповядат да живееш и всичко ще е мирно и тихо, няма да има войни и бедност, никой няма да е гладен или да спи по улиците.

— Всичко това ми е известно — малко раздразнен от тона на Анди, отвърна Франк.

— Но разбираш ли, че след време повечето хора са започнали да предпочитат новата система пред старата? Те я обожават, Франк. Само неколцина изолирани чудаци като онези в известното на двама ни ранчо над Санта Барбара са смятали, че в това има нещо нередно. Кой знае защо съществата са решили да оставят тези чудаци на мира, но почти всеки друг, който не е харесвал системата, е бил хвърлян в затвор или е намирал смъртта си. А сега — хоп! — съществата ги няма и вече не съществува система. Всички тези хора се чувстват изоставени. Те не знаят как сами да се справят с нещата и няма кой да им каже. Разбираш ли, Франк? Разбираш ли?

Той кимна. И се изчерви.

Да, Анди. Да. Разбираше. Естествено, че разбираше. И се чувстваше много глупаво за това, че е трябвало да му го обясняват. Предполагаше, че днес мисълта му просто е малко мудна заради тези ужасно объркващи събития.

— Знаеш ли — въздъхна Франк, — в деня на бомбардировката Синди ми каза почти същото. Че на света имало милиони хора, които намирали живота под властта на съществата за много по-лесен. — Той се подсмихна. — Все едно че боговете са били тук и после изведнъж са си тръгнали, и сега никой не може да проумее какво означава всичко това. Както обича да казва Халид, неведоми са пътищата на Аллах.

Сега бе ред на Анди да го погледне озадачено.

— Богове ли? Какво говориш, Франк?

— И това ми го каза Синди. Че съществата били като богове, дошли сред нас от небесата. Полковника също вярвал в това, така ми каза тя. Никога нямало да разберем абсолютно нищо за тях. Били прекалено над нас. Никой не разбирал защо са пристигнали и какво искат. Просто били тук, това е всичко. Видели. Победили. Променили целия свят по собствения си вкус. И когато постигнали онова, което искали да постигнат, си отишли, без дори да ни кажат защо си отиват. Така че боговете бяха тук, отидоха си и сега сме оставени в мрака без тях. Така е, нали, Анди? Какво се прави, когато боговете си идат?

Анди странно го наблюдаваше.

— Такива ли бяха и за теб, Франк? Богове?

— За мен ли? Не. Дяволи, ето какви бяха за мен. Дяволи. Мразех ги. — Той се отдалечи от Анди и закрачи през колоните вцепенени, замаяни хора пред сградата на ЛАКОН. Никой не му обръщаше внимание.

Франк вървеше сред тях, взираше се в лицата им, в кухите им очи. Приличаха на сомнамбули. Беше страшно да ги гледа. Но разбираше страха им. Самият той донякъде го изпитваше. Този смут, това отчаяние го бяха обзели още в момента, в който чу, че съществата си отиват: те произтичаха от една и съща неувереност. Какво щеше да се случи със света, чудеше се Франк, след епизода със съществата?

Епизод. Ето какво беше това, знаеше го. Нашествието, завоюването, годините на извънземна власт — просто епизод, макар и много странен, в дългата история на човечеството. Петдесетина години в сравнение с хилядите. „Денят на пришълците“, ето как щяха да го наричат. И докато мислеше за това, докато му даваше името „епизод“, Франк най-после усети, че започва да излиза от мъглата, обгръщала го през последните няколко часа.

Тези години бяха променили всичко, да. Винаги ставаше така след такива епизоди. Но не за пръв път огромно бедствие преобразяваше света. Бе се случвало многократно. Бяха идвали асирийците, монголските орди, надпетите, Черната смърт или извънземните същества от звездите — каквото и да е — и после всичко се беше променяло.

Но все пак, помисли си Франк, каквото и да се случеше, основното винаги си оставаше: закуска, обяд, любов, секс, слънчеви лъчи, дъжд, страх, надежда, амбиция, мечти, удовлетворение, разочарование, победа, разгром, младост, старост, раждане, смърт. Съществата са дошли и разрушили всичко установено и стабилно само Бог знае защо, а после си отидоха Бог знае защо, а ние все още сме тук и сега трябва да започнем отначало, също така неизбежно, както започва пролетта, след като зимата свърши работата си с нас. Сега трябва да започнем отначало. Бог знае защо, да, а ние не знаем. Когато се върнеше в ранчото, трябваше да поговори с Халид за това.

— Франк?

Анди се беше приближил иззад него. Франк го погледна през рамо, но не каза нищо.

— Добре ли си, Франк?

— Разбира се, че съм добре.

— Обикаляше сред тези хора. Нещо страшно те измъчва. И на теб ти липсват съществата, това ли е?

— Казах ти, че ги мразя. Че са дяволи. Но да, да, в известен смисъл наистина ми липсват. Защото сега зная, че никога няма да имам възможност да убия нито едно от тях. — Франк се завъртя и погледна Анди право в очите. — Знаеш ли, когато ми каза, че си отиват, аз побеснях. След смъртта на баща ми толкова ужасно исках да съм онзи, който ще ги прогони. Макар да знаех, че навярно не сме способни да го направим. Но сега съвсем ненадейно изгубих дори възможността да опитам.

— Какъвто бащата, такъв и синът, а?

— Какво лошо има в това? — попита Франк.

— Ансън толкова ужасно копнееше да влезе в историята като човека, който ни е избавил от съществата. И това го пречупи, това желание. Пречупи го на две. Това ли искаш да се случи и с теб?

— Не съм толкова крехък като баща си — отвърна Франк. — Знаеш ли, Анди, единствените хора на Земята, които наистина са убивали същества, са Халид и Рашид, а на тях изобщо не им пукаше за това. И тъкмо затова са успели. На мен обаче ми пукаше, но никога няма да имам възможност да го сторя и за известно време днес това ме потисна. Така че, предполагам, за мен е почти същото като за тях — каза той и махна с ръка към призрачните, тътрещи се хора наоколо им. — Те са ужасени, защото са изгубили любимите си същества. Аз съм ужасен, защото вече няма същества, които да мразя.

— Искаш ли да направиш нещо, за да задоволиш омразата си? Влез в сградата, измъкни онзи колаборационист навън и накарай хората да го обесят на някой стълб. Той е помагал на врага. Колаборационистите трябва да бъдат наказани, нали?

— Мисля, че това не е отговорът, Анди.

— Какъв е тогава?

— Да разрушим стените за начало. Представяш ли си колко много работа е това, да разрушиш стените?

Анди го зяпаше така, сякаш си бе изгубил ума.

— Адски много. Адски.

— Е, въпреки това ще го направим. Ние ги издигнахме и можем да ги разрушим. — Франк дълбоко си пое дъх. Другата стена, стената в него, онази стена от тъпо отчаяние и смут започваше да се разпада. Напускаше го неувереността му, объркването след заминаването на съществата.

Той вдигна поглед нагоре към ясното небе: през небето, към невидимите звезди, към онази неизвестна планета, от която бяха пристигнали съществата. Ако можеше, щеше да я изпепели с погледа си, толкова силно копнееше за мъст.

Но как можеше да отмъсти на богове, които бяха дошли тук, за да направят света неузнаваем и после бяха избягали като крадци?

Не. Трябваше да възроди Земята и после да я направи още по-чудесна от преди. Ето какво щеше да направи. Това щеше да е неговото отмъщение.

Стори му се, че сега разбира какво се е случило със света. „Със съществата вселената ни е пратила послание. Проблемът е, че не знаем какво е. Задачата, която ни предстои през следващите сто години, петстотин или колкото и време да отнеме, е да открием смисъла на посланието на звездите.

А междувременно…

Междувременно по някакво чудо отново сме свободни. И сега — помисли си той, — някой трябва да излезе напред и да каже: «Ето каква е свободата, ето как се държат свободните хора». И от оставените от съществата развалини ще се роди нов свят.“

— Ще разрушим стените навсякъде — каза Франк. — Искам да обикалям света и да го виждам със собствените си очи. Ню Йорк, Чикаго, Вашингтон, всички онези места на изток, за които съм чувал. Даже Лондон. Париж. Рим. Защо не? Ще го направим.

Анди продължаваше да го зяпа.

— Мислиш, че съм луд ли? — попита Франк. — Виж, не можем просто да си седим на задниците. Сега ще настъпи хаос. Анархия. Чел съм, че ставало така, когато централната власт изчезне. Това не е добре. Трябва да направим нещо, Анди. Нещо. Не зная какво, но разрушаването на стените е добро начало. Първо ще рушим, после ще градим. Толкова ли е безумно, Анди?

Той не го изчака да отговори. Отново започна да се отдалечава, този път по-бързо.

— Хей! — извика Анди. — Хей, къде отиваш?

— Обратно при колата. Искам внимателно да разгледам стената и да видя как е изградена. За да мога да измисля най-добрия начин да я вдигнем във въздуха.

Анди остана на мястото си и проследи с поглед отдалечаващия се Франк.

Мина му през ума, че през цялото време ужасно го е подценявал. Смяташе го за лековат, просто още едно от множеството взаимозаменяеми русокоси хлапета из ранчото. „Не — каза си Анди. — Франк не е такъв. Франк ще е онзи, който ще съгради нещо — кой знае какво ще е то, по дяволите? — от нищото, което ни оставиха съществата. Дори самият Франк не знае какво ще направи. Но той ще даде на света втори шанс. Или с този опит ще погуби всички ни.“

Анди се усмихна. Бавно поклати глава.

— Кармайкълови — измърмори той.

Франк вече бе при автомобила си. Анди разбра, че ако се забави още малко, братовчед му ще замине без него.

— Хей! Хей, Франк, почакай ме! — извика той. И се втурна към колата.

1

Джон Чарлз Фримонт (1813–1890) — американски генерал и изследовател, първи кандидат за президент от републиканската партия. — Б.пр.

2

Search for Extra-Terrestrial Intelligence (SETI) — търсене на извънземен разум (англ.) — Б.пр.

3

Градче в южна Пенсилвания, днес национално гробище и военен парк. По време на гражданската война в САЩ през юли 1863 г. там са били разбити силите на Конфедерацията. — Б.пр.

4

Вид пакистански хляб. — Б.пр.

5

Измислено име, използвано по време на следствено дело в САЩ за обозначаване на мъж с неидентифицирана самоличност. — Б.пр.

6

Измислени имена като Джон Доу. — Б.пр.

Content

Робърт Силвърбърг
Денят на пришълците

1. След седем години

2. След девет години

3. След деветнадесет години

4. След двадесет и две години

5. След двадесет и девет години

6. След четиридесет години

7. След четиридесет и седем години

8. След петдесет и две години

9. След петдесет и пет години

1