Ник Харкауей

Машина за ангели

На Клер, като всичко останало.

Бележка на преводача

Един АНГЕЛ, освен всичко друго, е знакова златна английска монета с архангел Михаил на нея, която е имала специални функции: давала се е като знак, че болникът е бил докоснат от английския крал, а както всички знаем, кралят е въплъщение на божията сила и докосването му лекува всякакви болести, от скрофулоза до проказа…

Оттам „ангели“ са се наричали притежателите на тази благословена монета — онези, които са били смъртници, но са били чудотворно излекувани и са се възнесли блажени още приживе.

Гангстерът е синът на града, владее езика му и го познава, с все странните му и нечестни занаяти и ужасните му предизвикателства; стиска здраво живота си като плакат, като сопа.

Робърт Уаршоу[1]

I

Чорапите на бащите;

бозайникът побеждава;

посещение при стара дама

В седем и петнадесет сутринта в спалнята си — малко по-студена от вакуума на космоса — Джошуа Джоузеф Спорк[2] носи въздлъжък кожен шлифер и чифт от бащините си чорапи за голф. Папа Спорк не беше роден играч на голф. Като изключим всички други разлики, истинските любители на играта не се сдобиват с чорапите си посредством кражба на пял камион с товар, предназначен за дружеството в Сейнт Андрюс[3]. Така не се прави. Голфът е религия на търпението. Чорапите се появяват в живота и го напускат, а мъдрият играч на голф изчаква да забележи желания от него чифт и го купува без суетене. Идеята да се тикне картечен пистолет „Томпсън“ в лицето на едрия шофьор шотландец и да му се каже да слиза от кабината, че инак ще я декорира… ами, така де. Човек с подобно поведение никога няма да си свали хендикапа под двуцифрено число[4].

Хубавото в случая е, че Джо не смята тези чорапи за собственост на Папа Спорк. Те са просто един от двата хиляди чифта, наследени, когато баща му отиде в големия небесен пандиз, част от съдържанието на склад на самообслужване на „Брик Лейн“. Той върна плячката, поне колкото му беше по силите — наследи странна, шарена колекция, извънредно типична за присъщия на Папа Спорк твърде ексцентричен престъпен живот, — и се оказа, че са останали няколко куфара с лични вещи, семейни библии и албуми, разни дреболии и финтифлюшки, които бащата на Джо явно бе откраднал от своя баща, и няколко чифта чорапи, които председателят на клуб „Сейнт Андрюс“ му предложи да запази като спомен.

Оценявам жеста с връщането, не ви е било никак лесно да го сторите — каза му председателят по телефона. — Стари рани и тъй нататък.

— Всъщност просто се срамувам.

— Мили Боже, ама недейте! Достатъчно лошо е, че греховете на бащите ще се предадат и прочие, та да вземете и да се срамувате от тях. Моят баща беше в Бомбения отряд. Помагаше да планират бомбардировките на Дрезден. Представяте ли си? Кражбите на чорапи са направо добродетелна проява спрямо това, какво ще кажете?

— Предполагам.

— Това с Дрезден е било по време на войната, разбира се, така че сигурно тогава си е било в реда на нещата. Голям героизъм, без съмнение. Но съм виждал снимки. А вие?

— Не.

— Постарайте се и да не ви попадат, честно. Запечатват се в паметта. Но ако някога ви се случи по някаква проклета от Бога причина, сигурно ще се почувствате по-добре, ако носите чифт чорапи с шарка на ромбчета. Слагам няколко в колет. Ако това ще намали вината ви, ще избера абсолютно най-ужасните.

— О, да, ами добре. Благодаря ви.

— Аз самият съм пилот, да знаете. Цивилен. Едно време ми харесваше, но напоследък не мога да прогоня от мислите си онези ми ти сипещи се фугасни бомби. Та малко съм се поотказал да летя. Срамота, честно казано.

— Да, така е.

Следва пауза, докато председателят на дружеството обмисля възможността да е разкрил за себе си доста повече, отколкото е възнамерявал.

— Добре тогава. Ще бъдат цвят шартрьоз. Аз самият доста ги харесвам и ще взема един чифт и за мен, ще ги нося следващия път, когато ида да навестя стария бащинко горе в „Хоули Чърчярд“. Ще му река: „Глей ся тука, старо страшилище такова, докато ти си се навивал, че е абсолютно наложително да размажем пълен с цивилни град, бащите на другите хора са се ограничавали до кражба на грозни чорапи“. Туй ще му покаже къде зимуват раците, а?

— Предполагам.

Ето така се стига до обутите на краката на Джо плодове на този странен разговор, които са твърде добре дошли между неподлаганите му на педикюр стъпала и ледения под.

Коженият шлифер обаче е предпазна мярка срещу нападение. Джо притежава халат — или по-скоро хавлия за баня, — но макар тази дреха да е по-удобна за носене, тя също така е и по-уязвима. Джо Спорк обитава надстройката на складовото хале, в което се намира работилницата му — работилницата на дядо му, Бог да го прости, — в овехтял, тих лондонски квартал недалеч от реката. Напредъкът на прогреса е подминал тази част на града, понеже гледката е сива и ъгловата, а в халето силно мирише на речна тиня, та Джо на практика се шири самичък в цялата огромна сграда, макар да е, пресвети небеса, донякъде обвързан и с банки и наемодатели. Матю — както се наричаше безпътният му баща — се отнасяше небрежно към дългове на хартия; парите бяха нещо, от което винаги можеш да си откраднеш още.

Като става дума за дългове, когато умува върху веселите дни и мрачните мигове от времето, прекарано като наследник на престъпник, Джо понякога се чуди дали Матю някога е убивал човек. Или по-скоро дали е убивал хора. В крайна сметка гангстерите ги тегли към доста кървави спорове помежду им и изходът от подобни спречквания често са тела, преметнати като мокри кърпи върху столове в бара или зад воланите на коли. Дали нейде е скрито тайно гробище, или има свинеферма, където са положени за вечен отдих последствията от духовитата аморалност на баща му? И ако е така, каква законова отговорност наследява синът му по този въпрос?

Всъщност приземният етаж изцяло е отдаден за работилница и мострен салон на Джо. С високи тавани, загадъчен, пълен с предмети под противопрахови покривала. Най-интересните са увити в дебел черен найлон и подредени най-отзад „за третиране срещу дървояди“. В последно време тези предмети обикновено не са нищо повече от магарета или пейки, сложени така, че да им се придаде внушителен вид за пред клиенти, но има и истински, скъпи антики — часовници, музикални кутии и най-доброто: ръчно изработени механични автомати, изрисувани, орнаментирани и пищни, от времето, когато „изчислител“ е бил приятел, способен да брои, без да си гледа пръстите.

Невъзможно е — дори отвътре — да не разбереш къде се намира складът. Миризмата на стария Лондон се просмуква през влажните дъски на мострения салон, сочна от нотки на река, тиня и гнилоч, но по някаква прищявка на дизайна и стареещото дърво никога не прераства в непоносима смрад. Светлината от процепите на прозорците — високо над приземния етаж и матови от пълното с кръстосани телчета бронирано стъкло — в момента пада върху не по-малко от пет единбургски часовника с дълги кутии, две пианоли и един странен предмет, който е или механично люлеещо се конче, или нещо no-outre[5], за което на Джо му се налага да намери по-специален вид купувач. Тези страхотни попадения са обкръжени от по-дребни ефимери и често срещани артикули: телефони с манивели, грамофони и странни дреболии. И пак там, на подиум, стои и Часовникът на смъртта.

Всъщност е просто викторианска джунджурия, нищо повече. Извисяващ се скелет в пелерина кара от дясно на ляво колесница, така че — според западноевропейския наблюдател, който е свикнал да чете от ляво на дясно — все едно идва да ни пресрещне. През рамо, за лесна коситба, безгрижно е преметнал коса, има си и кльощав жребец със злобно изражение, който тегли цялата конструкция все напред до безкрай. Предното й колело представлява черен часовник с много тънки костени стрелки. Няма камбанка — посланието вероятно е, че времето минава незабележимо, но въпреки това тече. В завещанието си дядото на Джо изрично го е приписал на наследника си за „специален размисъл“ — механизмът е много хитроумен, мотивиран от атмосферните флуктуации, — но като малък Джо се е ужасявал от часовника, а като юноша е презирал безгласното му, зловещо обещание. Избягва да го гледа дори сега — особено сега, когато в задното си огледало съзира отминалата тридесетгодишнина и четиридесетакът му се цупи на пътя пред него; сега, когато изгарянията от поялника и дребните ранички зарастват малко по-бавно, а стомахът му е не е като дъска за пране, а по-скоро е удобна подплатена пейка.

Часовникът на смъртта пази и единствената му срамна тайна — малък, практичен реверанс пред миналото и финансовата нужда. В най-тъмната част на склада, близо до протеклия участък от стената и покрити с мръсен прашен чаршаф, стоят шест стари слот-машини — оригинални едноръки бандити, — които Джо преустройва за свой стар познат на име Йорге. Йорге („Йоооррр-ге! Със страст като Пастернак!“[6] — както се представя на новите си познати) върти няколко бордея, в които като основни атракции се предлагат хазартни игри и други пороци, а задачата на Джо е да поддържа тези традиционни машини — които сега раздават не просто пенита, а жетони за ценни награди и интимни услуги — и систематично да ги саботира, така че да се отплащат само в редки случаи или съобразно личните нареждания на Йорге. Този дребен компромис е и цената на запазването на бизнеса с часовниковите механизми.

Етажът отгоре — жилищната част, където Джо държи легло и няколко стари дървени гардероба, достатъчно големи да поберат боен кораб — е прекрасно жилище. Широките му сводести прозорци и патинираните от времето стени с червена[7] зидария, които гледат към реката от едната страна и от другата — към градски лабиринт от магазинчета и пазарчета, складове и работилнички, трезори, автокъщи, митнически халета и един отвратителен квадрат сиво-зелена трева, попаднала под закрилата на немислима участ и поради това допусната да гнои там, където се е разпростряла.

Всичко това е чудесно, само дето халето на Джо наскоро се е сдобило с много сериозен дразнител — котка. Преди време едно от котвените места двеста ярда нагоре по реката получи разрешение да настани къща-лодка, на която живее много симпатичното и доста бедно семейство — Уотсън. Гриф и Аби са двойка леко параноични анархисти с дълбока алергия към всякаква бюрокрация или трудова заетост на съзнателно ниво. И двамата горят от странна смелост — те вярват в изумително ужасяващ вариант на политическата реалност и се борят с нея. Джо така и не е проумял дали са луди или просто смущаващо и безкомпромисно неспособни на самоизмама.

Във всеки случай той дава на Уотсънови всичките си излишни играчки на пружина и от време на време вечеря с тях, за да се увери, че са още живи. Те на свой ред споделят с него зеленчуците от парчето си земя и хвърлят по едно око на халето, ако той пътува за уикенда. Котката (Джо мисли за нея като за „Паразита“) си ги е осиновила преди няколко месеца и сега властва над къщата-лодка чрез комбинация от умели политически и емоционални маневри, изпълнявани посредством натиск върху възхитените деца на семейството и психотичен подход към популацията гризачи, който печели одобрението на господин и госпожа У За съжаление, Паразита си е предвидил халето на Джо за втори свой дом, стига само да успее да съсипе или прогони настоящия му обитател, когото не одобрява.

Джо наднича в парчето патиниран бронз, който ползва за огледало за бръснене. При настаняването си го намери тук — назъбено парче от по-голяма конструкция — и му харесва топлината му. Стъклените огледала са зеленикави и придават на образите болнав и тъжен вид. Той не иска да има общо с онзи, когото вижда отразен в стъклено огледало. Предпочита да вижда сърдечен, гениален пич, малко размъкнат, но ако не богат, то поне здрав и относително умен.

Джо е едър, с широки рамене и бедра. Костите му са тежки. Има волево лице и гордо оформени черти. Що-годе хубавец — може би, но в никой случай — деликатен. За разлика от Папа Спорк, който беше наследил гените на своя баща и изглеждаше като танцьор на фламенко, Джо е най-нечестно проектиран от природата да напомня типовете, които стоят на вратата в по-грубиянските барове. Идва му по майчина линия: Хариет Спорк е изящна фея, но това се дължи повече на религията и храните с много фибри, отколкото на генетиката. Има костна структура, достойна за касапин от Къмбрия и съпругата му, селянка от Дорсет. При изготвянето на калъпа й природата е имала предвид обветрения живот на черноработник, спането край лагерни огньове на открито и пухкава старост в обкръжението на прежурени от слънцето хлапета. Това, че дамата е избрала живота на певица и после — на монахиня, е доказателство за дозата прикрит инат в нея или може би последствие от странните промени на двадесетия век, превърнали поне за известно време провинциалното майчинство в признание за поражение.

Някъде от вътрешността на халето се разнася странно пронизително мълчание. Потайната тишина на ловеца: Паразита, обявил война почти веднага след запознанството си с Джо, влиза всяка заран през прозореца, който стои отворен, за да не става твърде задушно в сградата при включване на парното, и се спуска тихомълком да дебне от мухлясалата рамка на кухненската врата. Когато Джо мине отдолу, котката му скача на раменете, вади нокти и се пързаля по гърба му в опит да го обели като ябълка. Белезите от битката личат по кожения шлифер, а и, ох, кожата отдолу — понеже при първата подобна случка младежът беше само по горнището на пижамата си.

Днес, уморен от сутрешната партизанска война, Джо обмисля и вероятността, макар в момента да е самотен, някой ден да доведе истинска жена на това място и тя да не желае да бъде скалпирана от досадна котка, когато се упъти да свари чай, вероятно заметнала раменете си с някоя негова риза, чийто ръб милва елегантните й бедра и разкрива съвсем тясна ивичка от задничето… По тази причина младежът преценява, че е време да ескалира военните действия. Късно снощи е намазал тънък слой вазелин на касата на вратата. Старае се да не размишлява върху естеството на живот, в който пикът на вълнението са враждебните взаимоотношения със същество с приблизително същите разум и емоционалност, колкото и бутилка за мляко.

Аха. Това прошумоляване: копринената опашка, която погалва стойката за чаши с добродушните й, разнокалибрени порцеланови обитатели. Това изпукване: настъпената дъска на пода до стената; това тупващо тропване е скокът на животното от шкафа… и този забележителен, бесен трясък сигурно е шумът, който то издава при рикошет от отсрещната стена, след като се е хлъзнало по перваза. Следва… да! Това унизително издумкване е ударът в пода.

Джо влиза в кухнята. Паразита го зяпа от ъгъла с очи, преливащи от възмущение и омраза.

— Примат — просвещава го Джо и завърта длани. — Използва инструменти. Противостоящи палци.

Паразита го изпепелява с поглед и се изнася.

Понеже Джо е постановил по този начин Ден на победата над котката, в природата на нашия свят е той незабавно да бъде отстранен от върха на йерархията на бозайническото превъзходство посредством сблъсък с куче.

За да стигне до първата си среща, Джо Спорк избира да мине напряко — през Каналджийския обход[8]. Това като цяло извънмерно противоречи на личната му политика. Той задължително взима автобус или влак, та дори понякога сяда да шофира, понеже използването на Обхода е признание за части от живота му, които вече не намира за полезни. Само че откритието на поредната градина, пълна с жертви на Вон Пери, е породило силни брожения из вестниците и свободната преса по отношение на естеството на човешката престъпност — а точно тази тема Джо особено силно би искал да избегне.

В същото време някои скорошни събития са го разтърсили до мозъка на костите, а Каналджийският обход поражда усещането за сигурност и близост, каквито за него улиците отгоре никога не са придобивали. Може да вини за това детството си, но тъмните улички и пълните с дим стаи му се струват по-успокоителни от шопинг центровете и озарените от слънце улици. Въпреки че — дори самият Джо да не беше взел решение да стане нов човек — с онези дни е свършено. Повечето от Старите съучастници са измрели рано. Само спомен е вечно променливият бандитски кралски двор, в който младежът е израснал. Неколцина познайници още се навъртат наоколо, пенсионирани или променени и закоравели, но са се спаружили или изчезнали всички гениални скутове на престъпността, в които е седял малкият Джо Спорк и от чиито наблюдателници е бил посветен в тайните на стотици скандални подвизи.

Междувременно кошмарът на Англия днес е Вон Пери. Надминава и ислямските екстремисти с раниците, и полицаите, които стрелят по девет пъти в главите на водопроводчици само защото не са видимо бели. Напоследък най-големият страх на всеки със здрав разум в главата е, че Пери не е единствен и сред ширналите се житни поля и зелени ливади на родината се крият и други плувнали в кръв убийци, способни да отключат бравите на прозорците ти и да се промъкнат в стаята ти посред нощ само за да те разчленят на парчета. Пери в момента е задържан под стража — държат го в някаква болница със специален режим, под наблюдението на доктори, — но самата му поява е наранила дълбоко нацията.

Страничен ефект от това е паническото драпане на средните класи в търсене на убежище и недопроучените дискусии за исторически злодеи и в частност — за касоразбиващия, влакоограбващ и картинокрадлив баща на Джо Спорк: дендито на панделата Матю „Картечния“ Спорк. Тези обсъждания плашат Джо много повече, отколкото Каналджийският обход. И при нормални обстоятелства той страни от идеята да му се приписва роля, наричана в определен вид криминални романчета habitue на demi-monde[9], което идва да намекне, че се познава с хазартните играчи и престъпниците, а и с мъжете и жените, които се навъртат около тях. Засега Джо е готов само да признае, че донякъде все още обитава покрайнините на демимонда, стига само в замяна да не му се налага да говори за него.

Неизбежно в създаването на миниатюра на самия себе си той открива, че е превърнал самоописанието си в некролог — да му е подръка.

Джошуа Джоузеф Спорк, син на Хариет Питър и знаменития гангстер Матю „Картечния“ Спорк, умира бездетен на възраст под четирийсетте. Надживян е от майка си, сега монахиня, и от малък брой уважавани бивши приятелки. За най-голямо постижение в живота му следва да се признае, че е избягал превръщането в копие на баща си, макар за целта да е кривнал твърде надалеч към по-уседналия начин на живот на дядо си. В петък ще има възпоменателна служба, настояваме гостите да не носят огнестрелни оръжия и крадени вещи.

Джо тръсва глава, за да проясни мислите си, и тръгва към железопътния мост.

Между „Клинтън Стрийт“ и „Блекфрайърс“ има задънена уличка, която в действителност не е глуха. В самия край на тясната цепнатина има пътечка, която води към железопътната линия, и щом застанеш с лице към релсите, веднага вляво ще видиш вратата към подземния свят. През тази малка портичка Джоузеф Спорк минава като същински Бял заек и се спуска по спирално стълбище в тесните, облицовани с червени тухли тунели на Каналджийския обход. Подземието тъне в пълен мрак и той рови в джоба си за работния ключодържател със скромната му подборка ключове и отключващи карти. На него виси и фенерче горе-долу с формата и размера на капачка на химикалка.

Синкаво-бялата светлина показва на Джо стени, покрити с мръсотия, нашарени тук-там с нечие неморално просветление: Дейв люби Лиза и винаги ще я ’бичка, поне тук долу. Джо промърморва нещо като благословия и подминава, като стъпва внимателно около гъсти локви слуз. Пред поредната врата увива кърпичка около устата си и размазва малко хвойнов мехлем под носа си („Традиционният затоплящ балсам на Адам!“; причината мазилото да е толкова възбуждащо, че е заслужило дори удивителен знак, си я знае само мистър Адам). Тази врата изисква ключ — каналджиите са инсталирали проста ключалка не като преграда за преминаващите, а просто любезно обозначаване на собствеността. Местните нямат кой знае колко против и други да използват този маршрут, но искат да се знае, че това става с тяхното благоволение. Каналджийският обход е като мрежа, но не може просто да скиташ из нея както ти се харесва. Трябват ти разрешения и споразумения, а понякога — и абонамент. Връзката ключове на Джо му гарантира преминаване през около двайсет процента от безопасните тунели — останалите са под агресивната охрана на официални и неофициални групировки с желание за уединение — включително самите каналджии, които са сложили на вътрешността на кралството си любезна, но ефикасна стража.

Десет минути по-късно Джо среща групичка приведени ниско каналджии по гумени костюми да ровят из токсичната слуз.

Едно време — когато Лондон беше осеян с фабрики и потопен в зелен смог, който в по-лоша нощ може да те задуши на място, та и дори преди това, когато открити канали са минавали по средата на улиците — каналджиите са били онези отрепки и опортюнисти, преравящи отвратителната смес да вадят от нея изгубени случайно монети и бижута. Дори днес хората изхвърлят направо изумителни неща — диамантите на баба падат долу с все кутията си, а леля Бренда е набедена за крадец; всевъзможни пръстени политат в канала от страст или се изплъзват от вледенени пръсти в студен ден; намират се и пари, разбира се; също и златни зъби, а веднъж, на едно от партитата на Матю, кралица Боклуче разказа на прощъпулчо Джо за вързоп акции на приносител с обща стойност от почти десет милиона паунда.

Съвременните каналджии носят снаряжение, предназначено за дълбоководни водолази — е, и самата мръсотия е достатъчно неприятна, но в нея има и страховити находки: спринцовки с игли и други гадости, да не споменаваме за химикалите, които променят мъжките риби по света в женски и избиват всички жаби. Средностатистическият труп изтрайва седмица по-дълго от едно време — маринован е в консерванти от супермаркета. Така че отрядите на каналджиите приличат на преживели кофти кацане астронавти от друга планета, проправящи си път през своята версия на първичната супа.

Джо им маха, докато бърза по стърчащата над канала пътека, и те отвръщат на поздравите му. Тук долу нямат много посетители и още по-малко от тях им вдигат ръка в одобрения от Нощния пазар поздрав, с кокалчета нагоре и вирнат палец под ъгъл от четирийсет и пет градуса. Водачът отвръща колебливо на поздрава.

— Здрасти — казва на висок глас Джо Спорк, понеже шлемовете не подобряват слуховите възприятия. — Как е Катедралата?

— Чиста — отвръща каналджията. — Приливните шлюзове са затворени. Я чакай, май те познавам, а?

Ами да, познава го: играли са заедно като деца в облечените в кадифе, озарени от факлите коридори на Нощния пазар. Семейството на каналджиите и Нощният пазар са предпазливи съюзници — малки държавици, съществуващи в рамките и под дъното на по-голямата, наречена Великобритания. Гангстерски нации, днес смалени многократно спрямо времето, когато Джо е бил дете. Нощният пазар в частност е тежко пострадал и властелините му не са в състояние да вдъхновят същата живописна, устата тълпа престъпници, запазена марка на Матю Спорк и приятелите му: двор без крал.

Но нека не говорим за онези дни, нали се преструвам на човек с истински живот.

— Просто имам стандартна физиономия… — промърморва Джо и продължава нататък.

* * *

Измъква се през врата в старата пневматична железница на Пощите (на даден етап Матю Спорк притежаваше камара пощенски концесии из цяла Великобритания и ги използваше да продава и крие най-необичайни товари), след това по страничен тунел и по стълбите попада в Катедралната пещера. Изкопана за основа на средновековен дворец, който така и не бил завършен, днес потопена в тинята на лондонския водосборен басейн, тя е влажна и много тъмна. Каменният таван е къпан в минерален дъжд толкова стотици години, че сега е покрит с лепкав алабастър, сякаш пещерата е естествена. Когато канализацията на викториански Лондон прелива — което се случва все по-често и по-често в днешното време на климатични промени, — цялата зала е под вода. Джо потиска тръпка на клаустрофобия, породена от самата мисъл за това.

Паянтова метална рамка води през залата и към долните нива на железницата, а след това рязко свършва пред древен товарен асансьор, който излиза близо до речния бряг — от древността и до съвременността все магистрала за контрабандисти.

Цялото пътуване отнема няма и половин час. Рекорд, който трудно може да се подобри и с кола, дори ако няма задръствания.

Кучето се нарича Бастиън и е лишено от срам или милост. Всяко достойно за рода си псе ще ти подуши слабините за добре дошъл, но Бастиън ръгва изсъхналия си нос в шева на панталоните на госта и не показва признаци да преминава в отстъпление. Джо се размърдва леко и кучето го възнаграждава с предупредително клокочене дълбоко в гърдите си: Устата ми е в плътна близост до гениталиите ти, человече, който събеседва с господарката ми на чаша кафе. Не ме дразни и не се закачай с мен! Само един зъб притежавам, о, да, понеже останалите отдавна са били забити в плътта на грешници. Пази се от ченето ми, горно и долно в праведна, симетрична оскъдица. Да мърдаш не смей, човече на часовниковия механизъм, и се покори на господарката ми, защото тя ме обожава дори на преклонна възраст, каквато съм достигнал.

Всъщност животинчето е дребно — съсухрена останка от мопс — и сякаш развалените зъби не му стигат, няма си и следа от естествени очни ябълки. И двете са били сменени с изкуствени, изработени от бледорозово стъкло, което сякаш пречупва и отразява вътрешния пейзаж на празните очни ями на Бастиън. Това зловещо видение влага доста искреност в ръмженето и Джо избира да позволи на звяра да лигави слабините му.

Собственичката на Бастиън се нарича Еди Банистър и е много дребна и извънредно спаружена, и очевидно превъзхожда по възраст и Британския музей. Сребристата й коса е като прилепнал шлем, през който на места прозира покритата с лунички кожа на скалпа й. Лицето й — има горд поглед и силна уста, които подсказват, че едно време е била хубавица — е толкова бледо, че Джо си представя как наистина вижда костите през бузите й и бръчките на ръцете й са сгънати една около друга като стопена пластмаса, и всичките криволичат в непредсказуеми посоки. Еди Банистър е стара.

И при все това е очебийно жива. През последните месеци в няколко случая е намерила причина да прибягва до услугите на „Спорк и Ко“. Джо е започнал да я поопознава по малко и в това отношение му напомня за дядо му Дениъл: тя почти вибрира от живописна, дестилирана енергия, сякаш самият процес на живеене много десетилетия наред е довел до редуцирането на духа в гърдите й, станал гъст и наситен, но пък още по-сладък и силен.

Бастиън не се справя толкова добре с възрастта. По-грозен е от всичко, което Джо е виждал извън аквариум за дълбоководни риби. Необичаен спътник е за жена като Еди Банистър, но светът — както Дениъл казваше едно време — е досущ голяма медна пита, съставена от отделни загадки.

Джо има причина да приема това твърдение за истина. Като дете благодарение на лошия си татко е навестявал куп тайни местенца и макар извънредно решително да е обърнал гръб на този свят с привлекателните му герои и живописни имена — Старите съучастници, Клоаката, Кралската прошка, — все пак е открил, че във всеки свой аспект животът е странна гравитационна система от хора-планети, които се въртят около необичайни слънца — като голф клубове, театри и класове по плетене на кошници, и падат жертва на черни дупки като изневяра и немотия. Или просто изгасват в нищото самички.

Или пък му налитат на камари. Изкуфели, състарени и изгубили ума си, нахлуват през портите му, стиснали късчета строшени спомени — музикални кутии, часовници, будилници и механични играчки, с които някога са се забавлявали или са наследили от майките, чичовците и съпрузите си, вече станали прах от праха.

Еди Банистър му предлага още кафе. Джо отказва. Усмихват се нервно един на друг. Флиртуват. Слонът в стаята, като изключим незабележимата хватка на Бастиън върху срамните части на Джо, е кутия от златен дъжд[10] с размер на уокмен, инкрустирана по ръбовете с по-светла дървесина. Това е причината за тази му нова визита в дома на Еди Банистър, причината да заключи рано и да се отправи към Хендън с безконечните му редици почти хубавки, скучни къщи, украсени със старомодни детайли. Старицата кокетничи и многократно го е привиквала насам — и неизменно го разочарова с остатъци от осакатял грамофон и автомат за чай, изваден от стиймпънков кошмар. Разигравали са партия по съблазняване, по време на която клиентката ден след ден разкрива козовете си, а Джо с бързите, силни ръце й предлага елегантни решения на непоправимите проблеми на строшените апарати. През цялото време си знае, че Банистър го изпитва за нещо, снема му мярка. Нейде в малкото й жилище има далеч по-интересна вещ — нещо, с което сладката, древна Еди очевидно смята, че ще му събуе чорапите от изумление, но още не е напълно готова да разкрие.

Джо вярва пламенно, че тя е хвърлила око на часовникарския му занаят, не на плътта му.

Старицата облизва устни — не с език, а като ги завръща за миг навътре и ги потрива една в друга. Еди Банистър идва от време, когато изобщо не е било редно дамите да признават, че имат език — устата, слюнката и устната кухина са представлявали двери към други едни влажни, сочни кухини, за които не бива да се мисли по никакъв повод, да не би да се предположи и че хората са надарени с такива…

Джо посяга към кутията. Докосва дървото. Вдига я, преценява тежестта в шепите си. Може да усети… излъчване. Това е важна вещ. Сладката, ошмулена стара птица притежава нещо сериозно и е наясно с това. През цялото време го е упътвала към предмета. Джо се чуди дали днес денят вече е настъпил.

Отваря кутията. Голгота от подпори и зъбчати колела. Наум ги сглобява набързо — това е механизмът, главната пружина пасва ето тук, това е част от облицовката и тогава… о, Боже мили. Толкова голяма част от устройството е просто шашмалогпя, излишни колелца и зъбчатки. Много тромаво. Но, взети заедно, полезните части… О! Да, добре: ранен двайсети век, ако се съди по стила и материалите, но много фина изработка. Занаятчийска вещ, уникална, а където има една, винаги има и още, особено ако успееш да ги свържеш с известен майстор. Но въпреки всичко това тук… не е. Не е онова, което Джо очаква, макар да си няма представа какво точно е то.

Той се засмива, но под нос, за да не пробуди кучешкия вулкан, клокочещ между бедрата му.

— Много фина изработка. Нали осъзнавате, че навярно струва цяло състояние?

— О, Боже — казва Еди Банистър. — Трябва ли да го застраховам?

— Навярно да. Автомат като този ще го грабнат за хилядарка като топъл хляб… — Джо кима решително. Ако не го грабнат, ще си остане като мъртва риба на тезгяха на търга, но да не навлизаме в подробности в момента.

— Можете ли да го поправите? — пита Еди Банистър, а той бръсва настрани разочарованието си и я уверява, че да, разбира се, може.

— Веднага? — пита тя и той отново отговаря положително, понеже си носи инструментите, никога не напуска дома си без тях. Подплатена щипка да придържа облицовката. Друга в ролята на трета ръка. Обтегачи. Всъщност няма щети, по-скоро изглежда, все едно някой е разглобил механизма нарочно. Доста внимателно. Щракатащрак и предметът е сглобен, само дето… хъм. Липсва някаква част — не е ли винаги това причината? Трябва да се свържат лостчетата… ха! Подобна вещ би имала видими движения, почти човешки. Много впечатляващо, извънредно напредничаво за времето си. Джо е виждал по телевизията робот на същия принцип и го смята за брилянтна идея. Това тук като нищо би могло да му е прототип. Без съмнение някъде призракът на мъртъв майстор се върти в гроба.

Джо поглежда към Еди за разрешение, запалва мъничък оксижен, нагрява парче метал и го усуква, мачка и сгъва. Щракатащрак отново. Подухва към него. Отново го мачка. Да. Точно така, ето тук и… готово. Consumatum est[11], както би казала майка му.

Джо вдига поглед и Еди Банистър го гледа — или може би гледа отдалеч собствения си живот. Лицето й е неподвижно и в течение на призрачна секунда майсторът си представя, че е предала Богу дух право пред него. След това тя потреперва и го дарява с тънка призрачна усмивка, и казва благодаря, а той навива играчката и я пуска да марширува: мъничко войниче, което щрапа леви-десни-леви по масата и набръчква покривката с миниатюрните си подковани ботушчета.

Кучето надзърта към него: странно сляпо псе, наострило дебели ушета, напъващо се да прогледне през стъклени очи.

Не е съвършено, часовникарю. Влачи си единия крак. Но и така бива. Бъди нащрек: господарката ми е силно трогната. Мъките ти се отплащат. А сега — изчезвай!

Джо Спорк наистина изчезва, внезапно почти сигурен, че клиентката иска от него нещо различно — има си друга тайна, по-голяма, която изисква безкрайното изпитване на Джей Джей Спорк, преди да го признаят за достоен за нея. Чуди се с лек копнеж дали не се е провалил и не е ли редно да се върне. Но може би Банистър просто е самотна и припознава в него събрат по изолация.

Не че той е самотен по нейния начин.

И не че е самотен точно сега, не напълно. В ъгълчето на полезрението му се мярка нещо — тъмна сянка, отразена в прозорците на автобус на уличното платно. Смътен силует под козирката на нечия входна врата. Джо се обръща и се оглежда добре, преди да пресече улицата, цял нащрек при проверката на тротоара от лявата си страна. За малко да го изпусне. Дебнещият го е толкова неподвижен, че трудно се различава; погледът търси стави и движения там, където такива няма. Но, да, в тъмната козирка на закованата пекарна май някой го наблюдава: заушен силует в рокля или с обемно палто и воал като на оплаквачка. Може да е пчелар или вдовица — или високо, хилаво дете, което си играе на призрак. Но най-вероятно е окачен на стената стар конопен чувал — зрителна измама.

Миг по-късио дълга зелена лимузина за малко да прегази Джо. Гневното лице на матроната зад волана недоволно му се муси, задето е стоял на платното, а наблюдателят — ако изобщо е имало такъв — напълно се изплъзва от мислите му.

Недоволен и неспокоен, Джо се отбива в магазина на ъгъла да провери дали Ейри не би му продал отрова за котки.

Когато Ейри пристигнал в Лондон, кръстил магазина си „Ляп и ма’ло“. От гледане на английска телевизия бил стигнал до заключението, че хората в Лондон много си падат и по шегичките, и по ъгловите магазинчета — и си направил извода, че комбинация от двете неизбежно ще пожъне голям успех. „Хляб и масло“ станало на „Ляп и ма’ло“ и почти веднага се изяснило, че макар лондончани наистина да се радват и на шегите, и на удобствата, хич не си падат по собственици на лавки, дето явно им се подиграват, и при туй са с чуждоземен вид. Правилната употреба на апостроф за отбелязване на глобална пауза не печелела поддръжници.

Ейри се учел бързо и не след дълго замазал с боя обидната табела. Джо така и не е сигурен дали името на собственика има нещо общо с „Ейри“, или той си го е избрал с удобно „чуждоземско, но английско“ звучене, което да не стряска местните със сложност или намек за ненужна образованост.

Вероятно не е учудващо, че Ейри има твърди като диамант възражения по повод отровата. Той смята котките за уроци в пътешествието през живота. Котките, обяснява, са божествени вестители на търпението. Джо, чието рамо още го наболява след разминаването на косъм преди две седмици, отбелязва, че котките са сатанински вестители на раздор и сърбежи. Ейри възразява, че и това е възможно, но поради промисъла на непогрешимото божество, ако и да са сатанински вестители на раздор и сърбежи, те все пак си остават също и учители, пратени от Космическото единство.

— Те са сами по себе си — казва Ейри, понесъл тазсутрешната партида органични млека, част от които изтичат през найлоновите си пликове — възможност за самообразование.

— …по първа помощ и зарази — мърмори Джо Спорк.

— И в по-възвишени области. Вселената ни учи за Господа, Джоузеф.

— Не и котките. Или поне не тази котка.

— Всичко в този свят е своеобразен урок.

Тази реплика на собственика толкова се приближава до подобна, споделена от дядо Спорк веднъж, че Джо, дори след безсънна нощ и лоша котешка сутрин, все пак усърдно кима.

— Благодаря, Ейри.

— Винаги си добре дошъл.

— Все още искам отрова за котки.

— Хубаво! Значи имаме много на какво да се учим един друг!

— Сбогом, Ейри.

— Au revoir[12], Джоузеф.

II

Двама господа от Единбург;

Книгата на Хакота;

Приятел в нужда

Почти е стигнал входната си врата, когато чува да го викат. Гласът е пресеклив и астматичен — по-скоро е пъшкане, не крясък, но при все това пронизва покоя на „Куойл Стрийт“. Гълъбите нервно се нагъчкват в задната алея отстрани.

— Ехо? Мистър Спорк?

Джо се обръща и съзира рядко и странно зрелище: как тича дебел мъж.

— Мистър Спорк?

Наистина тича. Не е бърз — макар да стъпва пъргаво, както и мнозина други дебелаци, — но пък е набрал сериозна инерция и има мощни бедра, така че не подтичва, не препуска и не търчи, а наистина тича. По това напомня на Джо за дядо му по майчина линия — касапинът, с бръсната глава и с отразили се по него множество порции шунка с яйца. Този екземпляр има същото туловище, но не и мощта му, и е някъде между трийсетте и петдесетте.

— Ехо? Дали бихте ни отделили минутка?

Да, „ние“, понеже всъщност са двамина — единият е дебел, а другият — слаб, и той е скрит зад огромния си спътник, носи се припряно по дирите на кита.

Дебелият му е подвиквал, запъхтян, докато се носи по „Куойл Стрийт“. Джо спира и чака, като се надява да избегне възможни сърдечни драми или сблъсък, и по някакъв странен фокус двамата господа го достигат на практика едновременно. Слабичкият се заема с говоренето. Той е по-възрастен, попрошарен и по-премерен, а и по-притворен.

— Скъпи ми мистър Спорк! Дали пък няма да е по-удобно да влезем вътре? Ние представяме — освен всички други, нали разбирате, — представяме музеите на механичната история „Логънфийлд“ в Единбург и Чикаго…

Само че в гласа му липсва шотландската напевност — дикцията му е чисто английска, с извинителна нотка. Изреченията му не завършват и с повишаване на тона, както е съвременната мода при американците, а прекъсват твърдо, с понижаващ се и ясно отрязан край.

— Въпросът, боя се, е донякъде деликатен.

Деликатен. Джо не обича деликатните неща. О, даже много ги харесва, когато става дума за часовници и механизми, но в реалния живот терминът означава съдебна разправия, пари и усложнения. Понякога ще рече също и че пътя към дома е намерил поредният дълг или престъпление на баща му и предстои да чуе как Матю е ограбил всичките спестявания на свой съратник или е отмъкнал безценна вещ и ще се наложи да обясни, че не — съкровището на Матю Спорк не му принадлежи, за да го раздава; че в наследство му е оставен само празен кожен куфар и вързоп с вестникарски изрезки, описващи най-невероятните изпълнения на татко му. Парите на Матю са изчезнали и никой не знае къде са потънали — дори и съпругата му, а също и синът му, не го знаят и кредиторите му. В този случай обаче въпросът, изглежда, е свързан лично със самия Джо.

В малкия приятелски кръжец на Джо Спорк има само един човек, чийто живот понякога се усложнява от проблеми със закона.

Били, плешив негодник такъв, в какво си ме набутал? Чернилка и горчилка, знам си аз!

„Чернилка и горчилка“: заклинанието на Нощния пазар за крайна сериозност, за катастрофа и зла участ. Джо изпитва непреодолима нужда да побегне.

Вместо това казва:

— Моля, влезте.

Прави го, понеже негово верую е, че Англия е справедлива земя и опитът му подсказва, че дори там, където законът е огънат или строшен, малко съдействие и любезност могат да изгладят някои изумително големи неравности по пътя.

Дебелият влиза първи и слабият го следва, а Джо върви последен, за да наблегне, че не бяга, даже обратното — в леговището му са по негова покана. Предлага на гостите чай и удобни кресла, които те със съжаление отказват. Така че той си прави запарка и слабият преценява, че може би в крайна сметка би искал и той, и вкарва и една сладка като част от сделката. Дебелият пие вода — и то много. И когато всички са се освежили и Джо ги е развел из по-интересните части на работилницата си (полусглобения робот за игра на шах, който прави по поръчка в стил на знаменития турчин, състезателните кончета на пружина, единбургските часовници в кутии), слабият господин сплита пръсти, сякаш да подскаже, че е време да започват.

— Аз съм мистър Титуисъл[13] — заявява слабичкият господин, — а партньорът ми е мистър Камърбанд[14]. Боя се, че това са истинските ни имена. Животът е капризен наставник. Ако в даден момент изпитате желание да се изсмеете, и двамата сме достатъчно големи да споделим шегата!

Той демонстративно озъбва малка усмивчица — колкото да покаже, че и това му е по силите. Камърбанд се потупва по шкембето в знак, че и той също е достатъчно порасъл за тази, пък и за цяла камара други шегички.

Джо Спорк приема това за специално изпитание. Усмихва се любезно, дори мило — човек, който знае какво е да имаш странно име и не изпитва желание да се изсмее. Вместо това протяга ръка и на двамата си гости. Камърбанд се ръкува лекичко. Кожата му е много мека и ръкостискането е нежно, но ентусиазирано. След малко Джо се откопчва и се обръща към Титуисъл.

Той не се навежда напред за размяна на поздрави. Остава изправен и неподвижен, чувства се удобно в собствени води. Ръкува се, сякаш нащрек, че Джо може всеки миг да се подхлъзне и да падне и в такъв случай би му потрябвала опората на здраво стъпилите му обувки осми номер[15] и силата на скелетоподобните му бедра. Косата на Титуисъл е доста оредяла — същински ореол, обгърнал главата му като власинките на спаружена праскова. Заради това е невъзможно да се прецени възрастта му. Четирийсет и пет? Шейсет?

Гледа право в лицето на Джо, твърде спокойно и без притеснение. В очите му — които са сиви и благи — не се забелязва и искрица нехаресване или неодобрение. По-скоро са очи, които излъчват съболезнования или медитират. Титуисъл разбира, че разни малки неразбирателства възникват редовно и че интелигентните и целеустремени хора винаги са в състояние да ги заобиколят по един или друг начин. Ако Джо се подхлъзне, Титуисъл няма да се поколебае да го подкрепи. Не вижда причина за неприятни сблъсъци между хора, които в момента са на противоположните страни на законова партия тенис. Преди всичко е приятен човек.

Джо открива, че всичките му стари, неизползвани и нежелани инстинкти се юрват към повърхността.

Тревога! Тревога! Натискай сирената за потапяне и изпразвай цистерните! Плавай тихо, потапяй се дълбоко!

Чудно каква ли е причината. Поглежда към ръката, която още стиска неговата, и не вижда часовник. Джентълмени от този сорт рядко оперират без часовници, но пък те предават по нещо за личността на собственика си. Разбира се, ако човек желае да избегне подобна комуникация… Погледът на Джо се стрелва към палтото на Титуисъл и открива онова, което търси: джобен часовник на верижка, без никаква украса. Няма амулети, няма масонски значки, няма клубни лога. Липсват лични знаци или емблема. Никакви военни пагони. Празно, голо пространство на изложена на показ вещ. Джо връща поглед на китката. Бутонели. С обикновени глави. Вратовръзката също е масово производство. Този човек е загадка. Скрил е същността си.

Джо поглежда отново към лицето на Титуисъл. Взира се в ясните му, добронамерени очи и открива, че е сигурен точно в едно: че мистър Титуисъл, добродушният любител на шери и член на съвета в град Бат, би си останал с все същото състрадателно и доброжелателно изражение на лицето, дори ако те души със струна от пиано.

Тревожен, майсторът отпуска на своята нощнопазарна персона краткосрочно разрешение за пребиваване на повърхността.

След като приключват с формалностите, Камърбанд сяда и разтваря в скута си тефтерче. От този ъгъл изглежда дори още по-странно, отколкото когато Джо го видя да препуска по „Куойл“. Главата му е с почти съвършено крушовидна форма. Мозъкът навярно е натикан в тясното пространство отгоре. Бузите му са големи и тлъстички, така че, ако беше елен или пък камбала, щяха да предизвикат приток на радостно слюноотделяне у любителите на тлъстите храни и деликатеси. Лъха силно на разреден, но смрадлив парфюм. Тази марка рекламират младежи на сърфове, които от морето влизат безгрижно право в тропически казина с добре надарени, тъмнооки жени. Смрадливката се продава в бутилка с вид на ананас от прозрачно стъкло. Твърде младежки е за дебелия гост, а и не прикрива вонливата Eau de Cummerbund, негов естествен телесен секрет.

— Въпросът бил малко деликатен? — напомня им Джо.

— Боя се, че да — съгласява се Титуисъл.

— За какво се отнася?

— За вещите на починалия ви дядо.

— На дядо ми ли?

Безвредна тема е, а и Дениъл Спорк не е бил нито обирджия, нито изплескан с кръв бандит — за разлика от сина си, — но все пак още повече изправя Джо на нокти.

— Да, точно така. Мистър Дениъл, струва ми се.

— И какво за него?

— Ах. Ами… натоварен съм да придобия дневниците на дядо ви и всякаква кореспонденция, с която бихте се съгласил да се разделите. Заедно с всички образци на работата или инструментите му, които все още се намират във ваше владение. И всякакви странни предмети.

— Ясно.

Всъщност не е ясно — или по-скоро отчасти е ясно, но Джо не може да определи какво точно.

— Упълномощен съм да преговарям за продажбата, така че да стане бързо и да уредим изземването. Новите експозиции обикновено отварят през януари и приготвянето им отнема известно време, така че то е от значение. Посещавали ли сте музея?

— Не, не съм запознат с него.

— Малцина са! Срамота. Но кураторите наистина вършат изумителна работа. Изграждат експозициите така, че наистина умело да ги демонстрират. Непременно трябва да ни посетите!

— Звучи великолепно.

— Щом видя предметите, разбира се, ще мога да ви дам подобра представа каква сума ще сме склонни да заплатим — но разполагам със значителен бюджет. Американски пари, сещате се, не британски. С допълнителни нулички, ако ме разбирате.

— А има ли конкретни предмети, които ви интересуват? Разполагам с малък набор твърде обикновени инструменти, които са принадлежали на дядо ми. Макар че, струва ми се, при мен е и щипката за маса, която е изобретил за гравьорство. Найинтересните вещи, боя се, баща ми изхвърли твърде неформално, докато дядо ми беше още жив…

О, и още как. Дениъл Спорк — премерен и крехък — беше способен с крясък да разтърси покрива и да събори основите на къщата. Кълнеше сина си, че е змия, престъпник, измамник. Нарече го пълзящата буболечка без концепция за чест, без разбиране за нищо добро в човечеството. Обяви го за зъл. И майката на Джо, разплакана и вкопчена в ръката на Матю, порицаваше Дениъл. „Не говори така, Дениъл, моля те! Моля те. Той не е знаел!“

Но Дениъл Спорк гореше с праведен плам. И последната опора на вярата му бе надве строшена. От това светът обедня — и Матю, плът от плътта му, лъжливо и недостойно за прошка копеле, беше слабата брънка във верига от толкова невероятна важност, че нямаше начин да се изрази като цяло. Дениъл му обърна гръб и трепереше, тресеше се и отблъскваше всички членове на семейството. А после слезе в работилницата си да прерови останките от „огнената разпродажба“ на Матю и да провери какво е оцеляло и какво има смисъл да се връща към живот. Едва след половин ден, прекаран в ровене из книжата си и трупане на късчета и парченца на работната маса, с уста все още като горчива черта от болка и с Часовника на смъртта, сложен притеснително пред него да отброява всички тези черни мигове от живота му, старецът погледна към останалите боклуци и започна да се успокоява. Дневникът му, да, той беше запазен. Скицниците се намираха при приятел в занаята и можеха без съмнение да се върнат. Сандъчето му с инструменти го нямаше — магическа вещ с лостове и зъбчатки, която се разтягаше и разгъваше в миниатюрна работна маса, — но самите инструменти бяха налични.

След като подреди в редица оцелялото си съкровище, Дениъл го обикаляше и гукаше на вещите си, отваряше тефтери и галеше кутии, и накрая с доволен вик вдигна колекцията си от джазови плочи, стари, на седемдесет и осем оборота, скътани в предназначена за тях чанта.

— Франки — промърмори той. И след това изръмжа към сина си. — Майка ти!

Единствен Джо — по-нисък от тревата, спотаен сред тази живописна, зловеща караница на възрастните — успя да проникне през гнева му и дори неговият вид само развихри мъката на стария майстор, която се оказа дори по-ужасна.

— Не — отвръща Титуисъл. — Нищо конкретно. Необичайните предмети винаги се котират по-добре, разбира се. Идиосинкратични работи. Непрактични. Или дори интригуващи.

В същото време ръцете му — вдигнал ги е с дланите нагоре, за да предаде искреността си — го предават. Те проследяват очертанията на странен предмет, отсъстващо го рисуват във въздуха, докато говори. Предмет, който Джо е видял наскоро. Странна вещ, с която на теория един джентълмен от верига шотландски музеи може и да е запознат, но чиято връзка със самия Джо би трябвало да е пълна мистерия за него. Във всеки случай що за музей праща двама души с анонимни вратовръзки и празни погледи чак до Лондон, просто ей така? Нима си нямат електрически телефони в Единбург?

Камърбанд досега си е мълчал, заслушан и загледан с извънреден интерес, и от време на време си е водел бележки с нечетлив почерк. Горните листчета на тефтерчето, което ползва, са набръчкани, понеже дланите му са влажни и защото натиска много силно с евтината си писалка от супермаркета — тънко пластмасово стило, което вече се е пукнало в единия край и което от време на време пъха между устните си, за да го подъвче. Сега го вади и мирисът на устата на Камърбанд се добавя за миг към аромата на тропическо-плодовия одеколон, възхитително отвратителен полъх на вкиснала мента, развалени зъби и бъбреци.

— Родни — казва той сухо и Титуисъл го поглежда, после проследява линията на погледа на Камърбанд до собствените си пръсти. Джо вижда как се разгръща поредица събития и осъзнава със секунда закъснение какво ще стане сега: господата Титуисъл и Камърбанд виновно ще се обърнат от силуета във въздуха към домакина си да проверят дали той е забелязал нещо и ще го хванат да ги зяпа виновно. Между тримата се възцарява просветление. О, да. Всички карти са вече на масата, нали? Или пък не са всички, но стигат. Ръждивата машинария на света на баща му се пробужда отново в него, надига се от старо ъгълче в ума му, което дори не е забелязвал досега — забравеният инстинкт, който го подкокоросва да лъже, да мами, да извърта, всичкото накуп.

— Съжалявам, господа — казва поверително Джо, — поставяте ме в твърде неудобно положение. Преди няма и два дни получих сходно предложение от друга заинтересована група и тази сутрин телефонът ми не спира да звъни. Направих някои проучвания и излиза, че не всичките ми ухажьори са с добра репутация… — „Например вие двамата, но това няма да го казваме, понеже искаме всички да се чувстват като в гнезденце от памук и да не скланят към прибързани действия“… — Така че предпочитам да работя с вас. Ако цената ме устрои, разбира се.

Наум прави лека гримаса. Джо Спорк — новият и по-добрен, и съвсем порасъл — не мисли по такъв начин. Вече не. Едно време имаше момче, което го правеше — хлапе, което тарашеше джобове и стоеше на пост, скиташе се из тунелите на Каналджийския обход в търсене на пиратско съкровище и беше напълно убедено, че такова наистина съществува; чиито чичовци, злодеите, бяха изкатерили канализационна тръба в заслепяващ здрач, за да отърват една дукеса от бижутата й, докато Матю Спорк я очароваше и й се усмихваше, и я люлееше на кукичката, а проклетият му син се бе облегнал на стената и играеше на йойото, и си отваряше очите на четири за куки — по-точно за куките на закона, полицейските сили на Нейно Величество, — но Джо си бе въобразил, че тази личност вече не съществува. Няма престава защо му е тъй лесно да го призове обратно.

Камърбанд затваря тефтерчето и поглежда партньора си.

— Почти сигурен съм — мърмори Титуисъл, — че може да се стигне до някакво споразумение за пълната колекция.

— Толкова се радвам! Вашият добър късмет, разбира се, е в това, че съм започнал да сглобявам всичко. Моят — че вече имам подходящ клиент, на когото да го продам…

— Силно предпочитаме да избегнем събития от рода на търгове.

„Изобщо не ви пука. Това е поредният изпит. Защо всички ме проверяват? Нямам нищо, което да ви интересува. Само дето явно имам.“

Матю буйства в ума на Джо, коментира и съветва:

Не продавай. Още не. Ако го направиш лесно, ще прозрат номера ти.

„Какъв номер?“

Какъвто всъщност ще извъртиш.

„Значи да не продавам, а?“

Очевидно не.

Прикрий. Спотайвай. Крий. Мами.

Ден на призраци, повечето — нежелани и неканени.

— Тогава ще очаквам предварителната ви оферта да бъде наистина поразителна. Не че и бездруго няма да бъде такава! А ако сте така любезни да ме извините, господа, имам друга среща с клиент — по съвсем различен въпрос, уверявам ви, — в десет и половина и наистина трябва да тръгвам. Какво ще кажете да се видим по същото време в понеделник?

Следва дълга пауза. „Исусе — мисли си Джо, — те наистина ли ще ми се нахвърлят на момента?“

— Идеално — отсича Титуисъл накрая. Бърка в джоба си и вади защипана между два тънки пръста снежнобяла визитна картичка. — Обадете се, ако срещнете проблеми — музеят има извънредно много приятели. Можем да ви помогнем по найразлични начини.

„Да, сигурен съм, че можете.“

Джо ги гледа как се отдалечават по улицата. И двамата не поглеждат назад. Не спира кола, която да ги вземе. Гостите му изглеждат напълно потънали в разговор и все пак той се чувства наблюдаван — шпиониран.

„Добре. Значи съм много отегчителен, така ли? Правя отегчителни неща. Живея отегчителен живот и никой не може да твърди обратното. Занимавам се с антики и джунджурии и не изненадвам с нищо. Отскоро съм ерген и не след дълго завинаги напускам демографската група 25–34. Харесвам кифли охлюви с канела, каквито в днешно време не се правят, и се влюбвам в случайни, гневливи жени, които не ме смятат за забавен.

Навивам часовници като Дейниъл.

И няма да се превърна в Матю.“

* * *

— Били, Джо се обажда. Звънни ми, моля те. Трябва да поговорим!

Джо въздиша, плувнал в нужда от някакъв вид утеха и наясно, че няма познат, от когото с лекота да си изпроси прегръдка, а после се връща на работа.

* * *

Джо навива часовниците всеки ден следобед. За разлика от присъщата на повечето му колеги в занаята практика не ги наглася на различно време, така че винаги по някой да звъни. Клиентите го навестяват по уговорка или с препоръка. В днешно време, когато всичко е изучено и таксономизирано, „Спорк и Ко“ се води „целеви бизнес“. Когато го посетят, клиентите му — поне в по-голямата си част — вече знаят какво искат и е слабо вероятно да ги успокои или да сгрее сърцата им покупката на нещо друго само защото то вика „звън“, докато със собственика си пийват кротко чай с мармаладен тарт. Посетителите му търсят великолепие и автентичност — и майсторска направа. Тъй да се каже, купуват си ръкостискане с миналото.

А миналото е тук, уловено на завоя на Темза и в безкрайния шепот на зъбчатки и маховици, усърдното шушукане на добре смазани механични устройства. Ако Джо извади късмет — или когато успее да си уговори среща във връзка с графика на приливите и радиоточката, която държи опряна на крайречната стена, мъглата ще придойде и вълните ще ближат зида, а някой скръбен шлеп ще скърца по реката или дори ще ревне със сирена в гъстите валма, и докато цялата сграда се изплъзва от примката на времето, клиентът му ще се хвърли с главата напред в магията на момента и ще купи предмета, за който е дошъл, макар че — неизбежно — всички идват с очакването да вземат желаното на половината от съобщената им цена. За да остане верен на себе си, понякога се налага Джо да отказва много сериозни оферти. В такива случаи се шегува, че ако някой от двама им притежава другия, то почти сигурно юздите на човека държи работилницата, с все търпеливия призрак на дядо му и неспокойния, буен дух на баща му.

Джо навива часовниците. Ключовете са подредени на малка количка — ако са връзка на халка, тя би дрънчала и ще издраска кутиите, в торбичка ще се налага всеки път да рови в нея в търсене на правилния ключ. Той бута количката и се старае да потисне чувството, че е болничен санитар, който кара мъртвец към моргата.

Дзън-дрън, много съжалявам, времето му дойде.

През последната година Джо започна да си пуска „Радио 4“ на Би Би Си, докато навива часовниците. Тихото бърборене на новините и артистичните пререкания в ефир осигуряват приятен фон, а от време на време четат и прогноза за нивото на реката — успокоителната литания на места, където няма да му се налага да ходи. Флемиш Кап, седем, покачва на девет. Наскоро „Радио 4“ малко го подвежда, понеже в момента новините са доста напрегнати. Заедно с разнообразните климатични проблеми точно сега светът преминава през криза, очевидно наречена „петролен пик“ — момент, след който петролът става още по-труден за придобиване и поради това по-скъп, и в крайна сметка ще изчезне — и като последица на последната среща на онова там някакво си Ге отношенията се обтягат. Джо се надява, че напрежението не е от такъв тип, който предсказва бомбардировки. Не смята за особено отпускащи гневните южноамерикански дипломати, изпълнените със съжаление ирландски авиационни шефове и твърде самоуверените канадски петролни магнати, така че днес радиото мълчи на полицата си.

Пък и бездруго това е най-важното нещо, което прави той с времето си. То е малък, измерим успех в лицето на намаляващите продажби и празното двойно легло, и набора умения, които са били на върха на модата преди сто години, но сега му се струват безполезни и дори жалки. През последните шест месеца Джо всеки следобед води неравна битка със себе си — да не преобърне количката с многото й ключове и да не ги пръсне из цялата стая. Добрата му страна печели само заради представата как ги събира един по един, преизпълнен с разкаяние пълзи на колене, ремонтира надрасканите кутии на часовниците и шепне извинения на призрака на дядо си — и по особени и по-различни причини и на баща си, — а това не му е по силите да понесе.

Звънчето запява над вратата и той вдига очи.

Силуетът на прага е висок. Видимо е, понеже темето му не е особено далеч от горната дъска. Ярката дневна светлина отвън го откроява, но дори и при това положение явно носи черно. Има дълги ръце и крака и е облечен в странна, обемиста дреха, която напомня рокля или роба.

Мис Хавишам.

Джо се чуди дали посетителят има лоши белези. Не може да отгатне. Над главата си непознатият е заметнал парче черен воал или може би платно и лицето му е на практика невидимо. Платът не е прихванат с нищо — свободно пада по раменете на посетителя така, че отгоре извивката е гладка. Изпъкналостта на носа едва се различава. Като изключим нея, главата е безлична и лишена от черти като яйце.

Вампир. Извънземен. После, леко засрамено: самоубиец бомбаджия.

С нелепостта си последната мисъл пробужда у Джо вина и го изтласква на крака. Очевидно е, че щом бомбаджията самоубиец е невероятна версия, то изводът е, че същото се отнася и за другите две.

— Здравейте — казва Джо. — С какво мога да съм ви полезен?

— С нищо за момента, благодаря.

Гласът е басов и хриплив, но приглушен. Звучи като запис, изпълняван през стар грамофон с дървена тръба — Джо има такива отзад. Металните фунии са силни, те карат всичко да отеква с ехо като на старовремско радио. Дървените са по-заоблени и с мек звук. Джо автоматично се навежда да се вслуша и след това се дръпва, когато празното платнено лице го следва, покланя се сякаш да го целуне отстрани и се приближава твърде много и твърде бързо.

— Може ли да разгледам?

— О, да, разбира се. Обиколете. Уведомете ме, ако искате да ви сваля нещо конкретно. Разполагам с наистина отлични грамофони с много специални фунии. И с наистина хубав джобен часовник. Много се гордея с реставрацията му. Прекрасен уред! — Джо позволява на тона си да допусне, че ако някой е дошъл да разгледа, непременно би следвало да завърши посещението си с парад на по-дребните предмети, които е възможно да не са привлекли вниманието му поначало.

Заметнатата със саван глава се свежда надолу, веднъж, и след това по-дълбоко втори път, като чапла.

— Простете, че питам — казва Джо, когато посетителят му не се подмества, — но никога не съм виждал човек, облечен като вас.

— Аз съм поел на пътуване на душата — отвръща събеседникът му без злост. — Одеждите ми напомнят, че лицето на Господ е извърнато встрани от нас. От света. Така се носят членовете на Ордена на Джон Твореца, които се наричат ръскинити[16]… изчаква да види дали това ще предизвика реакция.

Тъй като Джо не знае каква би била приемлива, не си позволява такава. Наместо това, за да завърши разговора, казва:

— Благодаря ви.

Мъжът отстъпва със странно, гъвкаво олюляване.

Джо отправя изпълнен със съмнение поглед след странното, отсъстващо лице и се връща към работата си.

Посетителят се насочва към редица музикални кутии. Една от тях свири нещо леко и весело и той я поглежда така, все едно птица се чуди дали има ядене пред себе си. Миг по-късно се обажда отново.

— Мистър Спорк?

— Да, с какво да съм ви полезен?

— Търся нещо конкретно. Надявам се да ми помогнете.

— Ще сторя всичко по силите си.

— Вярвам, че скоро сте се занимавали с книга, от която се интересувам. Много необичайна книга.

О, да му се не види.

— Ох, леле. Опасявам се, че не мога да ви помогна в тази област. Музика — да. Книги — не… — Джо усеща същинско боцкаме по гърба си. Обръща се и вижда силуетът да се изправя и гладко да се обръща встрани.

— Вярвам, че ще можете. Книгата на Хакота търся, мистър Спорк.

Казано с многозначителен тон.

Джо се колебае. От една страна, никога не е чувал и думица за тази Книга на хакота (хъ-ко-та). Също като плащаницата, която е надянал гостът му, думата има религиозен привкус, а той полага специално внимание да не се занимава с религиозни предмети, независимо дали са църковни часовници или хитроумни плачещи икони с вътрешни резервоари и помпи с часовников механизъм. Почти винаги се оказват откраднати отнякъде, а следователно вървят допълнително утежнени с проблеми. От друга страна, наскоро е бил в контакт с предмет с разнообразни необичайни качества, който е напълно възможно да отговори и на такова outre название; предмет, който му е бил донесен от умерено нечестив индивид, подвизаваш се под името Уилям „Били“ Френд.

Сред гореспоменатите необичайни качества изпъква едно: Дебелак и слабак цъфват в работилницата и неловко и неубедително лъжат как биха искали да купят цялата колекция на дядо Спорк, а всъщност онова, което търсят (според предателските пръсти на Титуисъл), е свързано с тази същата „много необичайна книга“.

— Ужасно съжалявам, но никак не ви разбирам! — отвръща Джо бодро. — Продавам и поправям часовникови механизми. Предимно джаджи — вещи, които правят „звън“ и тъй нататък. Пианоли и автомати. Сред тях като правило няма книги.

— Съществуват текстове, чиято важност не се изяснява веднага на непосветените. Опасни томове.

— Сигурен съм, че има такива.

— Няма нужда от снизхождение — Главата на ръскинита се върти като отвинтена, а плащаницата се събира на гънки по раменете му. Джо се чуди дали ще се завърти от край до край, като на бухал. — Имам предвид, че изпускането на знания пред по-широката общественост невъзвратимо променя естеството на живота ни. По-простичко казано, мистър Спорк, Книгата и всичките й принадлежности са от голямо значение за мен лично. Много бих желал да си ги възвърна.

Възвърна. Не: Много бих желал да открия някое копие, нито дори: Имам известни проблеми с намирането на издателския номер…

Този човек търси предмет, който е притежавал на определен етап. Конкретна бройка. Да, налични са всички признаци за присъщо на Били Френд сгазване на лука, точно така.

— Тя не е ваша, мистър Спорк — заявява ръскинитът с мека окончателност. — Моя е.

Джо си лепва възможно най-угодническото изражение.

— Може ли да узная името ви? Всъщност наистина си имах работа с извънредно необичайна книга наскоро, но се боя, че не й знам заглавието. Мина през ръцете ми като част от една поръчка за поправка. Надявам се, че няма съмнителна история…

О, само колко се надявам. Но съм доста сигурен, че има, щом така казвате.

Ръскинитът обикаля стаята мълчаливо, сякаш обмисля казаното. Джо Спорк излъчва аура на любезно, подобаващо на търговец объркване и не го гледа. Пипка се с бумагите си и се вслушва, опитвайки се да проследи напредъка на госта си из стаята. Скръц-скръц. Дали посетителят потрива брадичката си? Бърше веждите си? Драпа по бюрото с желязната кука на мястото на дясната си ръка?

Когато непознатият заговаря отново, приглушеният му глас е почти шепот и е стряскащо близо.

— Така да бъде, мистър Спорк.

Джо се озърта и открива завитото в плащаница лице на няма и метър от себе си. Подскача леко и дръпва глава.

— Не исках да ви стресна. Ако нямате нищо за мен, ще си тръгна.

— Вземете си визитка и ми се обадете, ако има друго, с което да ви помогна. Или ако могат да ви заинтересуват други предмети от наличните при мен.

— Ще помисля по въпроса и ще се върна.

Джо хлопва капака на подсъзнанието си, преди то да го принуди да изръси „От гроба ли?“, което би било груба забележка. Мъжът с плащаницата се изнизва през вратата и изчезва на улицата.

Били. Не знаеш колко много си загазил!

* * *

Преди да се посвети на изваждане на Били Френд от дупката му и да му се накрещи лично, Джо провежда телефонно обаждане.

„Хартикъл“ — с пълно название: фондация за занаятчийски и научни практики „Бойд Хартикъл“ — представлява безконечно хранилище на сто и петдесет години, че и отгоре; криволичещ кошер от пълни с рафтове коридори и витрини, разделени от читални и музейни колекции, неадекватно обозначени и потресаващо прашни, така че да навлезеш в Архивите означава да кашляш дни наред. Претъпкано е до пръсване с всякакви джунджурии, придобити и поддържани, и прибрани на склад в очакване на деня, когато нещо може да потрябва за реставрация или точно копие. Тук ще намерите части от недовършените машини на Чарлс Бабидж[17], както и от парните двигатели на Брунел[18]. Инструменти, проектирани от Робърт Хук[19], стоят рамо до рамо с дървени модели, създадени по чертежи на Да Винчи. Всичко си има история, често и повече от една. Грозната червена тухлена къща на „Бойд Хартикъл“, с все странните кулички по покрива и неоготическите засводени прозорци, е убежище за пренебрегнатите деца на научните пробиви на човечеството и завладяването на света.

Отговарят на обаждането на Джо на второто позвъняване.

— В този дом цар е изкуството — обявява женски глас, плътен и доста настоятелен.

— Сисъли? Джо е.

— Джо ли? Джо? Джо? Какъв Джо? Никакъв Джо не познавам. Явлението, известно като Джо, е илюзия, създадена от съзнателния ми ум, за да запълни неравенството между броя кифлички, които купувам, и онези, които в крайна сметка изяждам. Посредством емпирични проби измамната му истинност е доказана като фалшива. Във всеки случай, съществуващ или не, вече не го е грижа. Избягал е с някаква кучка, без съмнение, и ме е изоставил да умра самотна…

— Съжалявам.

— Така ти се пада. Как си, безсърдечен негоднико?

— Добре съм. Как е „Хартикъл“?

— Огромен и с течение, и пълен със стари боклуци, за които никой и копче не дава. Сред тях — и аз.

— Казах, че съжалявам.

— И смяташ, че едно извинение ще те свали от кукичката, а? Питай Фоулбъри колко пъти е трябвало да се извинява за фиаското с яйчения пунш. И после пробвай пак!

Сисъли обаче вече говори със сърдито умилостивен тон и няколко маслени кифлички ще оправят сметката с нея. Портите на „Хартикъл“ — както Джо чудесно знае, пък и тя също — не са затворени за него.

Отчасти музей, отчасти архив и отчасти клуб, „Хартикъл“ заема една от онези странни ниши в лондонския живот — и физическа, и обществена, — която го прави почти невидим за големия свят и същевременно неизбежен за онези, които знаят за него. Сисъли Фоулбъри е негов библиотекар и в определен смисъл — самата му библиотека. Естествено, въоръжен с достатъчно решителност, човек може да намери дадена книга или предмет и посредством системата с индексирани картони. Това е съвсем удовлетворителна подредба, макар и да е остаряла и — понеже това пред вас е „Хартикъл“ — твърдо аналогова. Но е вярно и че Сисъли е указателят й — нейният азбучник. Ако желаете да намерите нещо в умерена времева рамка, най-добре да питате нея — но много, много любезно и ако е възможно, носете мирни дарове. Прякорът на Сисъли — Човекоядката — не е напълно лишен от почва и съпругът й Боб доброволно се признава за неин роб.

— Сисъли, да си чувала нещо за музея „Логънфийлд“ в Единбург?

— Не, откакто го затвориха. Защо?

Джо Спорк си кима без учудване.

— Просто проверявам. А какво ще кажеш за „опасни книги“?

— О, да, разбира се. Има дузини. Църквите вдигнаха такава врява след пресата на Гутенберг, Джо, понеже сега всеки може да си отпечата каквото си ще, че и да го разпространява. Папите изпадат в бяс за какво ли не. Местни барони се дразнят от злотворни слухове, разпечатани в брошури — много от които са верни и трябва да призная, почти всичките са интересни!

— Гръмотевичен смях в слушалката отсреща. — Има дори няколко библии с печатни грешки, които ги правят леко странни. „Прелюбодействай“ и такива ми ти работи. Хората ги събират, епископите ги горят. Глупави сноби. Сякаш на Господ му дреме на шапката какво е писано с размазани букви.

— Не става дума за такава книга. По-съвременна е.

— Изплюй тогава камъчето, Джо. Що за том — Сисъли натъртва здравата на тази дума, доволна от ръбатостта й, — що за libram представяш на вниманието ми?

— Той я нарече Книга на Хакота.

От другата страна на линията следва остро покашляне, същински приглушен рев.

— Сисъли?

— Тук съм.

— Какво не е наред?

— Хакотата, това не е наред.

— Чувал ли си за нея?

— Разбира се, мътните го взели. Зарежи тази работа, Джо. Бягай надалеч от нея. Отровна е!

— Не мога. Мисля, че ми залепна на обувката.

— Ами, отърви се. Бързо.

— Как? Дори не знам какво е това.

— Това е призракът в мрака, Джо. От Испания до Черната гора и по целия път до проклетия Минск. Кралицата вещица на Кръстопътищата. Кървавата Мери. Баба Яга. Това е проклятие.

— Сисъли! Моля те!

Тя не се умилостивява. Телефонът мълчи. Накрая библиотекарката пита остро:

— Кой е „той“?

— Какво?

— Ти каза „той я нарече“. Кой е „той“? Не е онази гнусна малка пиявица, нали?

— Не. Някой друг е. Явно смята, че е у мен.

— А у теб ли е?

— Ами… не. Но може да е била у мен. Или поне нещо, което много прилича на нея…

Джо чува въздишката на Сисъли или може би просто шумно издишане. Няма да дълбае по въпроса.

— Тази Хакота, Джо. Това е… Торбалана. Разбираш ли? Била е прокажена или… банши. Като майката на Грендъл. От нея се умира. Твърди се, че си е построила замък в едно село и една нощ морето се надигнало и я погълнало с все крепостната стена.

Джо Спорк опитва да се засмее. В крайна сметка казаното звучи доста глупаво. Историите за призраци са абсурдни днес, под слабото, но успокоително слънце — ала Сисъли Фоулбъри е корава стара гарга и не се поддава на фантазии и суеверия. От друга страна — тази заран го навести онзи странен птицеподобен мъж в ленен саван — качулка? гугла? плащаница? — който криеше лицето си.

— Проказата се лекува — заявява Джо твърдо. Отвратителна е, но се лекува и е естествена болест, и не се хваща лесно.

— Джо, не става въпрос просто за болест. По-сериозно е. Прокажените и хакотата просто са две отритнати групи, ясно? Така че въображението ги е сляло. Хората са започнали да ги мислят за едно и също, но те не са. И прокажените, Джо, те се страхуват много повече от хакотата, отколкото обратното. Това са съвременни хора, не средновековни селяни. И… ами, не знам. Малко като гробницата на фараоните е, нали? Има дълъг списък с хора, умрели заради прекомерна близост.

— До какво?

— Мисля, че да го знаеш, е причината да умираш от него.

— Сисъли…

— О, не бъди чак толкова буквален, Джо! Много ясно, че всичко това е глупотевина, но е глупотевина, придружена от букет мъртъвци, и не искам да станеш един от тях.

— Аз също. Добре тогава. Те са лоши. Пирати, убийци, каквито ще да са. Не разполагам с книгата, но някой мисли, че е у мен, и това може да се окаже проблем… — Младежът чува Сисъли да ближе устни за подемане на спор и продължава: — Трябва да науча повече. Ако е опасно, това прави сведенията още по-важни. Забъркан съм в тази история. Смятам, че може да има нещо общо с Дениъл. Можеш ли да провериш и това?

Иска му се да приключи разговора. Ирационално се ядосва на Сисъли, задето е превърнала деня му в извънредно положение.

— Дениъл Спорк? Твоят дядо Дениъл? Защо смяташ, че има нещо общо? С кого си говорил?

Но Джо не иска да отговаря на този въпрос — още не, така че смотолевя нещо и повтаря молбата си. Сисъли, след като си Дава труда да му покаже ясно, че е забелязала как я пращат за зелен хайвер, не рови повече по темата.

— Ще проверя досието. Повечето му неща и бездруго са при теб. Каквото е останало.

— Просто стари дрехи и колекцията му джазови плочи.

Следва кратко мълчание, преди тя да попита:

— Каква колекция?

— Джаз. Музика.

— Наясно съм, пале такова, че джазът е музика — и при това е сред висшите й форми. Добре тогава, започни оттам.

— Защо?

— Защото, освен ако не съм се побъркала напълно, Джо, дядо ти мразеше джаз. Отвращаваше го. Доколкото разбирам на кораба, с който през войната дошъл от Франция, е имало джазов оркестър. Слезли в трюма и свирили на бежанците, докато конвоят бил под обстрел. Падат бомби, цялата онази желязна тръба дрънчи и бумти, а те танцуват по пътя към Блайти. След това Дениъл не можеше да понася джаз. Казваше, че чува само падащите шрапнели и писъците на ранените.

— Ох. Това не го знаех.

— Явно не. Не е подходяща приказка за деца, смея да заявя.

Не. Видно е, че денят му ще се помрачи още повече.

— Трябва ми всяка троха, която намериш.

— Внимавай, Джо. Моля те.

— Ще внимавам. Честно.

— Да. Точно. Добре. Дай ми един-два дни и ми донеси свински пай!

Джо се изсмива за първи път, отпуска се малко. Лекарят на Сисъли категорично й е забранил свинските пайове, но абсолютният й любимец е рипънският пай, който тя смята за овеществена небесна есенция и за него не цепи басма никому. За рипънски пай Сисъли Фоулбъри, дванай-сет стоуна тежка[20], пет фута и два инча[21] на ръст и на седемдесет и една години, с радост ще мине гола по „Пикадили“ през зимата.

Джо затваря телефона и се обляга назад, загледан в тавана на склада и заслушан в Темза.

Бой се от данайците дори когато носят дарове.

О, ами че да. След дъжд качулка.

* * *

Три дни по-рано и поверително като шофьор на такси Били френд казва:

— Виж сега, имам нещо, дето може да ти е полезно в професионалното ти издигане, да не казвам за занаятчийската практика. Пък и малко истинска платена работа, договорче, тъй да се каже, с уважаван клиент, всичко чисто и почтено. Нали? Е, какво ще речеш да сториш нещо за мен в замяна и да го наречем „такса за находка“? Взаимно уважение, без хартишки, без данъци, печелим всички… — той размърдва вежди над ръба на чашата си за чай.

Веждите на Били Френд изпъкват в значителна степен върху лицето му, понеже са гъсти и черни, а той си няма нито един друг косъм на главата. Горе-долу по времето, когато бащата на Джо беше повикан да отговаря пред Нейно Величество, задето е бил in loco parentis[22] за голямо количество вносен кокаин (вместо да е in loco parentis, да вземем пример наслуки, за сина си), Били Френд призна за свършен личния си двубой с мъжествения си косопад. В деня на делото — съвсем случайно, понеже по онова време особено силна връзка между Джо Спорк и Уилям Френд не съществуваше — той заряза годеницата си, купи си лъскав нов костюм и накара един бръснар в Кингсбридж да отстрани последните остатъци от младостта му. Оттогава насетне, като изключим различните восъци, които използва, за да докара мъжествен блясък на потресаващо секси кубето си, не се е променил ни най-малко. Били Френд вовеки веков се носи на вълните на суперсексуалната телегенична плешивост на Патрик Стюарт — макар че ще се закълне, че пръв я е изобретил.

Джо като цяло избягва да се среща с Били по делови задачи. От време на време излизат из града, хапват заедно, пийват по нещо. Били е нагъл и смущаващ — и следователно е точно човекът, способен да принуди мрачния Джо Спорк да си прекара добре, та дори и да приказва с жени, които смята за привлекателни. Тяхното приятелство е от онзи сорт с висока трайност, при все полагането на минимални грижи и липсата на очевидни общи точки. Поизбараният Били да си поръчва на развеселено скандализираната сервитьорка поредната бутилка… това за Джо е част от пейзажа — странен и познат, и в крайна сметка незаменим.

Били в ролята си на дилър на антики е по-притеснително явление, фрашкано със сложни въпроси за неясна законност върху движима собственост и освободени от данък задачки в брой — но в този случай Джо е бил достатъчно глупав да вдигне телефона, без първо да провери кой се обажда, Били му е замазал очите и в резултат: седи в тази мазна дупка и пие гъст портокалов чай. Урок по параноя в действие, но без да свършва зле накрая, понеже Джо трябва да си признае, че в момента има дребни парични проблеми и Били Френд — когато не се опитва да му продаде кученце или да го убеди да вземе участие в някаква съмнителна схема, включваща латвийски агенции за модели — е добър източник на благодатно заплатени трудови взаимоотношения, както и искрен, макар и бая щурав стар другар.

— Що за договорче? — пита внимателно Джо.

— Ами, Джоузеф… — Били много обича да се изказва официално, когато ти се мазни, — това е… и в същото време, като разбираш, съвършено не е — защото това е многозначителен и странен предмет, труден за опознаване и е бая сложен, което е причината да се замисля за твоя милост… Това е, както ти би могъл да го наречеш без страх от непосредствено противоречие, макар и в същото време без да изразяваш най-пълната истина… ами, джунджурия. От разпродажба.

„От разпродажба“ ще рече, най-вероятно гепсана. Но всъщност, като оставим настрана крадените антики и свалките с дъщерите на провинциалните кръчмари, Били Френд е член с добро положение на Почетното и издръжливо братство на оплаквачите — което ще рече, че е погребален агент. Което го поставя в много добро положение да се натъква на разпродажби още преди началото на същинското продаване. Но Джо не приема автоматично, че Били наистина купува вещи от опечалените, понеже в едно от многото си други професионални превъплъщения приятелят му е търсач на ценни вещи на свободна практика за нуждите на обирджиите в Лондон и околните графства.

— Сума джунджурии си имам, Били — увещава го Джо. — Може да се каже, че животът ми е затънал в джунджурии. С какво твоята се различава от тези на всички други?

При тези думи осъзнава — твърде късно, — че Били му е сложил капан.

— Ами, Джоузеф, макар да не обичам да се хваля…

Следва силен смях, който кара хората наоколо да ги зяпат — особено младата, флиртаджийски настроена сервитьорка, чието лично внимание Били Френд се старае да спечели още откакто са седнали в заведението.

— Били…

— Това е книга, Джоузеф.

— Книга.

— Нещо такова, да.

— Тогава си губиш времето. Не се занимавам с книги. Искам да кажа, да, харесвам ги. Книгите са хубаво нещо и трябва да има повече от тях. Но не съм подвързвач, специалист по хартия или реставратор. Не мога да ти помогна с повредена книга.

— С тази ще можеш.

— Книгата с часовников механизъм ли е?

— Точно така.

— Понеже, ако не е с механизъм, няма какво толкова да направя за нея, нали? — Джо замлъква. Тази размяна на реплики не се е развила, както си е представял, докато я е преигравал наум. — Какво ще рече „точно така“?

Били жестикулира, за да подчертае величието на онова, което се кани да предложи.

— Предметът е съчетание от книга и устройство. Хартиената част е в приемливо, макар и опърпано състояние, с хубава кожена корица, прилича на дневник. Странното е, че външните ръбове са щамповани на дупки, така че книгата като цяло представлява комплект перфокарти или поне така изглежда. Човек би си рекъл, че е еквивалент на барабана в някоя от музикалните ти кутии. Нали?

Джо Спорк кима в съгласие. Били продължава да жестикулира за емфаза, която с наслада нарича „емвляза“, понеже по този начин предизвиква реакция у дамите.

— И пак там, в същия чувал, в същия дрънчащ стар куфар и на същия олющен таван, където се намира и книгата, има цяла колекция вехти, разпарчатосани чаркаляци и колелца, които биха могли при подходящите обстоятелства и чрез вмешателството на опитен майстор в занаята — например твоя милост — да образуват някакъв вид механизъм, който, според моята изтънчена експертиза, ще успее да прикачи въпросната книга към вала си. Нещо повече, към тях върви и елемент, който не съм способен да опиша другояче освен като голяма златна топка, която образува част от механичния апарат, чиято функция към този момент не съм разгадал. Истинска главоблъсканица! Книга, която е нещо повече от книга и потенциална машина, която да я използва. Поради това, за да избегна използването на неологизъм, Джоузеф, което, както знаеш, презирам, я наричам „джунджурия“.

Джо Спорк се взира с присвити очи в Били. Не го радва с такава лекота да го водят за носа. Знае, че приятелят му е наясно, че такива задачи му доставят особена наслада. Като компенсация за удоволствието непременно ще го сполети нещо, цепещо на две законовия косъм, или може би просто ремонт с вцепеняваща досадност.

— И какво ще трябва да сторя в замяна на работата по тази джунджурия?

— Нищо скучно, Джоузеф, просто едно малко ремонтче — нито е глупаво, нито е гадно, нито е престъпно… — Били замлъква. Сигурно е прочел в изражението на Джо нещо, което му подсказва, че Спорковото търпение е на изчерпване. Вдига умиротворително ръка. — Нека ти покажа пациента, става ли? Доста е специален! — И вече е извадил на масата вързоп. Не минава и секунда, преди да го разгърне. В притихналото кафене уредът е потресаващ. — Пиперливко е, а? Тези викторианци много са си обичали играчките. Техните еротомати, бих ги нарекъл смело. Техните „как ей татенцитуу“, макар че туй изглежда по-скоро като „как е татиту, мадам, и дали мога да ви налея нещо подир края, а и за сестра ви, бива ли?“. Едно време познавах две такива сестри, да знаеш. Страховита двойка бяха!

Въпросният предмет наистина е автомат — кутия на пружина с кукли от ламарина и оловна боя, с плат, който да придаде плът на фигурките, и с бронзов и стоманен механизъм, видим през стъкленото дъно. От едната страна стои похотлив горски със зачервени бузи, а две дами в жокейски дрехи са застанали от другата и когато Били Френд щраква лостчето, фигурките се размърдват една около друга в затваряща се спирала, панталоните на горския се смъкват, а дрехите на дамите се вдигат и от обемистото долно бельо на господина изниква твърде невероятен предмет, който плавно се пъха в съответстващото отверстие на Сестра 1, докато Сестра 2 се обляга на една стена и се самозадоволява припряно, а след това цялото устройство почва да се тресе и главата на Сестра 1 се завърта нацяло, а горският внезапно получава, както изглежда, херния и не може да продължи. Механизмът стърже и след още няколко тласъка спира.

Джо побеснява, понеже се е изчервил. Били Френд се подхилва на сервитьорката, която зяпа ококорена устройството и всъщност не се отличава много от една Сестра 3. Тя се взема в ръце и отвръща на хилежа му, след това се упътва към кухнята.

— Бога ми, Били… — подема Джо.

— Ах, миличък. Хубавец като теб, Джоузеф, а си малко младичък да си толкова закостенял. Слушай, защо не излезем заедно някоя нощ?

— Не, благодаря. Разкажи ми за книгата с часовников механизъм.

— По-рано беше по-забавен, Джо. Прихванал си чувствителност, туй ще да е. Ужасно е да ти се случи такова нещо, състарява те с години. Знам едно местенце в Сохо. Не, не такова местенце, макар че ако ти се ще… не, така си и мислех. Не, просто бар, друже, с весели клиенти. Най-вече австралийци. Отегчени и готови на какво ли не.

— Били, ще ти го повторя за последно и след това приемам, че ми скачаш по нервите. След това изпълнение тук се връщаме към официалните плащания — кеш при доставка. Ясно? Понеже трябва да държа работилницата отворена. Та, Бог да ми е на помощ, кажи сега за твоята джунджурия.

Били Френд премерва Джо и вижда ако не решителност, тогава скука. И мирясва.

— Собственикът я иска почистена и ремонтирана, подготвена за употреба и доставена на един господин в Уиститиел. Това е в Корнуол, между другото. Парите напред, естествено, понеже този свят е суров и нечестен — Били Френд, и той самият и корав и нечестен, въздъхва с тона на разочарован филантроп. — Собственикът също така е осигурил и инструмент за работа. Започнал съм да наричам този предмет „джаджата“. Втори друг такъв не съм виждал и трябва да те уведомя, че ти е разрешено да го задържиш като сувенир или частично заплащане. Джаджата очевидно е необходима, за да се сдобиеш с достъп до някои от подвижните части на джунджурията. Така че всъщност не е двойна оферта, както биха казали нашите американски братовчеди, имайки предвид две в едно, а тройна, което според мен досега е нечувано в света, но с гордост го излагам пред теб в духа на търговията и колегиалното уважение…

Били демонстрира стокаратовата си усмивка.

— И кой е собственикът?

— Един джентълмен никога не издава такива неща.

— Дама е значи.

— Смятам, че без страх от разчупване на печата на професионалното доверие можем да кажем, че тя е от женски пол.

— И не съществува съмнение на кого принадлежат предметите?

— Никакво. Много достолепна стара гарга, така бих казал.

— Придобила ги е на разпродажбата, която спомена?

— Ах. Тук вече ме хвана, Джоузеф. Заради моя нещастен навик да утвърждавам за всеки предмет, чийто произход нямам свободата да разкрия, че идва от разпродажба на наследство. Това отблъсква въпросите и създава подходящо усещане за gravitas[23].

Той вдига вежди така, че приятелят му да се възхити на ясната, неподлежаща на съмнение честност в погледа му.

Джо чака. И чака. И чака, добил леко наранен вид. Накрая…

Метни ми ги този следобед — казва Джо.

Били Френд се ухилва и подава ръка да сключат сделката. Плаща сметката и взима телефонен номер от сервитьорката. Джо увива отново еротомата в хартиената му опаковка — за пренасянето.

Липсваш им на Нощния пазар — осведомява го Били от вратата към улицата. — Питат за теб. Не е същото без… Така де. Трябва да наминеш.

Не — отвръща Джо Спорк. — Не трябва.

И дори Били Френд не оспорва това твърдение.

* * *

Сирената на влекач отеква над реката. Джо Спорк изтрива за момента Били от мислите си — лошите новини в крайна сметка винаги те намират — и избира ключ от количката, след което пресича мрачно пътя и слиза в тясна, зловеща задна уличка до заключена с катинар порта, вмъква се през процеп между две сгради и накрая стига до редица ръждиви и обрасли с мидички врати, обърнати към реката. Входове за предатели[24] най-вероятно или водни гаражи — но за много малки лодки. Възможно е и по времето на по-ниското ниво на водата да са били съблекални за плажуващи. Джо си няма представа. Призрачна архитектура, която още се крепи, след като причината за съществуването й е изчезнала. Сега обаче в една от кабинките съхранява онези късчета от миналото му, за което не иска да мисли особено много. Отваря вратата на всеки няколко месеца, колкото да се увери, че водата не се е вдигнала над нивото на малката чертичка червена боя, която отбелязва на стената всяка есен, но като изключим това, оставя тайните на помещението на мира.

А то, без съмнение, си има тайни. Съседният чифт врати, както случайно знае Джо, изобщо не води към склад, а се спуска до старо бунище за муниции, свързано с участък от викторианските тунели на канализацията, който пък води към средновековна крипта, а тя на свой ред влиза под стара пивоварна. Човек с точна карта може да върви оттук до Блекхийт и изобщо да не излезе на слънце.

И някъде там долу, макар че Джо никога не е ходил там, се намира празното леговище, където Матю Спорк е подготвял първите си нападения върху банковото общество на Лондон. В сводеста зала от червени тухли и камък от Йорк Матю за първи път стреля с картечния си пистолет „Томи“ и се научава да язди ритника му. Младият Джо, израсъл на равномерна диета от комикси и небивалици, си въобразяваше, че баща му е отблъснал руска армия в каналите, избил е извънземни и чудовища и е опазил Лондон за малките момченца. Всеки ден беше онзи, в който Холандеца Шулц и корпорация „Убийство“ се сражаваха в „Палас Чопхаус“[25], и всеки ден бащата на Джо се измъкваше невредим. По време на бляскавите му, коленопреклонни сънища Матю крачеше като титан, обгърнат от барутен дим и слава.

Джо се чуди от време на време къде ли е картечният пистолет. Години наред стоеше във витрината си в кабинета на Матю и на наследника на Дома на Спорк не му се позволяваше да го пипа. Разрешено му беше да гледа, ококорен, докато таткото го почиства и понякога лее патрони за него. Но оръжието не беше играчка — в никой случай — дори по празници или на рождени дни.

Един ден, синко, ще те науча, както му е редът. Но не днес.

Не и до днес, както стана накрая. Може би оръжието още чака нейде там, долу.

Лондон е стар и всяко поколение добавя по нещо към потайностите му.

* * *

Вратата заяжда и се налага да я ритне. Засъхнала тиня и още ракообразни — и плискане, предизвикано от нещо живо, което си е плюло на петите. Знак, че реката се прочиства. Което обаче означава и че вратата ръждясва по-бързо. Кислород, малко сол и изобилие от бактерии. Джо ще трябва да слезе тук долу и да я смени. Или пък да остави Темза да се погрижи и последните късчета от живота на Дениъл да отплават за Холандия… и да свалят камък от раменете на внука му. Той ще се чувства по-празен, но олекнал.

На кука на нивото на раменете виси фенерче с динамо. Джо се подхилва, че светилничетата с манивела в момента са върхът на модата. Конкретно това го е направил под наблюдението на Дениъл, още деветгодишен. Двамата дори надуха заедно крушка — стъклено балонче с жичка, напомпано с инертен газ. То гръмна почти веднага и се наложи да го заменят с крушка от магазина.

Бялата светлина на фенерчето разкрива мешавица от дреболии — порцеланова крава, червено-черна каша, която — както Джо знае — е пълна с гниещи гумени ластичета, ужасяваща марионетка с отрязани конци. И пак там, на отсрещната полица — твърда кожена кутия в прозрачна найлонова торба, която да я пази от влагата — колекцията плочи на Дениъл.

Джо я сваля и после, по причини, които не разбира напълно, изважда една плоча наслуки и връща останала част от колекцията обратно на рафта. След малко вади от джобовете си още два предмета — и двата са скорошни придобивки — и ги поставя до торбата с плочите.

Това е върхът на параноята. Все едно да проверяваш под колата си за бомби, понеже на асфалта има парче жица.

Джо пъха плочата под шлифера си и така я връща до работилницата.

* * *

Грамофонът е класика: с фуния в наситено кафяв махагон и корпус от лакиран дъб, дискът му е покрит с филц и обкован в сребро. Дори ръчката е красива. На Джо са му потрябвали месеци да го ремонтира. Предишният собственик го е съхранявал на таван, пълен с прилепи.

Навива го полека, понеже дори в нетърпението и възбудата си човек не бива да припира дамите. Иглата е стара, така че слага нова. След това си прави чаша чай и прочита надписите на калъфа. Слим Гаярд. Джо никога не е чувал за Слим Гаярд. Високият, паякопръст Слим, който пие по бутилка уиски на всяко представление и пуши цяла нощ, и може да свири на пиано с обърнати наопаки ръце. Не, забележете, с кръстосани длани, докато той самият е легнал върху столчето пред пианото, а с наистина обърнати, с кокалчетата на пръстите надолу.

Джо поставя плочата на филца и слага иглата.

Определено не свири Слим Гаярд. Поне толкова е ясно.

Женски глас — мек и стар, и изпълнен с емоция. Дамата не е англичанка. Французойка? Или нещо по-екзотично? Джо не е сигурен.

— Толкова съжалявам, Дениъл.

Кофа с ледена вода се изсипва върху главата му и се стича по врата. Косъмчетата по ръцете му са като виновна нощна стража — до едно стърчат в стойка мирно. Невъзможно, невъзможно. Глас на мъртва жена. На мъртвата жена. Съвсем личната семейна призракиня на Дома на Спорк — и е заговорила тъкмо Джо. Няма коя друга да е. Коя ще тръгне да се извинява на Дениъл Спорк върху запис на плоча, направен в малка будка в „Селфридж“ за няколко имперски пенита? Коя друга би скрил Дениъл по този причудлив начин, като захвърли братлето Слим и премести на тази плоча етикета от средата, та никой никога да не разбере какво си има?

Франки.

— Толкова много съжалявам! Не мога да остана. Имам работа. Това е най-великото, което съм правила. Най-важното. Ще промени света. Истината казвам, Дениъл. Кълна се — истината ще ни освободи!

Наситен, прекрасен, гърлен… Глас като на Едит Пиаф. Като на Ърта Кит. Глас, изпълнен с цялата страст и съжаление на бежанец, и с увереността на пророк.

— Никога не бива да издаваш тайната. Иначе ще ме спрат. Онова, което се налага да сторя… ще изкорени толкова стари и изгнили дървета, и има хора, които са си построили къщи от тях. Има мъже, изсечени от тази дървесина. Всички лъкове и стрели на света са направени от нея, а аз ще я съсипя. Ще ни направя по-добри, отколкото сме. Трябва да сме по-добри от сега!

Джо чака тя да каже „Обичам те“, но Франки не го прави и другата страна на плочата е празна — безконечен безплътен шепот, като дъжд по стар улук от ковано желязо.

III

Пощуряване;

Сред плисета и знамена;

Не ти е обикновена музикална кутия

Еди Банистър се чувства като крава. Нещо повече, осъзнава греха си. Не по плътския начин, а в сърцето. Съгрешила е спрямо Джошуа Джоузеф Спорк. Всъщност дори го е насадила като мюре, макар и за добруването на човечеството и подобряването на човешката раса. Самоубедила се е, че няма нищо лично. Просто това е най-добрият вариант. Сега, загледана в малкото войниче играчка, което той така сръчно ремонтира, тя си спомня потиснатото разочарование на лицето му, когато разбра, че няма да му предложи друго, и се чувства гадна. Все по-сигурна е, че част от нея е кътала мъст по-дълго, отколкото Джей Джоузеф Спорк го има на този свят, и е избрала този начин да си отмъсти. Дълг, любов, идеализъм и жлъч са се излели наведнъж. Еди оглежда душата си и я открива пресъхнала.

Да му се не види — казва на Бастиън. Той отвръща на погледа й със своите розовата мраморни топчета и се размърдва. Еди вярва, че забелязва одобрение, та дори и подкрепа на многострадалната му физиономия, но може и да са газове. Без съмнение скоро ще узнае, ако те са причината.

Да му се не види дважди!

Еди взима войничето играчка и го връща обратно в кутията, без дори да го погледне втори път. Твърде късно е да сменя конете. Делото е свършено. Колелцата се въртят. Еди Банистър, на деветдесет години и безкомпромисна членка на стабилен орден, е натиснала копчето на революцията. Пак въздъхва. Толкова е странно да си супер злодей, при това на нейната възраст…

Трябва да признае пред себе си, че има вероятност да се е побъркала. Макар че, ако е така, сполетяла я е лудост от безмилостния, изясняващ ума вид, а не такава, на каквато може да се надява една дама. Не й хлопат дъските и не са й се скъсали жартиерите, не я е застигнала и лудост от другите удобни видове, каквито е наблюдавала у съвременниците си. Би могло да се каже, че е пощуряла. Изпробва термина на езика си — носи усещане и за бяс, и за умора.

Да. Еди Банистър е пощуряла. Много британски вид пощуряване, което не включва крясъци, а по-скоро внезапно и пълно преобръщане на представата за живота. Макар че, честно казано, „внезапно“ не е съвсем вярно. Случвало се е деление по деление и всъщност е плод на доброволен избор… Тя е участвала в кореспондентски курс по пощуряване. Сама се е насадила.

— Вярвах и без моя помощ да постъпите, както е редно — казва тя на петдесет години правителства, строени и свели очи в ума й, — вярвах, че ще схванете как се прави. А вие… — додава към електората, — вие — мързеливи, продажни, самоизмамни… о, ако ми бяхте деца, щях…

Тези думи я спират. Нито един от тях не е нейно дете. Никакви синове или дъщери за Еди Банистър. Само Бастиън и избледнялата любов на онзи, чиято вяра е предавала в течение на половин човешки живот. Предавала я е в името на стабилността и сигурността. Няколко десетилетия спокойствие, смятала е тя навремето, и светът ще изправи курса.

Но вместо това всичко е тръгнало накриво. Решителният марш на прогреса се е отклонил в тъмна уличка и е бил ограбен. Берлинската стена и Виетнам, геноцидът в Руанда, кулите близнаци, Гуантанамо; самоубийствени атентати и глобално затопляне, дори Вон, проклетият Пери, малкият кошмар от предградието, милият съсед, който убиваше ли, убиваше и никой не знаеше защо, понеже на никого не му пукаше да потърси причината. Еди Банистър е отдала верността си на празен трон. Няма прогрес. Няма стабилност. Важен е само въпросът дали неприятностите се случват достатъчно надалеч.

Онова с Пери е сложило край на удобната й увереност. Започнало се е — според жълтата преса — в нов строеж в някакъв град в средата на страната, наречен Редбъри. Съветът най-сетне е кихнал кинтите и е купил ивица зеленина, навремето част от площите около железницата, продаден през мандата на Тачър, за да се правят апартаменти и студия за богати купувачи, каквито никога не са се появили. Сложено е началото на зеленчуково предприятие — органична храна за околностите и усещане за единство, и всичко останало, което Британия вече не прави, понеже финансирането е по-евтино и по-бързо, и пазарът за недвижими имоти вади пари от нищото. А след това копнали първата лопата и проектът приключил, преди да е започнал. Ухилен труп, увит в промазано одеяло, след него — още един и още един, и ето че град Редбъри си имал вече сериен убиец, който да нарече свой собствен.

Еди не можеше да не забележи, че когато Вон Пери измъчвал пленник и погребвал трупа на седем инча в песъчливата почва, го наричали чудовище, но когато същото се прави по заръка на правителството й в мазе от другата страна на океана, тогава е неприятна необходимост.

Е, може и да е. Но ако е така, то светът, направил го необходимост, да ходи да се обеси.

Известно време тя е излизала с Бастиън всяка вечер, вървяла е по улиците и се е взирала в къщите и офисите на град, който не е била сигурна, че все още познава. Лудата стара Еди и безокото й куче, един до друг в лондонската мъгла. Да. Луда в американския смисъл. И единствена в огромната енциклопедия от дарбишърски фурии, Еди Банистър има мощта да промени всичко, което я вбесява. Загадъчна промяна, чието точно естество тя не разбира, но чиято създателка се закле, че ще разтърси света и ще отблъсне мрака за хиляди години. Дар от науката за света на ужасите.

* * *

Във вторник вечер, под отзвуците на Световната емисия на Би Би Си (която скоро ще прекъсне) на заден фон, Еди взима писалка и лист хартия и описва плана на личната си революция. Предмет, който трябва да се придобие, и човек, който да го занесе там, където трябва да се озове. Те на свой ред ще изискват прикритие, фалшификации… но не чак толкова много в крайна сметка. По-скоро малък фокус всъщност, отколкото тайна операция. Всичко от една ръка разстояние, разбира се, понеже може да има последици и името й все още е в състояние да задейства алармите на места, които е по-добре да останат в неведение още известно време.

А сега, загледана във визитката на Джо Спорк и галеща безокото си куче, тя си мисли за онези последици и се чувства като крава. Беше оплела младия Спорк в каша с чутовни пропорции. Необходимо, макар и малко нечестно, пък и в крайна сметка големите играчи щяха да го оставят на мира. Само да погледнат сериозно на нещата и ще забележат, че той е просто пионка.

Ако погледнат сериозно на нещата. Което отнема време. Ако не се нуждаят от жертвен козел за пред шефовете си. Ако са настроени за милост. И ето я пак тази дума: „необходимост“. Магическо слово, способно да извини множество грехове, и все пак означава просто „по-лесно е по този начин, а не по другия“.

Единственото, от което Еди се нуждае в момента, е да се отпусне и да следи, като знае, че си е изпълнила дълга и само това има значение. Няма опасност на младежа да му се случи нещо наистина лошо. Всички стари призраци несъмнено почиват в мир.

Тогава защо, след като още преди няколко седмици се е уверила, че той ще свърши работа за предмет две, тя все го мъкне дотук, за да работи върху боклуци? Опознава го. Открива, че е сладък и малко завеян?

Няма никаква причина.

Само дето Еди се чувства, както вече си е отбелязала, като крава. Крава, крава, крава.

И, честно казано… дали е било необходимо? Може би. Твърде вероятно е той да се окаже единственият човек на света с уменията да свърши работата правилно. Ако се е изучил от дядо си. Ако е внимавал. Ако се натъкне на усложнения, с които един полукомпетентен часовникар да не може да се справи. Ако, ако, ако. Еди е наясно, че е чувала същите доводи и преди, в овчедушните усти на съвременните политици.

Тя надзърта към отражението си на плота на масата и се чуди. Джошуа Джоузеф Спорк, внук на голямата любов на живота й, но очевидно не и неин собствен. Доказателство за недостатъчността й.

Възможно ли е да го е извела на огневия рубеж от ревност?

Отражението й не иска да я погледне в очите.

— Муууу — казва Еди Банистър.

Та така, след като е изиграла ролята на лошата кръстница, ще се наложи да стане и добрата — и да го наглежда.

Взела това решение, тя цялата ликува. Ха. Ха! Дръжте си шапките, господа, и отклонете очи, вие, дами, като чаени листенца със сладурски, старомодни парцалки. Банистър се върна! И този път води войската!

Бастиън вдига глава нагоре към нея и полека се олюлява да си стъпи на краката. Миг по-късно й обръща гръб и изръмжава зловещо, след това накланя глава в очакване на одобрението й.

— Да, скъпи — казва у тя. — Ние с теб срещу целия свят.

В същия момент чува изсъскването на поет дъх и рязко преминава от ликуване към изключителна сериозност.

Еди не е сама в апартамента си.

Еди Банистър отваря вратата на спалнята си и открива трима мъже — средният извънредно едър — да стоят в дневната й с вид, който предполага, че появата й е извънредно неочаквана. Господата са със здрави масивни обувки и свободни, нешумолящи дрехи. Едрият е снабден и с чук, който държи хлабаво в лявата си ръка, а работният му гащеризон с цип е издут под лявата мишница. Има малък, подобен на рампа за ски скокове нос, продукт от възстановителна хирургия, нелеп на лицето му с форма на гранитна плоча. Сподвижниците му са по-млади. Копелета чирачета. Еди превключва на автопилот.

На бойна позиция, дърта краво — мисли си тя, — тези хлапета са ти наумили края. Твърде късно е да се спре започнатото.

Подвигът е извършен. Тази последна среща с Джо Спорк беше за утеха на съвестта й, не част от хитроумния план. Целият механизъм е задвижен още преди дни, ами да, и то непряко. Тази среща тук е последица, не предпазна мярка.

Но идва навреме да те премахне от картинката, разбира се. Та така…

Еди си лепва усмивчицата на гламавата стара дама и издърдорва:

— О, богове. Ама че ме стреснахте. Сигурно ти си мистър Голем… — ами да, страхотно умно, Еди: мистър Голем, понеже е толкова голям, и фамилиите на хората до една са върло описателни. Я се вземи в ръце, издънваш се на първия ход… — …андрис, от Съвета. Много се радвам, че мис Хамптън ви е пуснала, и ужасно съжалявам, че толкова закъснях!

Ето. Всеки момент се очаква да пристигне още някаква група и аз ви мисля за тях. По-добре да се върнете после, а? Да ме довършите в някой по-спокоен момент.

Новопрекръстеният мистър Големандрис се поколебава. Еди пристъпва сияйна към младежите и той отмества тяло да подскаже, че ще приеме предизвикателството. Еди няма намерение да го докосва — о, не, не, и никакви прегръдки от младеж с толкова широки плещи. Макар че в по-младите си дни можеше и да се порадвам да изкатеря такава планина, нали? О, ми да, наистина.

— О, къде си забравих обноските? — Тя дръпва ръка. Помадите копеленца се разгръщат да блокират отстъплението й.

Ама просто трябва да взема малко мляко, пиленца, за да ви направя чай, нали? Ха! Те ще ме счупят на две. Кротинко, лекинко, дърта краво. Много път имаш да извървиш и много малко време — да го изминеш. Цел: бягство. Нищо друго. Та…

— Я да взема да сложа чайника, а вие нали не сте против да преместите мебелите? Твърда стара съм, боя се, опитах, но плътта ми е слаба. Не е като вашата, мистър Големандрис. А това кои са?

Младо копеле А протяга ръка, когато погледът й пада върху него, и промърморва:

— Джеймс.

Очевидно не се казва така, но Младо копеле Б и мистър Големандрис го зяпат, все едно си е свалил гащите.

Ха! Чини ми се, че туй е моментално издънване на изпита ти, млади Джейми, и с право. Мистър Големандрис ще иска да си поприказвате после, видно е значи, задето си дърдоркаш с мишената…

— Здрасти! — маха му щастливо Еди. — А ти сигурно си Големандрис Младши, направо виждам семейната прилика! Джордж ли се казваше?

И двамата сте корави убийци, туй ясно, обаче той е червендалест дърт пръч, а пък ти си някакъв бледичък и с унгарска жилка в себе си, Джорджи-бой, и не бих се учудила татко ти да е от Държавна сигурност, никак даже, и да е бил бияч като тебе.

Еди се усмихва дори още по-широко.

— Имате ли нещо против да турите резето на място? Понякога вратата хлопа от вятъра и ме стряска.

Джорджи Големандрис поглежда „тате“, който кима. Еди се вмъква в кухнята: ножове, точилки, микровълнова (тя си представя как с трясък отваря вратата и заплашва да сготви неканените гости, чудото зад гърба й е включено и бибипка с малка картинка на пиле в син неон на таблото), но не, не и не. Еди Банистър знае къде е тръгнала.

Щракни копчето на чайника. Сега се налага да те отделят от него, наистина се налага… Никой господин не желае скут, пълен с нещо горещо, докато убива стари бабички. Може да се стигне до трайно увреждане.

Еди призовава първото си тайно оръжие.

— Бастиън. Скъъъ-пи! Бас-тиън? Мама има парче пай, ами да, има, нали, ми дададада, има!

И нека Господ Бог е милосърден към душите ви.

Не е часът за пай. Бастиън го знае. Знае и че Еди е наясно с това. Много отдавна са се споразумели помежду си, че между един и три следва да го безпокои само в случай на извънредно сериозна катастрофа или ако има пържола. При това пържолата да е мека като памук и препечена на тигана. Катастрофите могат да са по-неспецифични: пожар, земетресение, дъжд от жаби, заселване на котка в сградата. Несъмнено паят не фигурира в списъка. Следобедната дрямка на Бастиън е свещена.

— Бастиън? — Еди се оглежда. Той е в спалнята й, разбира се, в подножието на леглото: не помръдва, като изключим излизането на терасата към два и пишкането върху минаващите минувачи.

Старицата се усмихва на мистър Големандрис, който усърдно се приготвя да се намърда между нея и чайника. Джеймс и Джордж още са в дневната. Еди посяга наужким към чайника и Големандрис леко подскача. Присвива очи. Тя му се ухилва, малко хищно, като професионалист на колега. Той отвръща на погледа й, без да трепне. Еди полага ръка на дръжката на електрическата кана.

— Нещо против?

Ти си мислиш, че това е краят на партията. А тя тепърва започва. Искаш ли го? Чайника? Да го запратя ли по теб? Но тогава остават момчетата, без съмнение горящи от нетърпение да ти се притекат на помощ да ме довършиш. Може и да печелиш ръката…

Само дето Еди прекрасно знае — и мистър Големандрис почти го осъзнава, — че тя изобщо не възнамерява да използва чайника за друго освен за диверсия. Тя се пропъхва покрай госта, докато той превзема кипналата вода. Отваря вратата на спалнята и Бастиън изскача настръхнал оттам. Първо забелязва Джордж и незабавно го напада с вой и започва да го хапе по глезените.

Кой е този човек, дошъл да ме безпокои по обедната ми дрямка? Проклет да си, че си припрял да си пъхнеш глезените пред устата ми. Пази се! Няма да избягаш, преди да те скъся с един фут, поне това ти обещавам…

— О, Бастиън, скъпи, не! — казва Еди Банистър с театрална неискреност. Широко се усмихва на Джордж, който й се озъбва и се споглежда с шефа си. Но старицата вече е в движение. Твърде бавно, момчета, вече съм в полет… Бастиън, нежелан танцов партньор, очевидно решава, че Джеймс има по-хубави крака. Хвърля се към тях и единственият му здрав зъб пробива грозна дупка в прасеца на Джеймс. Предполагам, че е бая болезнено, помисля си Еди, докато Джеймс ругае. Той замахва с крак, но Бастиън знае добре тази игра и се е метнал върху другия. Джеймс трябва да се ритне сам, а малцина са… не. Не, Джеймс наистина е толкова глупав. Чува се тупване и младежът пребледнява. Изумително е колко много може да се насиниш със собствената си обувка. Бастиън, вкусил победата, се завърта няколко пъти около оста си и надушва мистър Големандрис.

Не, скъпи. Той не е лъжица за твоята уста.

Но Бастиън е готов за предизвикателства, и то големи. Изпълнението му досега е напрегнало достатъчно нервите на Големандрис Реге[26], та да отстъпи, втренчен в Еди с гнева на непритежателите на кучета: Абе, госпожо, я си овладей кучето, да не насъскам ченгетата по тебе!

Да бе, как ли пък не.

Еди се шмугва в спалнята и се хвърля към скрина за бельо и Секретно оръжие № 2, скрито сред дантелите и бельото. Да, дантелени гащи! Точно това ми трябва. И като нищо са щели да ми трябват, но през петдесет и девета… Стигаше да се преоблека в нещо по-хубавко и щяха да ме носят на ръце и сами да се предадат на чен… но честността я принуждава да признае, че дори през петдесет и девета нещата са могли да не се развият точно така. Корсет. Подплънки. Клин. Ластични чорапи, колко ви мразя. Вълнени гащи — какъв срам. Еди Банистър, куклата на Отряд 16, обута в проклета овча вълна и привлекателна колкото стойка за чинии. Трудни времена. Жартиер, да, това по бива; да, жартиери, копринени чорапи и дантела, уха! А сега хвърляй спомените на пода и къде, да му се не види, е онуй, за което дойдох? Понеже, ако съм го сложила в друго чекмедже, спокойно можем да приемем, че гушнах букета…

Но другият колан е вече в ръцете й, студен и дебел — кафява кожа и странна, древна миризма. Тя го почиства веднъж месечно и го проверява, както повечето хора си оправят сметките. И веднъж — Еди Банистър се усмихва, — веднъж наистина се беше издокарала по него вместо по бельо, с което предизвика неудържимата страст и похот на половинката си и, длъжна е да го признае, на самата себе си.

Мистър Големандрис блъсва вратата на будоара на Еди с твърде нетърпелива ръка. Вдигнал е чука си да й пръсне черепа на колкото се може повече парченца.

Защо чук? — чуди се Еди. — Може би защото е толкова непрофесионално, толкова бияческо. Всички ще търсят някой луд — и човек винаги може да си намери такъв, ако се постарае повечко.

— Крайно време му е, луда стара чанта такава! — заявява мистър Големандрис, достатъчно ядосан от забавянето. Сигурно има друга работа. — Шибано крайно време е!

— Да — казва Еди Банистър, — и аз така мисля.

След което се обръща, вдигнала пистолета в стойка „Уивър“[27].

Мистър Големандрис проронва:

— Мамка му!

Този път тонът му е по-изумен и стреснат. Захвърля чука и посяга към собственото си оръжие (Еди предполага, че ще се окаже автоматик, за разлика от нейния, който е револвер). Тя го прострелва в главата. Револверът издава потресаващо силен звук. За нейно облекчение тилът на мистър Големандрис си остава на място, макар че очевидно е на косъм. Тя чува в другата стая отгласа от изреченото от Джордж „мамка му“, но е приглушено, а и той се опитва да извади патлак от колана си. Идиот. Ако Джордж не се простреля в пениса през следващите две секунди, ще се справи с пистолета и ще започна да пука с него, само дето всеки, който си затъква пушкало в панталоните, вероятно не притежава хирургически умения с оръжието. Ще стреля наслуки. Съседите на Еди може да пострадат. Или Бастиън. Тя се обръща и стреля още три пъти, направо през гипсокартонената стена, така че, ако пропусне, да улучи тухлите на камината в отсрещната стая. Третият изстрел води до изпльокване и Джордж пада. Еди се раздвижва — в случай че Джеймс се кани да опита същия номер, и го заварва точно на старото му място — застанал до вратата, с изражение на пълно объркване, изписано на младото му, бледно лице. Тя насочва пистолета встрани, а не към него. Бастиън, който излиза от кухнята в преследване на мистър Големандрис, открива врага си вече паднал и се покатерва върху него, за да си присвои завоеванието.

Умрял от ужас. Аз съм могъщ. Може да ми ръкопляскате.

Еди поглежда твърдо към Джеймс.

— Отърви се от пукалото!

Той си има пистолет, който му е в джоба, и когато се стига дотам, се оказва незареден. Плахо оставя амуницията на пода до оръжието. Еди клати глава. Младежът свива рамене отсреща, предал се е напълно.

— Кой ви прати?

— Не знам. Честно!

— Поне виждал ли си ги?

— Не! Имаха шапки. Или чаршафи. Като в Иран!

Като в Иран. Да, тя може и да познава лице, което съответства на това описание. Въздъхва.

— Имаш ли си майка?

— Да. В Допкастър.

— По-добре си обирай крушите натам, става ли?

— Да, ’споджо.

Еди кима, после се вглежда в него.

— Първият ти път ли е?

— О, Боже, да. Христе.

— Не се помотвай. Не ходи да разправяш на всички какво е станало. По-добре да изчезнеш, ясно? Върви отседни при майчето си. На никого няма да му пука, ако не умреш, стига никога повече да не те зърнат.

— Ясно.

— Никога. И… Джеймс? Намери си нормална работа — заръчва му Еди.

— Да, ’споджо.

— А сега възнамерявам да взема две чанти и да изляза оттук, и с теб повече никога няма да се видим. Ти ще си седиш в онова кресло, с лице към прозореца, и ще ме пренебрегваш напълно за петте минути, докато съм още тук, а после ще поумуваш върху състоянието на душата си в тишина през идните десет минути в компанията на тези мъртъвци, които доскоро си наричал приятели. И после…?

— Донкастър.

— Добро момче!

Еди Банистър изчаква той да седне в креслото и да го обърне, а после влиза в спалнята и си взима чантата за бягства (също като оръжието, проверява и нея един път месечно, за да е сигурна, че е готова да потегли по всяко време) и пътния комплект на Бастиън. Вдига кучето, прекрачва през мистър Големандрис и Джордж и затваря вратата между себе си и Джеймс. В коридора за кратко се бори със сгъваемия си чадър. Преценява, че названието му е напълно вярно: чадърът се сгъва добре, но има проблеми с разгъването. По принцип тя не би си правила труда, но днес й се струва, че ще вали, и след като е пратила двама души в гроба, за да си опази живота, няма намерение да умре от пневмония, преди да докара делото си до завършек. За Еди Банистър смъртта е реалност и е била такава още от времето на младостта й. Но все пак няма причини да я кани на среща. Бастиън ще остане съсипан, ако не друго.

След като покорява чадъра, Еди стрелва с недоволен поглед сърдитото небе и напуска завинаги Ралхръст Хол.

* * *

Същото лондонско небе — сиво, с мазки оранжево от уличните лампи — се облекчава в стена от заслепяващ дъжд, докато Джо Спорк бърза по улиците на Сохо. Отказал се е от телефонните обаждания и е решил да навести Били Френд лично. Тъй като и бездруго е наблизо — и тъй като много бързо се просмуква с вода — освен това е решил да навести и суховат, дразнещ мъж на име Фишър — бивш грабител, настоящ укривател на крадено и пълноценен член на клуба на носталгията по Матю Спорк. Фишър, който дори не е бил член на вътрешния кръжец на Матю, е един от малцината, с които Джо може да поговори за незаконни и странни неща, без това да доведе до появата на болезнени обществени задължения. Въпреки това се притеснява от силно усещане за самонанесено нараняване и гласът на дядо му, сега изпълнен с порицание, му повтаря: Нали ти казах. Превива рамене и заравя брадичка в яката на палтото си — едър мъж, който се опитва да се превърне в костенурка.

Автобус — последен представител на твърде презираната гъвкава разновидност, обречен като занаята с часовниковите механизми и също така интригуващ и непрактичен — го изпръсква с кална вода и Джо крещи и ръкомаха вбесено, но после забелязва отражението си в една витрина и се чуди, не за първи път през последните дни, кой е този тип, намърдал се там, където уж трябваше да се намира животът му.

Магазинчето на Фишър е весело местенце с вятърни чанове и аура на опърпан хипи меркантилизъм, натикан между шивашко ателие и загадъчно заведение е мънистена завеса на входа, в което всичко се върши изцяло на унгарски. Фишър се разполага нашироко, понеже семейството му е живяло там още отпреди районът да поскъпне. Клиентите са добре дошли да поседнат в оградения двор с наргиле и чашка турско кафе.

Фишър сам го прави, вари кафето и захарта заедно с тайната си съставка, която позволява на особено любимите си клиенти — тоест на всичките — да научат и която варира според онова, което му се намира в хладилника. Джо е чувал, че е лимонова кора, какао на прах, черен пипер, червен пипер и един път — дори половин лъжичка рибена супа. Фишър се кълне, че всяка от тези съставки представя различен член на турския му род по майчина линия, но тъй като майка му е била и си остава от Билингсгейт, вероятно и тлъстата му лъжа няма особено значение: не се очаква в магазинчето да цъфне отмъстителен истанбулски братовчед, който да поиска сметка какви гадории, да му се не види, слага той в кафето, което си е съвсем добро, и съсипва общото им добро име.

— Ко-кой е то-това? — подвиква Фишър, когато задрънчават чановете, но когато подава бобърската си глава през рамката на вратата изотзад, лицето му се разцепва от широка усмивка. — Това е Джо! Големия Джо! Кралят на часовникарите! Човекът лично и самият той! Уху, майсторе, с какво да съм ти от полза?

— Не съм в новинарската мрежа, Фишър… — и след това, вдигнал предупредително пръст, понеже Фишър отваря уста да нададе ентусиазирана забележка. — Да, знам, точно това исках. Но сега имам въпрос и тук е единственото място, на което мога Да ида, нали? Понеже ти знаеш всичко.

— Знам. Така е! — Изпъчва се Фишър. И поне що се отнася до живота на лондонските граждани от постзаконовите кръгове, наистина е така.

— Имах посещение — обяснява Джо — от двама души от музеи, който не съществува. Един дебел и един кльощав. Образовани. Сърцето ми подсказва, че са ченгета. Титуисъл и Камърбанд.

Фишър клати глава.

— Нъцки.

— Нищо не ти говорят?

— Не съм ги чувал, не съм ги подкупвал, даже не съм ги забравял. Ша ’звиняваш.

— А за вещици какво ще кажеш?

— Ожених се за такава.

— Ами монаси? Целите в черно и…

Само че Фишър вече е скочил на крака и заключва вратата, затваря магазина и в очите му има трескава тревога, която Джо никога преди не е виждал, такава не съществува у онзи, който винаги редува веселието с надувката и никога, ама никога, не проявява припряност.

— Исусе! — възкликва Фишър. — Тези копелета! Брат Шеймъс и проклетите му призраци! Христе на колело, момче! Не са тук, нали?

— Не, разбира се, че не са.

— Но си ги виждал? Дошли са при теб?

— Да, те…

— Мамка му, Джо, наистина те бива да подлагаш приятелствата на изпитание, тъй си е… и какво искаха?

— Една книга.

— Книга ли? Книга! Ами че дай им я, мътните те взели, мизерен пикльо такъв! Дай им я и им благодари, че са толкова мили да ти я махнат от главата вместо предпочитания от тях вариант, който ще бъде да ти свалят проклетата глава, а после бягай надалеч и си намери свястна работа на някой далечен остров. Разбра ли? Мамка му. И си обирай крушите, ясно?

— Кои са те?

— Проклетият Човек-запис, ей това представляват — изръмжава Фишър.

Джо го зяпа.

— Какво?

— Не си ли спомняш? Разправих ти за него още като бебе, майка ти така се ядоса, че щеше да пометне!

Всъщност Джо си спомня — седмици наред е сънувал кошмари. Лондонска история с призраци, шепната от децата на Нощния пазар.

Представете си един човек, разправяше се в тази история, в легло с копринени чаршафи. И си представете навсякъде около него жици и камери, и хора, които си водят записки. Всичко за него е записано щателно. Те го превръщат целия в запис: дишането му. думите му, пулса, храната, миризмата, химията… дори колебанията на електрическия заряд в кожата му. И докато той отслабва — понеже вече е много стар и ранен, и болен, — му пъхат метални пръчки през отвори в главата и в тъканта на самия му мозък и записват преследващите се нишки на мисълта, които се щурат насам-натам в гънките на сивото вещество в главата му.

И през цялото това време той е буден и в съзнание. Затворник ли е? Милионер ли е? Усеща ли болка или ужас от ориста си? Има ли си представа защо се случва всичко това? Толкова е странно. Но и някъде някога това е истинско и той лежи сред копринени чаршафи. Може би, когато си отиде, на записващите го ще им трябва друга жертва. Може да си пожелаят точно теб…

След като за първи път чува историята, в течение на девет дни Джо оставя лампите светнали и когато най-сетне заспива, всяка нощ вижда как очите на Човека-запис го зяпат от затвора му от жици. Може да си пожелаят точно теб.

Фишър кима трескаво, още е гневен и уплашен.

— Добре, та хората на Шеймъс са оригиналната група. Увлечени са по машините и седят и гледат записи на оня пич, който им е основал ордена. Това им е вместо църква. Обожавани реликви от всяка мисъл, която някога му е хрумвала или нещо такова. Не знам, понеже не питам, щото не искам да свърша в проклет буркан! Туй е един вид лидеропоклонничество, но и оттук, и оттам ги прави страшни като тиф, нали? Тяхна е властта в този свят.

— Откога така?

— От изобщо. Татко ти се беше сблъскал с тях едно време. Събра всички и им показа къде зимуват раците. Но дори тогава беше на косъм.

— Това не го помня.

— Е, беше малък. И аз бях бебешор, но, нали знаеш… — Фишър се мъчи да го изкара, че Матю го е смятал за по-голям брат на Джо, баткото, какъвто не е имал.

— А сега?

— Сега е различно, нали? Няма втори като Матю, но пък има много повече куки.

— Значи са внимателни.

Фишър свива положително рамене.

— Но не питат мило и не по два пъти. Студени и ефективни и не в смисъла да пийнеш аспиринче и да си полегнеш, а като лед във ваната и да ти продадат бъбреците в брой. Имат си болница някъде — или хоспис. Кървава дупка. Хората влизат вътре, но не излизат оттам.

— Кои са те? И откъде идват?

— Представа си нямам — може да са божиите биячи, право от Светия град. Веднъж срещнах един — дойде на място, което мислех да наема, и ми каза да се разкарам. И знаеш ли какво друго рече? Ей това: Ако имам ума на Наполеон и тялото на Уелингтън, кой съм аз? Луд като цяла кофа с жаби.

— Фишър…

— Добре де! Добре. Трийсет секунди мъдрост. След това върви. Става ли?

— Става.

— Добре. Според това, което чух, преди време те служили на доброто. Така де, нали са монаси? Извисяват душата, помагат на плътта… След това светът станал по-недружелюбен спрямо утехата на майчицата Църква и те малко се чалдисали. Старото навън, новото — навътре, и новото се оказва някакъв пич с добре смазан език и лична тежка кавалерия. Както чух, сирачета — обучени от него и за неговите нужди в някакво частно училище, така че знаят само него и не ги е грижа да се запознават с нищо повече. Сега вече покръстват с огън и меч, и нека Господ си търси вересиите.

— И какво искат?

— Каквото им щукне. И антики. Много си падат по антиките.

— Защо? Фишър, наистина е важно, те…

Магазинерът прекъсва Джо и спуска ръка покрай хълбока си като острие.

— Не ща да знам! Ясно? Щом имаш нещо, което искат — дай им го. Не си Матю и това е твой избор, но честният Джо не може се изправи срещу тези типове. Просто е. Те са дяволски страшни. И само това ще ти кажа, стари другари или не, да се махаш оттук!

Фишър отваря рязко задната врата и избутва Джо навън в двора, след това трясва вратата и пуска резето.

Прогонен и наистина разстроен, Джо Спорк присвива глава и пъха ръце в джобовете си като човек, зарязан зверски от приятелката си. Крачи решително, но не забързано, и съвсем скоро хлътва отново в дълбините на Каналджийския обход.

* * *

По обед в деня след разговора в мазната дупка отегчен куриер натиска звънеца на Джо Спорк и му връчва кутия, съдържаща познатото кинетично еротоматче и пакет от кафява хартия, който обещава да крие знаменитата джунджурия на Били Френд. Алтернативата са тримесечните сметки за ДДС и Джо бърза да отвори пакета.

Предметът: точно така, наистина е дневник или журнал, няма спор по въпроса. Майсторът го подушва за кратко — старите книги имат специфична приятна миризма. Тази е необичайна. Долавя се остра нотка на сяра и полъх на химикали и под тях наситено гумен мирис на стара, стара кожа. Дали е стояла под вода? Увита в намаслена кожа? Хм. Корицата е гъвкава, почти гумена и кожата е нашарена с криви линии. В онова, което Джо взима за предница, е щампована — техническият термин е „вдлъбнат релеф“, като релефен печат, но наопаки — любопитна скица на обърнат наопаки чадър или особен ключ.

Джо отваря книгата предпазливо и, да, отново, странна работа: по протежение на всяка страница на ръба, противоположен на гръбчето, има половин инч перфорирана хартия. Цялото нещо е било подвързано от отделни листове твърда хартия и всеки ръб — поне доколкото може да каже от бърз преглед — е различен. Матрицата е четири на четири квадратчета или… ако всяка страница се приема за отделен блок от информация… то четири на шестнай-сет колони, отделени в групи по букви с четири дупки дълбочина. Сто и няколко страници, значи количеството информация не е незначително, но и не е кой знае колко голямо. Доста длъжко музикално парче за пианола например.

Самото гръбче има опора — не, метално е, това е прът, който минава през него и стърчи леко от двата края. Значи не гръбче, а ос? Външните страници са мраморирани в розово и тюркоазено и върху тях с молив е начертана рязка, ясна диаграма или схема — електрическа и непонятна за Джо, но очевидно става дума за някакъв варящ или дестилиращ апарат, който му се струва странно познат. Къде ли го е виждал?

Един вид умове — на дядо му беше такъв до определена степен — винаги се опитва в духовен смисъл да създаде идеалния капан за мишки. Джо остава с впечатлението, че схемата е просто драсканица и този том поначало не е бил предвиден в него да се пише, но в някакъв момент собственикът е останал без алтернативен източник на хартия и го е обезчестил. Дълго пътуване с влак може би — има участъци относително чист текст и внезапни подскоци, които може да са подрусвания. Нещо, което прилича на чайник, се слива с чертеж на нещо като аквариум, а след това се разтваря в твърде бомбастични по мнението на младежа уравнения.

Цитат: „Направи нещо за слона“.

Цитат: „Всичко е написано в книгата ми“.

Цитат: „Кафето е противно“.

Чудесно. Какво е това тогава, щом не е книга? Добре де, тефтерче, очевидно — за бележки. Джунджурия.

Предмет: или по-скоро предмети, в множествено число. Смесено чувалче зъбчатки и колелца, пружинки и чаркалячета, гравирани и обикновени, от големи до (много, много) малки. Онази част от Джо, която разгадава пъзели, се надига и размърдва рамене. Ето това парченце приляга ето тук, а онова там…

Прибързваш с нещата, момче. Ама моля ти се, сглоби го надве-натри и какво ще си имаш? Боклук! Купчина с нищо. Не на това съм те учил!

Гласът на дядо му, дрезгав от времето и разстоянието.

— Липсваш ми, знаеш ли.

Не изглупявай, момче. Бях дърт още преди да си бил млад.

— И все пак.

И вземи ме послушай: не си говори с мъртъвците. Хората ще останат с грешно впечатление.

— Какво ще кажеш да те обявя за мой въображаем приятел?

…трябва ти момиче.

— Сигурно.

Полвинка.

— Какво?

Половината ти. В смисъл на онази, подходяща да си прекараш живота с нея.

— Наистина ми трябва.

Изгубил е нишката на разговора. Дениъл Спорк никога не е давал на Джо съвети за момичета. Може би собственият му катастрофален любовен живот го е спирал. Въображението на внука се колебае да слага в устата на дядо си мнение по въпроса…

Давай нататък.

Предмет: клампа или фитинг, с арматура, с размер като да прихване джунджурията и да й обръща страниците. Джо я докосва внимателно в крайчето и открива, че пръстът му залепва от статично електричество. Любопитен я чуква леко по страница от книгата. Да, страницата се обръща и, да, статичният заряд е изчезнал, когато отново отдръпва пръчката. Чуква по следващата страница и тя залепва. Премества я, полага я и зарядът изчезва. Хитро. Няма си представа как става номерът. Нещо в лоста навярно, който се търка в металната вътрешност. Умно: часовниковият механизъм няма да се повреди от статичния заряд, както става с електрониката. Малко почистване от време на време и даже няма да забележи какво става. Почти като кредо му е: правилният инструмент на правилното място.

Предмет: странна малка яйцевидна кутия или топка, гравирана наистина възхитително отвън, и то видимо на ръка. Спирален мотив, като галактика или рапан. Златната пропорция, но не вярвайте на всички щуротии, които ще прочетете за нея. Топката е много тежка за размера си. Освен ако не е направена от злато, вътре сигурно има или тежест, или маховик. Няма видим механизъм за отваряне, макар че има шев. Джо я върти в ръка. Нещо вътре издава тихо потракване, което опитното му ухо разпознава като знак за повреда. Не катастрофално лоша, но определено звучи като счупено.

Слага топката в гладката вдлъбнатина на работната си маса. На света има произволен брой предмети с кръгла, сферична или поне подобна форма и на повечето от тях не би трябвало да им се позволява да се търкалят наоколо. Известно време компанията, която снабдяваше работилницата със силно разяждаща киселина за почистване и гравиране, я носеше в контейнери с обло дъно, така че се налагаше да използваш техните доста скъпи щипци и реторти заедно с киселината. Отровата — евтинджос, противоотровата — цяла гвинея. Е, така или иначе — топката се намества удобно в кухината. Джо се протяга, вслушва в изпукванията в гръбнака и раменете си, след това се навежда отново над масата.

Трябва да си взема свестен стол. Непременно трябва да си взема свестен стол. Да, както и половин дузина други неща, които не мога да си позволя.

Предмет: джаджата с неизвестно предназначение. Инструмент за развинтване на магически винтове и отваряне на ключалки, чието съществуване за момента не сме оценили. Вещ, изработена със специфична цел. Обект с предназначение. Странна на вид джаджа с дръжка в единия край и необичайна, усукана примка, оплетена около нея досущ като приличен на кошница предпазител на стара дуелистка шпага. Джо драматично размахва джаджата, след това спира. Също като топката, и този обект е изненадващо тежък.

Последна идва правоъгълната бяла картичка с думи, изписани на нея с тънкописец: напомняне от Били, че въпросният предмет трябва да бъде третиран с уважение и да бъде така любезен да приеме надървения горски по-бързичко, понеже дамата клиентка го притискала.

Така значи: към Бат-пещерата! Или поне към работилницата. Джо затваря вратата и бутва на прозореца табелката, която увещава „Моля, позвънете“.

Еротоматът (Джо го поглежда виновно, плодовете и млякото, които пренебрегва заради тортата) надали ще е труден за оправяне. Вероятно няма да е и особено интересен на всичкото отгоре. Може да изчака до утре. Той умува върху фигурките, отпуснати на първоначалните си места — най-подреденото menage a trois[28], за което Джо Спорк някога е чувал. Познава няколко експериментатори в областта на полиаморията[29], наблюдавал е отстрани необичайните триъгълни взаимовръзки и сексуални подялби и е стигнал до заключението, че в повечето случаи има доста много поли и по-малко амория въпреки всичките възражения на участниците. Не че не може да се получи, просто шансовете да намериш един човек, с когото да споделиш живота си, са достатъчно лоши и без да търсиш двама, способни освен това взаимно да споделят животите си и да останат доволни от положението, независимо какви трудности изникнат на странния път на живота.

Трудно е да се намери и само един човек, така си е. Голямото хале е твърде празно днес и плисъкът на Темза е печален. Джо си прави чай, като временно заменя липсващото краче на чайника си със сгънато трикратно розово напомняне от газовия доставчик. Умерено уверен е, че е платил сметката. Ще се оправя с нея утре.

На работната маса, с чаша чай в ръка (общоприетият подход към трудна задача, при която на първо място трябва да бъде проявено стриктно търпение, да не би да прибързаш и да направиш непоправима грешка още в ранните етапи на работата) Джо се възхищава на частите пред себе си.

Добре, всъщност простичко е: копирай и снимай всичко. Лесно в днешните дигитални дни. Джошуа Джоузеф не храни сипна омраза към съвременната технология — просто няма доверие на лесните, лишени от текстура повърхности и лекотата, с която те учат да правиш нещата по най-удобния за машината начин. Освен всичко друго той няма вяра на умножаването в много копия. Рядка вещ става съвсем често срещана. Занаятът се превръща в отживелица. Краят е по-важен от средствата да се стигне до него. Детето на душата отстъпва място на продукта на системата.

В контраст на това — ето я работната маса на дядо му, с инструментите, които Дениъл Спорк сам си е направил. Излъскана е от времето — не е лакирана, но е гладка и от лявата страна има лек отпечатък: с времето плотът се е износил под натиска на лакътя на стареца. Отдясно стоят менгеме и нова гумена тръбичка, която захранва древна бунзенова горелка. Посивяващите белези са от нажежени капки, светлите — драскотини от инструментите. Шарките на дървото са сребристи и в линиите им е записана съвсем буквално ДНК на Дома на Спорк: тази на Дениъл, смесена с онази на внука му — кръвопускането на миг невнимание, сълзи, покапали в миг на мъка, и всяка капка носи отпечатъка на тялото на Дениъл и на Джо. Би трябвало да е представен дори и Матю, понеже Папа Спорк не беше чужд на тази маса, макар в неговите ръце всичко да се превръщаше в муниции — за него тя беше място за отливане на разтопено олово и пудра с остър аромат, алхимическо свърталище.

За наистина важните дела Джо предпочита инструмента с история — предмет, който си спомня сглобилата го ръка и ще заобича онзи, комуто служи. Вещ, изпълнена с живот, а не просто някой от многото масови предмети, използващи хората, за да създават нови и нови боклуци; странни паразитни устройства с техни собствени малки екосистеми. За справка и архив обаче Джо се радва на бебчето си „Канон“ с лещи „Цайс“.

Така. Три снимки от всяка страна, отблизо и отдалеч. Всеки фрагмент е документиран. Младият майстор усеща оценителния поглед на дядо Спорк на гърба си: Дениъл Спорк, мъртъв от има вече над седем години, с очи, грейнали от радост пред загадката — и още по-хубаво загадка, споделена с най-любимия му ученик, отроче на сина му, пройдохата.

Джо се усмихва под нос — малко тъжно — в памет на любимия, непрежалим мъртвец. Не поглежда през рамо, не иска да вижда празното помещение. Вместо това задава въпрос на въздуха и оставя ума си запълва отговорите на Дениъл.

— Какво следва, старче?

Използвай си очите, момче. Какво точно гледаш?

— Джунджурията.

Джоузеф, не. Не, не и не. На първо място ми кажи, че не си си имал работа с онзи Уилям Френд?

— От време на време.

Пфуй.

— А какво е на второ място?

Идиотско дете на престъпния ми син, знаеш какво се каня да кажа. Знаеш. Разбира се, че знаеш.

Разбира се, че знае. Знае тази реч наизуст.

Търси поуката. Намери урока, целта, същността. Останалото е просто димна стена и ще ти се отдаде изцяло, ако първо проумееш предмета и неговото естество.

Дядото на Джо Спорк вярваше — или понякога е вярвал и винаги е подкрепял твърдението, — че всеки предмет на Земята е създаден от Бог със способност да разкрие на внимателния ученик някаква добродетел или благословия.

Помисли за стъклото. Каква е природата на стъклото?

То е особен материал, използван за прозорци и посуда за пиене. Създава се в пещ, пречистено и мачкано, докато не стане прозрачно в същността си — и по време на този период може да бъде съсипано от моментно невнимание, което също да се окаже и смъртоносно за невнимателния стъклар; то е прекрасно, крехко, експлозивно и прозрачно.

Продължавай. Какво още?

На всеки етап на съществуването на стъклото — когато е разтопено и трябва да бъде изливано от купичката си на края на дълъг прът; когато сияе и може да бъде надувано, но остава толкова невероятно горещо, че всяка попаднала в близост до него органична материя незабавно ще се запали; когато изстива и е прозрачно, и е придобило някаква твърдост, но въпреки това ще се строши, ако не го охлаждат болезнено бавно в серия от пещи, а и когато е студено — и крехко, — и най-лекото докосване на метален връх го кара да се превърне в набор смъртоносни ножове, които режат толкова фино, че прерязват незабележимо дори нерви и човек може да пропусне факта, че се е наранил, докато не надуши кръвта или не я види на ризата си… стъклото е урок.

Да, Джо. Именно. И какъв е урокът, каква е поуката на стъклото?

— Предпазливост.

Казва го и леко се стряска от собствения си глас.

Да, направо прекрасно. Самоинквизиция. Много духовно.

Джо Спорк, със сприхавия дух на дядо си над рамото, оглежда предмета пред него.

Та, въпрос: какво си имаме тук?

Отговор: Каша. Книга, която е и набор перфокарти. Инструмент, който не пасва никъде. Парчета. Топка, която може би е яйце, но ако е така, е заключена. Вътре има нещо, но това не означава непременно, че е предвидена да се отваря. Също като концентричните китайски сфери. Тежка е. Навярно златна. Има и гравирана шарка — дали е знак за нещо? Или е просто украса?

Джо я оставя настрани за момента и продължава разбора си: ето я джаджата, точно така. Единият й край е от махагоново дърво с предпазител или стойка, другият представлява странна, оплетена конструкция с кръгъл вход и нещо като релси за увеселително влакче от полиран метал, които се връщат към началото си. От едната страна на релсичките има орнаменти, другата е съвършено гладка. Дали няма някаква грешка и различните предмети да не са част от едно и също? Джаджата би могла да се окаже детска игра — шашав, странен вариант на „Топка в коша“. Инкрустациите са стоманени, ако се съди по вида им, при това много красиви. Викторианците особено са обичали орнаменти от стомана, макар че този инструмент не е толкова стар. И все пак… трудно е да се види каква възможна употреба би намерил. И е тежък. О, по дяволите, а това как стана?

Стреснат, Джо оглежда джаджата и се порицава сам. Инструментът е покрит с тънък слой мръсотия и смазка. Сериозна грешка е да допуснеш да се случи подобно нещо.

Или пък не, не е смазка. Прекарва пръст по странното вещество. Надценяваме зрението. Недооценяваме докосването. А осезанието е по-важно. Джо усеща слоя мръсотия сух и рехав. Студен. Железни стружки.

Джаджата е намагнетизирана.

Джо отново се обляга назад и се замисля. Инструментът и топката несъмнено трябва да си взаимодействат, ако изобщо е възможно. Джаджата е ключът. Топката е ключалката. Книгата и парчетата си пасват с нея, за да се сглобят в… какво?

Тогава въпрос: каква е определящата характеристика на тази вещ?

Джо се ухилва. „Тази вещ.“ Не „тези вещи“. Решил е, че двете са едно цяло. Добре. Следвай инстинкта. Така: бароково е, дори византийски оплетено. Сложно е. И въпреки това преди всичко е елегантно. Гласът на дядо му шепне развълнувано:

Веднъж видях много елегантен модел от Шанхай. Запечатана кутия от слонова кост. Отвън имаше гравирана елегантна шарка. Плъзнеш ли магнит по шарката отвън и метален прът отвътре се мести през лабиринт и докосва всички игли на ключалката в правилния ред за отваряне на кутията. Voila! Оригиналният магнит беше поставен в пръстен, разбира се, така че използването му досущ приличаше на магия. Детска играчка за принцеса. Като да направиш заклинание, а?

Показах го на баба ти. Тя се люби с мен. След това го отворихме заедно. Магнитът беше неин.

Джо си спомня разговора и вечерта, прекарана в тази същата стая с бутилка „Арданза“ и плато италиански наденички. Джо, чиракът, и Дениъл, учителят, споделят признания и романтични мигове над чашите с испанско червено вино. Тънкости на занаята и спомени, всички в шарена плетеница и толкова весели, че Джо най-накрая събира достатъчно смелост да зададе забранения въпрос:

— Каква беше тя, дядо?

Но дядо Спорк не отговаря на въпроси за жената, която е обичал. Известно е, че я е срещнал през трийсетте във Франция и заедно са имали дете. Бохемска история, много модерна, така и не се оженили. Когато германците превзели страната, Дениъл и момчето избягали, но любовницата му отсъствала по работа и се наложило да я изостави. Тя го намерила отново след войната, но по това време всичко се било променило по причини, които не бива да се изричат на глас.

Майката на Матю — Франки.

Франки беше витаещото наоколо видение на Дома на Спорк, споменавана с предпазливост, да не би използването на самото име да я доведе — или по-скоро да се провали в това начинание, с което да предизвика хапливата мъка на съпруга й и стряскащия гняв на сина й. Блуждаещо огънче е тя. Атмосферно явление. Мит.

Така значи. Магнит и кутия. Джо размахва магнитната джаджа в посока на джунджурията. Чува се изпъкване, друг ефект няма. Не е изненадващо — човек не създава подобно нещо, та след това едно движение с магнит край него да е достатъчно да го разпечата. Джо стиска инструмента джаджа. Не пасва удобно в ръката му. За какво ли служи тази обемна плетеница? Да, ама такъв инструмент не може да бъде неудобен. Това чудо е елегантно. И е с точната форма, в която следва да се намира. Нещо повече, самото му положение в ръката намеква за някакво действие. С дръжка, наместена в шепата, Джо внезапно бива осенен от прозрение: джаджата сама те кани да боравиш с нея правилно. Онова, което ще пожелая да сторя, е и това, което се очаква от мен.

Добре, но… какво му се иска да направи с джаджата? Да я размаха. Но не дивашки. Полека. Премерено. Иска да я върти.

Да я завърти…

Заглежда се в уреда… Релси за карнавален атракцион? Релси. При по-настоятелно взиране всъщност част от плетеницата напомня храповик… о, да.

Джо вдига топката в едната си ръка и претегля джаджата в другата. Дяволска идея, но е очевидна. Скрита ти е право пред погледа. Идеален начин за опазване на тайната, не е мъчително трудно за използване в ежедневието… много подобно на ума, застанал зад изработката на тази загадка. Ум, Джо е все посигурен, който е бил също толкова луд, колкото и гениален.

Плъзва топката през примката на джаджата. Приляга. Търкаля се по релсите, спиралната гравюра на повърхността си приляга точно с храповика на джаджата, спуска се през маршрута и същевременно се върти. Сложна пътека, създадена от проста структура. Много сладко. Та-щрак! Това е нов звук. Много добре. Щракащракаскръъъъъ…дрън. Топката изпада от релсата. Джо я завърта леко в ръце.

Тя се отваря.

Той я зяпа известно време.

— … Дяволите да го вземат… — казва Джо Спорк.

Когато отново е в състояние да си поеме дъх, посяга към телефона.

* * *

— Били, не ме е грижа. Не, не съм. Не ми пука колко е надървена или дали има три сестри. Не, Били, млъкни. Млъквай! Трябва да се срещна с клиентката. Трябва да знам откъде е това чудо!

Джо говори решително — и това ново явление само по себе си е почти достатъчно да принуди Били Френд да се подчини поне веднъж. При все това Били не обича да създава запознанства. Подобна практика противоречи на посредническата му природа. Възразява, че клиентката може да не остане доволна.

— Е, ако имат нужда от мен за тази работа, ще им потрябвам отново. Каквото и да върши това нещо, няма да го свърши без мен и можеш да предадеш, че така съм казал. Ще му трябва поддръжка и може да се наложи да се поработи in situ[30]. Това е проклето съкровище и искам да знам… какво? Да. Да, крещя! Понеже е важно!

Джо Спорк си поема дъх. Наясно е, че това не е обичайният му начин за взаимодействие със света. Едно, две, три. Добре.

— Трябва да го разбереш, Били. Или по-точно не съм сигурен, че можеш. Свързано е с часовниковите механизми. Важното е, че е уникална вещ. Ясно? Имам предвид абсолютно уникална. Какво? Не, не. Все още не. Е, може да я наречеш безценна. Зависи от перспективата.

Последното твърдение е бяла лъжа. Може би е по-точно да се каже, че на джунджурията не може да се сложи цена. От научна перспектива тя е непотърсен диамант. Под форма на парична себестойност вероятно не е чак толкова вълнуваща, освен ако машината, част от която се явява, не прави нещо наистина интересно или не е също толкова идиотски красива като предмета пред Джо, което би било… ами, епично. Но не и невъзможно. Били Френд обаче мисли по по-различен от обикновените хора начин и думи от рода на „безценен“ са като кучешка свирка за него.

— Да, Били. Точно така казах. Да. Това е като за новините в шест часа. Не, преди плаващото зайче. Преди спорта. Да. Точно така. Тъй че ще е най-добре да го доставим двамата, нали? Лично. Много добре. Да. Да. „Безценно.“ Значи ще се видим на гарата.

Джо затваря телефона.

На работната маса пред него лежи топката, разтворена в цялото си великолепие. Той вече я е снимал, така че да може да докаже, че съществува.

Метал, мек като памук, не сглобен или изплетен, а изтъкан; стопля се в ръцете му — тъкано злато.

Тази легенда се пренася от уста на уста от касбите[31] до ювелирските работилнички и на събирания и срещи, и по пазарите, почти се разкрива и после я потулват толкова щателно, че мнозина смятат тъканото злато за измислица.

Дядото на Джошуа Джоузеф е научил за него по следния начин…

— Добро утро, госпожо. С какво да съм ви полезен?

— Часовникът на съпруга ми. Или точно казано, моят часовник, но е подарък от него. Взел го е от търговец в Камбоджа, разбирате ли, и сега се счупи. Мисля да би било добре да погледнете и каишката. Разхлабва се. Макар че това може да се случва и понеже се смалявам…

От тези думи може да се заключи, че клиентката на Дениъл е възрастна и че английският не й е роден език, а е научен набързо и не е изгладен напълно.

От чантата си тя извадила пакетче, увито в нагъната салфетка, и го положила твърде колебливо пред майстора.

— Мъжът ми го каза да е азиатски и аз го мисля да е прекрасен, но няма печат на майстора, така че не мога да съм напълно Уверена дали е златен.

Дениъл Спорк побързал да увери дамата, че занаятчиите в Азия са изключителни майстори, макар да се притеснявал, че след като види самата вещ, ще бъде принуден да й разкрие, че импулсивната покупка на съпруга й е била грешка. Много пътуващи господа, замаяни най-вероятно от усещането си за европейско превъзходство, изящно биват отървани от големи суми, които преминават в ръцете на предприемчиви личности на улиците и в магазините в азиатските градове, и заради надменността си получават точно каквото заслужават, поне по мнение на Дениъл Спорк. Той обаче не прехвърля това си съждение върху семействата им и не обича да разправя на малки стари дами, че безценните подаръци, които са получавали, не са от злато и изумруди, а от варак и стъкло.

Погледнал клиентката и когато тя кимнала, разтворил салфетката с дълги, несигурни пръсти.

Самият часовник бил изумителен; великолепно изработен и простичък, с циферблат от тънък полиран абанос, инкрустиран в златен овал и с плоско стъклено капаче. Гривната обаче грабнала вниманието на Дениъл, стегнала го безмилостно около сърцето му и му спряла дъха. Дотогава не бил виждал подобно нещо. Да, били го достигали слухове и той ги отхвърлял като небивалици. Сега обаче държал истината в ръце и знаел, че с толкова много надхвърля уменията му, колкото и тези на милата, несведуща стара дама, която я беше донесла. Разликата била, че след цял живот сред зъбни колелца и механизми, злато и ламе и карати и тежести Дениъл знаел кога майсторството му е надминато и кога е свидетел на дело на виртуоз. Върнал извънредно внимателно вещта на дамата.

— Съпругът ви е…?

— Беше.

— Съжалявам.

— Стана отдавна.

— Бил е много мъдър човек, мадам. И тази вещ, която ми донесохте и която ви е подарил — тя е нещо, което мнозина търсят цял живот. Трябва да я цените безкрайно!

— Ценя я.

— Радвам се. И ако някога случайно срещнете човек, способен да ремонтира подобна верижка — който изобщо разбира как е направена, — моля ви, предайте му, че познавате господин от „Куойл Стрийт“ в Лондон, който не смее да помоли да узнае тайната, но ще счита за повече от привилегия да изпие чаша чай с този майстор и да знае, че все някъде някой е наясно с това умение и ще се погрижи да не изчезне в небитието… — Дениъл подсмръкнал.

— Разстроих ви.

— Не, мадам. Напротив, ощастливихте ме безмерно. Мога да поправя механизма, но не бих пипал верижката. Няма да знам откъде да започна. Върнете се, когато остарея. Може би ще съм се научил.

Тъкано злато. И това не беше най-забележителното в джунджурията. Джо Спорк видя съдържанието на вътрешността й още преди двайсет минути. Нямаше си представа как действа.

На първо място стои въпросът за затварянето. Всъщност ключалките са пет, всяка миниатюрна и завъртяна от различна част на джаджата, и всяка една заключваща следващата, докато последният оборот не освободи щипката и не позволи на цялото да се отвори. Тези ключалки са разпределени около вътрешността на топката в странна, подобна на клетка архитектура, която на Джо му напомня смътно за птичарника в Лондонския зоопарк. В отключено състояние вече не са сцепени една в друга и се отмятат назад като крилца на лъскав бръмбар, свит хлабаво около вътрешността на топката на пружина. Тя, сама по себе си, стига да предизвика най-внимателното проучване на Джо. Изработена е чудесно и това е нескромно признание на езика на майсторите — киселата реч на занаятчиите, оценяващи майсторлъка на клана си.

Не е зле тоя Тадж Махал, синко. Малко е недоизкусурен, Но все ще свърши работа.

А майсторът строител отговаря:

О, ми да, какво пък толкоз. Не ти ли се струва малко шумна водната каскада? Ех, да бях имал време да построя втора в черно, тогава щяха да са голямата работа… Но все пак не е за посмещище, чини ми се. Не може на човек всичко да му е без кусури.

Ето такова „чудесно“.

Рядка изработка.

Брилянтно свършена работа.

Надянал бели ръкавици и с чифт пинсети от мека дървесина (по-добре те да се строшат, отколкото да одраска джунджурията), Джо отново се заема с проучвания, разгръща заключващия механизъм — не без леко мръсното чувство, че разсъблича спяща принцеса — и проучва уреда отдолу през дебелата си бижутерска лупа.

Най-голямото зъбно колело е около две осми инча[32] в сечение. Най-малкото е толкова миниатюрно, че Джо си няма представа как точно може да се изработи, само дето, разбира се, всъщност знае как точно става — прави се специален инструмент, който имитира движенията на нормален на размер такъв, но в много по-малък мащаб. Ако си напишеш името с нормални букви от лявата страна, отдясно ще бъде надраскано толкова миниатюрно, че ще се събере на зрънце ориз. Половин зрънце. Но младият майстор направо се задъхва от самия факт, че всяка отделна частичка, всяка пружинка, колелце и тежест са направени на ръка и напаснати едно с друго. Пред себе си вижда подвижен, променлив пейзаж, съставен от скачени едни в други зъбчатки и лостове, релси и резета.

Вдъхновението за този апарат, планирането без компютър или дори фотокопирна машина, сигурно сами по себе си са отнели година. Ако нормалният уред на пружина е като един човек, то тогава цялото това нещо представлява грамаден град. Сгъва се навътре в себе си, всяка секция изпълнява по няколко роли, върти се по една ос, после по друга, после по трета. Ето там, ето го, има още по-малка кутийка, която изпълнява някаква outré функция, която Джо не може да разбере, но сама по себе си е и тежестта, управляваща по някакъв начин самонавиващата се система. Зъбното колелце, което извежда навън енергията, се подава през северния полюс на топката и там се скачва с онзи забележителен апарат, управляван от миниатюрния двигател (макар че топката не е точно това, разбира се, а е нещо много по-особено и разностранно: хранилище; компютърен твърд диск, изработен от бронз), всъщност е само противопрахов предпазител. Когато уредът е активен, то се плъзга на една страна, за да разкрие букет зъбчатки толкова сложен, че Джо Спорк е започнал да го нарича наум със съвременно име. Кръстил го е интерфейс.

Енигма, умува той. Колос? Дали е с военно предназначение? Разбивач на шифри или техен създател? Няма си ни наймалка представа. Знае само, че това е незаписано, магично, гениално. Следователно — безценно.

И да, има малък повреда, но надали е изненадващ след десетилетия, прекарани някъде в чувал. Бръква във вътрешността — и спира. Мъничка искрица под пинсетата му.

Невъзможно.

Джо надзърта, навежда се надолу, намества лампата. След това придърпва наблизо още две, както и ръчна лупа, която в комбинация с голямата му дава наистина невероятно увеличение.

Абсолютно невъзможно!

До най-малкото зъбно колелце проблясва метал, задвижван от вторично валче на предницата на мъничката част. Джо надзърта през двойната лупа и, да, ето го, сякаш виси в пространството — още един пласт от часовниковия механизъм, толкова миниатюрен, че едва се вижда дори така — призрачен воал от паяжина с колелца, който избледнява във вътрешността на топката.

Джо се взира в него, поразен от почуда и дори леко разстроен. Не може да стори нищо тук. Ще му трябват други инструменти, стерилно помещение, практика в микроскопското инженерство… безнадеждно неадекватен е за такава задача.

Само дето…

Така де.

Ако има щети по микроскопичната част, ще бъде извън свои води.

Вероятно на Земята няма жив човек с опит в тази област. Това изделие е уникално — и налудничаво, понеже ако можещ да правиш такива неща, защо не би използвал печатни платки? Освен ако, разбира се, когато си творил, те още не са съществували.

Като оставим миниатюрната система настрана, макрочастта е достатъчно позната. И, да, централната секция се вади като едно цяло. Този проблем е предвиден (разбира се).

Джо отива в кухнята и почиства една стъклена касерола, подсушава я внимателно и вдига невъобразимата сърцевина на топката в съдината, а после я затваря с капака. След това насочва вниманието си към останалата част от механизма.

Да. Това може да поправи. Едно лостче е поддало и се е разцепило, като оставя връзката си да се клати свободно. Въпрос е на… е… може да отнеме малко повече време всъщност…

В някакъв момент Джо приключва задачата и затваря очи за четвърт час, за да си починат. Дрямката е изкуство, което всеки трябва да владее.

Проверява работата си и я обявява за добре свършена. Останалата част от механизма е идеална. По него няма дори прах.

Въпреки това го почиства и смазва — от уважение.

Ти, който си истински майстор: ще ми се да се бяхме запознали.

Едно нещо е ясно и за таралеж, както безпътният му баща би го казал: това не ти е някаква музикална кутийка. Трябва да се обади на вестниците. Да набере „Хартикъл“. Да звънне и на майка си — не заради уреда, а просто защото трябва.

Джо не го прави.

Захваща се внимателно да сглоби и останалите парчета от джунджурията. Изработката им е великолепна, но сега му се струват груби и обикновени. Пъзелът без усилие се нарежда в ръцете му. След секунда Джо осъзнава, че мотивът имитира шарките на топката. Каквото отгоре, това и отдолу. Още елегантност.

Ще трябва да върне джаджата. Няма право да я отделя от самата машина. Макар че, ако собствениците се съгласят да му предоставят дългосрочен договор за поддръжка, винаги може да…

Гледа джунджурията и инструментите си и позволява на тялото си да работи без външно вмешателство. Сега, когато пъзелът е разгадан и целите са поставени, Джо знае как да го поправи на толкова основно ниво, че е важно да не мисли много-много. Именно тази част обича, изчезването на себевъзприятието.

Когато завършва, осъзнава колко дълго е работил и че се налага да бърза.

IV

Истинската история на Вон Пери;

Кошерът;

Апартаментът на „Кеърфор Мюс

Курс на дразнеща стимулация, който съвпада с цялостна стратегия — чете Били Френд, докато влакът за Уиститиел се изнизва от „Падингтън Стейшън“ със съвсем малко закъснение. — С десет букви.

Джо Спорк е склонен да мисли, че това е нелошо описание на пътуването му с Били Френд. Поклаща глава.

— Били, откъде дойде джунджурията?

— Празно място, празно място, „къ“, все празно нататък. Един джентълмен не издава тайните си.

— Били, сериозно говоря.

— Аз също, Джоузеф. Клиентското доверие е свещено! — Били изпухтява помпозно, сякаш да каже, че е особено свещено сред хората, които по привичка лъжат и крадат. — Ако единадесет надолу е „Дери“, тогава думата завършва на „и“.

— Представа си нямам. Не ме бива с кръстословиците.

— Мен също, Джоузеф, но по този начин човек се учи.

— Били, просто ми кажи, че не е крадено.

— Не е крадено, Джоузеф.

— Наистина ли?

— Честен кръст.

— Крадено е.

— Кой може да е напълно сигурен, Джоузеф? Всички сме хора.

— Исусе…

— Продължавай да мислиш по думата, моля те. Хм. Би могло да бъде „лактофолни“, но това май е свойство на оня вид захар, дето се среща в млякото. Е, не де, няма как да е това, но има съвпадащи букви.

— За Бога — обажда се жената на седалката отсреща, — думаха е „тактически“. Так като такер, тически като тичинки.

— Добре, добре — мърмори Били Френд, а после с отровен тон. — Забелязвам, че не сте си попълнили вашата кръстословица, госпожице.

— Аз съм я писала — отвръща тя ледено. — Днес е лесната.

Веждите на Били неволно се качват на темето му и устата му провисва в ъгълчетата. Леко порозовява в главата.

— Другия месец ще пуснат Вон Пери под гаранция — обажда се Джо бързо, понеже Били не остава любезен задълго, ако смята, че някой му се надсмива. — Или както там се нарича, когато е по медицински причини. Казват, че бил излекуван.

— Какво, сериозно ли? — Били изглежда направо поразен. Вече близо година — откакто онзи кръвожаден вестник се докопа до страховития запис на охранителната камера и танцът на Вон Пери със смъртта, плавен и ужасен, беше показан на воайористично шашнатата публика, мистър Френд намеква, че като малък познавал Злодея от Финсбъри и може да предложи уникални прозрения или може би сочни и ужасяващи слухове за Вон Пери, стига само някой да ги откупи от него. Досега никой не го е търсил.

— Сериозно.

— Дявол го взел. Не бих се включил в комисията по освобождението му, честна дума.

— Надали ще нападне членовете на комисията още в съдебната зала, нали?

— О, не. Нищо подобно. Но онова, което ще видят, Джоузеф, така де, ти си нямаш представа… Само аз мога да гадая, предполагам, а предпочитам да не го правя. Мисля, че и ти ще се побъркаш, ако седнеш на онази пейка. Чудя се дали наистина ще го пуснат.

— Може да ги пратят на психотерапевт, нещо такова.

— Голяма полза ще има, няма що. Някои неща, веднъж като ги научиш, Джо, нищо вече не е същото. Онова, което виждащ и правиш, то те изгражда, какъвто си. Да надничаш във Вон… ами…

— Наистина ли си го познавал?

— Срещал съм го, да. Да го познавам… не. Благодаря на Господа, Джо, и не съм верующ, както си наясно, но когато се сетя за Вон, благодаря на Господа възможно най-искрено, че не съм го познавал, не и наистина.

— Какво е станало? Имам предвид, как го срещна?

— Малко е… хм. Неприятно е, така си е. Не е безобидно, Джоузеф… — Били свежда поглед към дланите си. Бръсва нещо от лявата и си чопли под ноктите.

— Ако не искаш, Били, няма нищо. Може да говорим за други работи.

— Не, всичко е наред. Просто е по-скоро разговор за кръчма, сещаш се. Удобно ъгълче, пийваме по няколко чаши, не сме сред непознати… — Били се озърта и другите пътници във вагона старателно се захващат още по-очевадно да си гледат работата. Джо свива рамене.

— Да се разходим тогава. Да идем да си купим чипс или нещо друго.

Когато излизат от вагона, намусената пътничка захвърля спортната страница на вестника си на мястото на Били.

Били Френд пали цигара и се показва през прозореца точно до знак, който забранява пушенето и над него има предупреждение да не подаваш ръце или глава от влака, докато е в движение. Дърпа силно, смуче срещу вятъра и се обръща към Джо. Тук, в тамбура между техния и следващия вагон, е изненадващо тъмно и мъждукащата крушка над главите им го прави древен съсухрен, с провиснали черни торбички под очите и бръчки като белези, начеващи от ъгълчетата на устата. Размахва ръка нагоре-надолу, сякаш си навива пружината да започне историята.

— Да знаеш, Джоузеф, че всичко е въпрос на родове. В братството на оплаквачите, имам предвид. Семейство Аскот се занимават с тази работа от времето на крал Джеймс, а Годрикови — още отпреди нашествието на норманите. Моите хора започнали, когато Виктория била млада. Алейн се фукат, че са в бизнеса още от времето на Цезар, и най-вероятно е вярно. И всеки от родовете си има собствен подход към службата, метод за балсамиране и подготовка, а и за оплакването на мъртвеца, нали така? Тайни на занаята са туй. Но е важно да разбереш, че разликите като цяло са прах в очите. Всичко се свежда до едно и също. И винаги част от услугата е да вдъхнеш на скърбящите усещането, че и сега не е прекалено късно да покажат доброта или пък сърдечност, нали, дори ако не им е пукало грам за мъртвеца приживе или на него — за тях, понеже, да бъдем честни, голяма част от умрелите са същите задници, каквито и живите. Знаеш, така си е, въпреки че няма да попаднеш на много погребални речи, които започват с „той беше голям таралеж в гащите и далеч не толкова умен, за колкото се мислеше, тъй че нека го заврем в пръстта и да идем да пийнем по едно, и евала, че гушна букета“. Аз самият винаги съм си мислел, че подобна служба би крила определено очарование…

…И ги знаеш агенциите от новия тип. лъскави като Ричард Брансън, нали? Те нямат общо с нас. Ако питаш някой като Винс Алейн колко взима, той ще ти каже, че е колкото може да си позволи клиентът. Тъй, когато лейди Финтифлюша Фрикаделка Тралала Фоликула де Фикус полага мъжлето си в гроба, това й струва цяло проклето състояние. Но на жълти стотинки възлиза икономът й да погребе съпругата си, която всяка вечер е Разбухвала възглавниците на лейди и е редила колекцията от Перуки на нейно благородие. Този подход следва да се нарече „органичен ценник“ или пък честност, ако си традиционалист като мен. Но тогава се появява някой мизерник в бяло вечерно сако като на Бари Манилоу и казва, че предпочита прозрачност на цените и процесът да е по-демократичен и тъй нататък. Та, както моят мил приятел Дениъл Левин би казал — понеже ония ми ти юдейски родове си имат съвсем различен набор церемонии, които се полагат на мъртвеца, Джоузеф, и даже много по-добри по мое мнение — та, ну[33]. Сега си пишем ценници и не всеки може да си позволи онова, което желае, и има хора, които плащат авансово за гробно място, което е зловещо колкото си щеш, ама ей такова е положението.

Обаче другото за онези от новия вид е, че те си нямат кланове, нали? Те са компании и си имат логота и каквото ти се прище. Наемат консултанти. Голям майтап е, да ти кажа, да гледаш тия рекламни мизерници как търсят нови начини да продават ковчези. Страхотно нещо. „Купете един, вземете втори безплатно!“ и тем подобни. Това са хората, които смятат, че ще е по-удобно, ако пощенската служба бъде наречена „Изпращания“[34], тъй че представи си какво правят с погребалните услуги. Един такъв тип се опита да ми обясни, че трябвало да се ребрандираме като „Последна грижа“. Честно, не си измислям. Та, за да се присъединиш към Братството и да се захванеш с Оплаквачество, ще ти трябва тъй нареченото „запознанство със занаята“. Иска се да си видял смъртта в очите, било като санитар или войник, или като доктор. Всъщност няма значение в каква роля, но трябва да си запознат с нея. Не може погребалният агент да пребледнее и да му се догади при вида на скъпия покойник, нали? Та, Донован Пери решава да се заеме със занаята и е от старомодния вид оплаквачи. Свързва се с Винс Алейн и другите — татко ми и техните хора — и казва, че иска да влезе в играта. И всички почват да крякат и да пискат, понеже не го познават от времето на Адам, но го викат в „Кофата и лопата“ в Канънбъри и му задават въпроса. Защо, да му се не види, искаш да бъде оплакван? „Става да си изкарваш хляба с тоя занаят“ — отвръща Донован.

— Има предостатъчно занаяти, с които да си изкарваш хляба — отвръща Винс, — и малцина се справят добре тъкмо с нашия.

— Наумил съм си да бъда един от вас, ако е речено — обяснява им Донован.

— Много хора не се чувстват удобно да седят с мъртвите — уверява го Рой Годрик.

— На мен не ми пречи дали човек е жив или мъртъв, стига да не дърдори, когато си пуша лулата или чета „Поуст“ — настоява кандидатът.

И така продължават до безкрай, и един по един старите оплаквани стигат до извода, че на стария Донован може и да му стиска да влезе в занаята. Има го онуй, дето наричат „покой“, не се суети и ако му трепери под лъжичката, не го показва. За оплакваческото братство това е голяма работа, половината задача е свършена даже преди зайчето да хукне по пистата — като Ковашката клетва, но за вдовици. Но въпреки това половината кланове са се разбеснели, понеже той не говори като доктор или войник, а по-скоро като училищен директор. Винс Алейн го пита от упор дали е викарий, изгубил паството си, и ако е така, защо, а Донован Пери се смее и казва, че не, не е от религиозното стадо и никога не е бил. Вярва в законите на човека, обяснява, и това трябва да стига за всички — но думите му се леят, все едно рецитира Библията, а е студен като стомана.

Та накрая Рой Годрик казва:

— Добре, мистър Пери, имате си го Покоя, туй е ясно, и за Оплаквач ставате. Та остава само да минете запознанството си. Ако не успеете, ще работите за мен една година и тогава ще ви уредим.

А Донован Пери се смее и казва, че, да, имал си запознанство със смъртта, и то както следва.

— Е, и в коя област? — пита го Джак Аскот.

— Ами — обяснява Донован Пери, — навремето пратих неколцина по пътя към вечния им отдих. Даже повече от неколцина. И прекарах нощта с всеки от тях, както е редно… — хили им се, спокоен и блед, и студен. — Бях кралски палач в затвора „Рафтси“, така да знаете.

— Колко са ти на сметката? — пита Джак.

— Ще да са нейде към деветдесе — отвръща Донован Пери, — но ние не смятаме за редно да държим сметка. Добрият палач се оправя с по един наведнъж и не му мисли, нито пък се възгордява за броя. Среща се със своя човек предишната нощ и го поглежда в очите, и го премерва за падането, след това в уречения ден му слага качулката, ако онзи го иска — и да ви кажа, по-добре да искат, не е срамно да се страхуваш и не е достойно да гледаш в очите на повечето, само сълзи и ужас има там — и да го изведе от килията за екзекуция до примката колкото може по-бързо, та да не се замисля какво му предстои. Най-бързо съм успял да се справя за минута и двайсет и две, и всички бяхме доволни от резултата. Момчето хич и не разбра какво става и падна като камък. Ни веднъж — додава Донован Пери — не е имало мой обесник да падне и да не умре на място. Не се е налагало да вися на краката на човека, нито да правя втори опит. А това е нещо, с което палачът може да се гордее, защото е дело на майсторлък и ум, и милост, всичкото накуп. Но — добавя той — с обесванията се свърши още преди години. В Англия вече няма да има други и не ми се ще да се местя на Ямайка или на някое таквоз място. Така че ми е останал оплакваческият занаят, ако да ме вземете.

И клановете определено го взели. Е, че как да не го искат? Сега е различно, понеже не екзекутираме престъпници и съм сигурен, че това е правилният избор. Но тогава, Джоузеф, кралският палач бил като Дейвид Бекъм, кръстосан с архиепископа на Кентърбъри. Бил личният кочияш на смъртта.

Е, времето си минавало и Донован Пери на свой ред си поел по пътя, и казват, че накрая малко се боял от момчетата, които може да срещне отвъд, и де ли ще се озове. Семейния занаят наследил синът му Ричард, който се бил учил с татко си, и след време обучил и младия Вон, своя роден син. И да ти кажа, Джоузеф, макар че мнозина ще го сметнат за недискретно. Винаги съм имал усещането, че Почетното и издържливо братство е някаква снобария. Затворен кръжец, нали? Струва ми се, че всеки глупак може да се справи с труп и да потупа опечаления, та и да рече „Отишъл е на по-добро място“ или „Толкова мирни изглеждат, не мислите ли?“ и такива разни щуротии. Мислех си — като масонството е, нали, джентълменски клуб и начин да се грижим за своите, и не съм против това, но няма смисъл от всичките тези досадни мистични дивотии за запознанства със смъртта и тъй нататък, това е за глупаците, а едно нещо, за което Оплаквачът не обича да го смятат, е глупак.

Добре, да речем при човек като Донован Пери, признават запознанството му и това е то, нали? Няма изпитания. Но ако си израсъл в занаята, си има и изпит — един вид последната стъпка, преди да те нарекат Оплаквач, както си следва. Момчетата, които не са го минали, се наричат двойници, понеже се двоумят да станат оплаквачи (да, знам, кофти шегичка, но в този занаят човек се хваща и за сламка).

Е, всеки изпит е различен и е скроен тъкмо по твоя мярка. Не ти казват, че предстои, просто те бухват в дълбокото, макар че, разбира се, щом започне, скоро ти става ясно какво се случва. Ричард Пери трябвало да положи прокажен, което всъщност не е кой знае каква ужасия. Мен ме заключиха в стая с цяла камара трупове и ми казаха да ги положа за една нощ, и, разбира се, мръсните негодници бяха хванали строителни работници и ги бяха издокарали на трупове, така че таман бях докарал първия до средата (той беше единственият истински мъртвец, ми да, с ееей такава огромна дупка в корема от автомобилна катастрофа), когато номер две започна да се гърчи и да стене, и после всичките взеха да стават и зловещо да се олюляват наоколо и да стенат „Уууу!“, и тъй нататък. Първите пет секунди за малко да напикая гащите, след което за малко да извикам на другарите си, че съм им разбрал номера, а накрая просто си свърших работата с мъртвеца, понеже — макар да искаха и още нещо от мен — той все пак трябваше да бъде приготвен и проклет да съм, ако оплескам нещата, дори и това да значи още една година като двойник. Отне ми два часа да свърша работа и да не река нито дума, и да не се огледам, дори когато тези ужасяващи копелдаци се струпаха плътно около мен и ми показваха раните си и белезите, и каквото се сетиш. Гримът им беше първо качество, разбира се, понеже правенето му е част от занаята, само че този път беше наобратно. Вярно, бях на деветдесет и девет процента сигурен, че труповете са фалшиви, но проклет да съм, ако до полунощ не ме глождеше един процент вероятност да са истински. Няма майтап, Джоузеф, трудна работа беше.

Та довърших аз моя човек и след това си извадих триона и се обърнах към най-близкия стенещ призрак, и казвам:

— Добре, скъпи ми бедни друже, дойде време да те разпоря и съм твърдо решен, та най-добре скачай на тая маса и спести на натъжените си роднини грозната каша!

Ха! Тогава той за малко да намокри гащите и, разбира се, Оплаквачите влязоха и ми кимнаха. Казаха, че съм показал Покоя, нали, и е ясно, че го притежавам, ако и да не съм го знаел.

Забавна история беше и всъщност даже се гордеех доста след случката, как ме похвали за поведението ми Джак Аскот — той беше на почти сто тогава, — който рече, че когато изпитвали Винс Алейн едно време, сторили горе-долу подобен номер

— „Кървавата булка“ му се викало, жена от местната кланица носела комплект кравешки вътрешности на врата и сватбената й рокля била разрязана. Винс за малко да припадне и после, да пукна, ако лъжа, отишъл право при нея и я целунал в устата. Влюбил се на място и се оженил за момичето. Както и да е, та Джак каза, че по-хубаво нещо не били виждали оттогава.

А после дойде денят, когато проведохме теста на младия Вон и Ричард каза, че е най-добре да намерим нещо особено зловещо, понеже синът му има стабилни нерви.

Та в книгата — има си истинска книга, можеш ли да повярваш, и си представям, че днес би струвала камара пари, най-вероятно е една-единствена — има около дузина наистина отвратителни неща, които са правили едно време. И най-лошото е да вземеш труп на отлъчен поругател и да зашиеш вътре котки, а на момчето, което ще прави изпитанието, да речеш, че това е добрата ти стара майчица или близък роднина. Колкото си щеш зловещо е. В днешно време, разбира се, няма начин да спретнеш такова чудо, дори ако имаш желание. Но за Вон Пери намериха начин и ето какво направиха: снабдиха се с умряла маймуна, избръснаха я цялата и й нарисуваха моряшка татуировка, и след това я туриха в костюм и й размазаха главата така, че да не може веднага да се познае дето не е човек, просто изглежда много грозен. А после, е, не можеха да ползват котка, това щеше да е нередно — та хванаха един лисугер от боклука, малко го замаяха с натъпкано с упойка консервирано месо и го зашиха в бедната мъртва маймуна. А след това туриха Вон Пери на длъжност.

Направиха го в залата на Алейн, понеже там има двустранно огледало, та старият Винс да държи под око момчетата си, докато работят, и да е сигурен, че всичко е порядъчно. И всички се натъпкахме отзад да видим какво ще стане. Ето ви го Вон, хваща се с трупа, а коремът на маймуната шава и се гърчи. Младежът поглежда към него, но движението спира, та нашичкият се връща към работата си. И в този момент пак се случва, а се носи и онзи страховит звук, кълна се, че никога не съм чувал такова нещо, писък, достоен да си помислиш, че някого разпъват на кръст направо до теб, и гвоздеите минават през кост и сухожилия. Кълна се, Джоузеф, никога не съм чувал такъв вой. И всички си мислим, че го издава Вон, който е видял какво става, но не е той. Лисицата е, пищи колкото сили има. Вон… Той се пресяга, все едно подава соса в неделя, и срязва маймуната, след това бърка вътре за лисицата и я изважда и, Дори без да я погледне, й чупи врата и продължава да си върши Работата. А баща ми, който никога не говори за такива неща, Дума не обелва, понеже е срамежлив дъртак, отронва:

— Ясно… — все едно решението е взето.

И всички си тръгват. Не си дават труда да влязат при Вон и да му обяснят какво става. Просто се вдигат и си отиват. На следващия ден, когато той идва да провери как е минало, никой от тях не иска да говори с него, дори да го погледне в очите, и накрая отива при Рой Годрик и пита какъв е проблемът.

— Съжалявам, Вон — казва му тихо Рой, — но си вън от играта. Провали се на запознанството си. Това е.

Виж сега, досега не бях чувал някой да се е провалил. Да не издържиш да — тогава опитваш отново. Но да се провалиш, тъй че Братството никога да не те вземе… Дори не знаех, че това е възможно.

— Какво? Какво си си наумил? — изумява се Вон.

— Точно каквото казах, Вон, момче — обяснява Рой. — Няма да станеш един от нас. Никога.

— Ама аз издържах! Прозрях какво сте сторили и издържах. Показах Покоя. Знам, че го показах.

— Не, момче. Ти не притежаваш Покоя. И сега не си, и никога няма да станеш Оплаквач. Върви си!

Рой сочи към вратата, а Вон Пери просто си излиза, понеже не знае какво повече да стори.

— Съжалявам, Ричард — казва Рой Годрик на таткото на Вон, и Ричард, вместо да се ядоса, просто свежда глава и казва, че и той съжалява.

— Но си знаел, Ричард, нали?

— Аха — отвръща Ричард Пери.

И излиза след момчето си.

Е, да му се не види, седях си в кръчмата, пиех си питието и се чудех дали не съм бил на косъм да ми се случи същото. И накрая, след като гушках все същата пинта към час и по-скоро я зяпах, отколкото да я пия, татко ми идва и сяда срещу мен.

— Добре ли си, Били?

— Добре съм — казвам му аз, но не съм.

— Бедното копеле — заявява той.

— Е, все ще си намери друга работа, нали, а Ричард ще обучи някой от другите хлапета или нещо такова…

Татко обаче ме гледа все едно нещо ми хлопа дъската и осъзнавам, че изобщо не е ставало дума за сина. Говори за бащата.

— Тате — казвам, понеже трябва да знам, Джоузеф, светът ми е обърнат с краката нагоре и съм объркан, че се оказва, дето има правила, за които не знам, и за нарушаването им — наказания. които не съм си и представял. — Какво сбърка Вон?

— Заради клетвата е — отвръща той. — Обещанието на Оплаквача. Помниш ли го?

Разбира се, че го помня — но в тая клетва нищо не се казва за изригване на момък, задето се е справил добре с теста си.

— Я ми я кажи — подканва татко, — и я премисли добре.

Ето това, Джоузеф, е клетвата, която даваме всички ние и ще съм ти благодарен, ако не се раздрънкаш.

„Да чакам с мъртвите и да взема онова, от което нямат полза, и да го сложа настрана, а трупът да изглежда като жив в деня; да се погрижа да изпратя мъртвеца от леглото до пръстта без унижения повече отколкото съдбата е отредила; да окажа милост на опечалената вдовица и самотния съпруг и да изпълня бдението на Оплаквача като утешител, протегнал ръка в нужда; да чуя Писъците и да не им дам глас; да съхранявам тишината на мъртвеца и да пазя тайните му, да приема честно заплащане и да не търся друго; и да продължа нататък без съжаление.“

— Да — казва татко. — И ето къде е заровен кокалът. Младият Вон, той не притежава Покоя; има другото. Той си мисли, че владее Покой, Били, в което няма лошо. Понеже истината е, че има Писъците и Ричард го знае. Разряза онази бедна маймуна, сякаш не му е по-важна от дамска чанта, и строши врата на лисицата, без да се замисли, а цялата работа свърши, все едно готви на печката. Когато ти си взе изпитанието. Били — продължава баща ми, — размаза розово по бузите на онова момче и му сложи прекомерно тъмно около очите. На заранта трябваше да Го преправя, приличаше на кокона от Челси. Но ти се справи идеално с едно и никога не съм бил толкоз горд. Беше те грижа за мъртвеца — повече, отколкото ти се щеше да излезеш от онази стая или да покажеш, че знаеш, че това ти е изпитанието, или нещо друго. Грижа те беше за мъртвеца, за труп, дето никога не си познавал. И ти се погрижи за него, понеже си Оплакван. Но Вон — той не трепна, понеже никак не го е грижа. И не го е грижа и за живите, нито капка. Вон Пери ни гледа и вижда ходещи трупове. Той не трепна там вътре, понеже постоянно вижда мъртъвците да шават. Така живее той. Самият той е роден мъртъв и това са то Писъците. Туй е труп, дето ходи без сърце да съчувства на всички други. И ако нявгаш го осъзнае, Били, по-добре не му вярвай, понеже клетвата на Оплаквана не е направена, за да се посмеем или утешим. Тез, които притежават Писъците, Били, те са празни отвътре и само на какво са способни, когато вземат да прозират това… Те са черни и студени и не е редно за добрите момчета да мислят по темата. Едно време в Братството не са изпитвали само новаците, ами всяко момче в селото и са белязвали оня, който се провали на изпитанието, и може би след месец ще видиш ковчег с двойно тегло да влиза в земята и някой младеж с гнилоч вместо живец няма да се появи нивгаш вече. Така е било. Та истината е, Били — продължава баща ми, — предполагам, че сме по-добре така. Но отсега нататък, ако видиш Вон Пери, мини от другата страна на улицата. Не го приемай вкъщи и не се качвай в катафалката с него. Той има Писъците и ще му проличи съвсем скоро…

…Били Френд смачква фаса в подметката на обувката си. Тя е кожена, мръсна и петносана от вода, на петата е изтъняла и почерняла от стари изгаряния. Захвърля фаса през прозореца.

— Е, пролича му, нали?

Гарата на Уиститиъл е вдигната от сив камък и старо, черно желязо. Били Френд се чуди на глас да не би селището да се е появило покрай някой затвор — както има градчета, поникнали да обслужват каквито там фабрики димят наблизо.

— Или лудница, Джоузеф — и това пасва чудесно. Приятели на брат Вон навсякъде околовръст. Братовчеди и лели, с окървавени зъби и дълги нокти, седнали на стотици люлеещи се кресла и плетат пуловери от коса!

Всъщност семейство Пери идваха от градче на няколко мили нагоре по брега, точно отвъд окръжната граница с Девон, но Били, неспокоен, е склонен към полети на буйната фантазия.

На дървена пейка със зелена боя, която се лющи прокажено, намусен, подпийнал мъж ръмжи гърлено. Възможно е да се опитва да проговори. Или пък просто се е задавил. Били се мръщи.

— Казвам „Не, дявол го взел, нищо подобно“ — обявява пияницата. — Едно време с риболов и кошничарство се занимавахме, а сега и една проклета риба няма заради проклетите испанци и руснаците, и проклетите им гигантски кораби фабрики, и на кой му са затрябвали проклетите сламени кошници, когато си имаш найлон или полиестер, или друг някакъв там боклук? А? Тъй че само туризъм има и майната му на всичко, а лондонски мизерници като вас се домъкват, изкупуват света, не им харесват мъглите и цъфват за по две седмици в годината. А после се държат, все едно на всички ни правят услуга. Тъй че съветът слага проклети пластмасови щори и пластмасови крави и пластмасови проклетии, за да ги докарва по-често, пък те по-рядко идват, и кой мож ги вини? Та, смейте се колкото, дявол да ви вземе, ви се ще.

— Добър вечер — поздравява Джо любезно.

— Добра ли е? Че къде?

— Тука, надявам се.

— Е, напразно се надяваш, нали тъй? Всички напразно се надяваме.

— Е, аз определено се надявах да ни напътите към „Уиститиел Рентал“.

Мъжът кима еднократно в посока на паркинга и когато Джо му благодари, се съживява с мръдване на раменете.

— Ша ви проводя. Вие ставате. Твоята дружка има добре смазано чене.

— Да, така си е.

— Обичам такива работи у хубавите мацки…

Джо не е съвсем сигурен как да възприеме тази мъдрост, а зад гърба му Били Френд трескаво имитира банджо и върти очи.

— Надалеч ли сте тръгнали?

— Трябва да стигнем до имението „Хайндс Рийч“. Но сме отседнали в „Грифона“ за нощес.

— „Грифона“ е приличен. Имението… хъм. Не бих се качвал дотам.

— Че защо не?

— Дяволски далеко е.

— Ами?

— А и са все странни по оня край. С крака с ципи и тъй нататък.

— Крака с ципи ли?

— Аха. Туй дето го разправят фермерите за рибарите и гражданите — за селяните. Ядат мисионери за закуска… — в погледа на мъжа танцуват искрици веселие. — Но „Грифона“ го бива. Свястно място. И барманките носят едни малки тенисчици…

Били Френд наперва уши и така излизат на студения, сив бял свят отвън.

* * *

— Когато се докопам до старата пръчка, дето ми даде задачата… — мърмори Били Френд в питейната част на „Грифона“ — ще се поскараме, да не споменавам, че ще изрека сурови слова в гадното й малко ушенце. „Госпожо — ще кажа, — вие сте досадна стара чанта и ми дължите допълнително…“, и тя, понеже е чистоплътна стара птица с нервно предразположение, ще размаха пачката и като допълнителна компенсация ще ме представи на прелестната си внучка. Дявол го взел!

— Ти каза, че имам нужда от приключение — напомня му Джо.

— Имаш де. Трябва да се отпуснеш и да бъдеш себе си, не който и да е оня, дето се опитва да се настани в малката ти луда тиквица. Аз, дявол ме взел, обаче нямам. Аз съм си аз и ме бива в това, и мразя провинцията. Пълна е с кратуни и пайове и дяволска гадна топла бира… — Тес, барманката, сумти и Били се взима в ръце. — Макар че си има някои положителни страни, ще река…

Тя му обръща гръб и се отдалечава с особена многозначителност, но ефектът е смален от миниатюрната горница и ниските джинси, които носи, понеже в комплект предлагат на Били съживяваща гледка към гърба и свещените й части. Той одобрително пъхти кучешката и Тес се мръщи.

— Май си пада по теб — обявява Джо.

Били го оглежда над халбата си.

— Да, наистина го мислиш, така си е.

— Ами виж как върти дупе, като тръгне насам, и въобще е такава една…

— Вярно го прави, Джоузеф. Полюшва бедра, така му се казва. И знаеш ли какво доказва всичко това?

— Че тя те харесва.

— Не, Джоузеф, Бога ми. Доказва, че ти си смотльо.

Тес се връща миг по-късно с храната, усмихва се на Джо и тропва с токчета при навеждането си над бара.

— Всичко ли е както трябва?

Били за малко да си глътне езика.

— Да, благодаря — отвръща Джо. — Предполагам, че си нямате карта, нали? Трябва да се доберем до „Хайндс Рийч“.

Тес го поглежда странно. сякаш й е направил предложение от онези, които Били често прави и тя не е от типа момичета, които чуват често подобни работи. Отсича:

— Суеверна съм. Така че не ходя там горе.

— Не щеш да имаш ципи между пръстите, сигурация — предполага Били.

Тес се зъби и посочва мъжа от гарата, сега — мъж от масата до огнището.

— Поприказвали сте си с Лени. Той се мисли за забавен. Разказа ли ви, че горели минаващите оттук пътници като вещици?

— Нещо такова спомена, да.

— Смята се за забавен — повтаря Тес.

— Имаме пратка за имението.

— Там горе няма никого. И не е безопасно.

— В какъв смисъл?

Тя свива рамене:

— Рушащи се скали и дупки в земята. Едно време там имало оловна мина, после оловото свършило, а през войната мината я взело правителството. И ако вярвате в призраци, освен това и призраци има горе…

Тя се усмихва, притеснена.

— Чий призрак?

— Стотици са. Там е бил едно време Уиститиел, но паднал в морето през петдесет и девета. По-голямата част от селото. Или изгоряло. Или имало епидемия. Ако чуете как го разказва баба ми, ще си помислите, че и трите накуп са били. Или Галвестън е причината. Все искали да го направят туристическа атракция, но все още имало живи хора да помнят и изгубени приятели, съпрузи и тъй нататък. Та сме турили кръст на тази идея.

— Призрак на цял град в такъв случай.

— Да. Всъщност, ако си сложите ръката на гърдите и стъпите на съответните камъни, може да усетите пулса на мъртвите. Почакайте… — Тя се озърта, след това посяга към перваза на единия прозорец и вдига малко, тежичко парче сив гранит. — Това е от залива отдолу. Едно хлапе от Бристол го донесе от полята там, след това се уплаши през нощта и го остави в спалнята си, когато си тръгна за вкъщи. Глупаво хлапе! — Тес оставя камъка на земята. — Ето. Стъпете на него.

Джо се чувства като глупак, когато слага крак на камъка.

— А сега си сложи ръката… тук. — Тя полага дланта му право в средата на гърдите. Били Френд ги гледа развеселен. — Усещаш ли нещо?

— Не.

— Е, тук е в Грифин от много време, а и не си местенЕто. — Тес заменя стъпалото на госта си със своето. — Така е по-добре. А сега ми дай ръката си за момент.

Джо й протяга длан и тя я залепва на гърдите си с дланта надолуНавежда се плътно към него. Кожата й е топла, долавя се само лека следа от запотяване.

— Ето — казва Тес. — Сега усещаш ли?

— Да, така мисля…

— Понякога отнема известно време да се намери правилното място. Може би е малко по-наляво. Или по-надолу… — Тя леко подръпва китката му и изпъчва малко рамене.

— Не, усетих го. — Той кима. — Определено е сърцебиене… — и кима отново.

Леко развълнувана, Тес възкликва:

— О! Добре…

Паузата се проточва.

— Да… — с опакото на ръката си Джо усеща извивката на гърдата й. Няма си ни най-малка представа дали е нарочна постановка. Прекрасно е. Опитва се да бъде любезен и да не обърне внимание.

И внезапно камъкът се връща на перваза, а Тес отива усърдно да сервира на някой друг.

Били Френд заравя лицето си в ръце.

* * *

Колата е шумна стара бричка — най-доброто от твърде оскъдния избор. Джо колебливо приема, че е по-млада от него самия, но не е готов да заложи пари на подобно твърдение. От лявата му страна Били Френд е разгърнал картата на Тес. Надраскана е с недоволство с тънкописец, пътят следва извивката на железопътната линия и от долната страна има сърдита целувка, сякаш да подскаже какво е могло да се случи.

— Това, което стори на горкото момиче, сигурно е незаконно — цупи се Били Френд.

Нищо не съм й сторил.

— Точно това беше очевадно ясно за всички ни. Прелестната Тес сигурно и досега ридае в някое ъгълче в кухнята и скърби за разбитото си сърце. Да не споменавам и другите й разплакани органи.

— Добре де, нищо не разбрах.

— Да, и аз смятам, че не разбра нищо.

— Не може всички да сме като теб, Били.

— Можем всички да сме себе си обаче, Джоузеф, и когато една жена ти слага ръката в деколтето си, трябва да си напълно чоглав, по дяволите, да не познаеш, че не се занимава само с обсъждане на местните легенди, нали? Всички дъски ли са на мястото в главата ти, Джоузеф, а?

— Естествено.

— Съмнявам се, да ти кажа.

— Аз просто…

— Прекаляваш с джентълменството, Джо. Всичко си остава вътре в теб и никога не вижда бял свят. Закопчал си копчетата догоре.

— Нищо подобно!

— Добре тогава — какво действие би трябвало да предприеме младата Тес, за да го сметнеш за недвусмислена покана?

— Я си гледай картата.

— Просто казвам.

— Извлечи си извод от следните три думи: си, гледай, карта.

Били го прави.

Докато карат по тесните улички към „Хаиндс Рийч“, не се забелязват следи от вещерски клади. Когато взимат поредния завой, Били Френд посочва голям, ръждив, черен варел, който според него може да е котелът, ползван за мисионерите, но мълчаливият покой на небето поглъща шегичката му. И двамата не споменават ципите между пръстите. Подминали са двама пешеходци и жена с колело и Джо се хваща инстинктивно да поглежда обувките им, за да провери дали не са по-големи от необходимото.

Стигат до хребета на хълм, отвъд който се гушат няколко къщурки. На картата на Тес са отбелязани като Олд Таун, но всъщност махалата не е достатъчно голяма и за селце, и е вдигната от бетон и прогнило желязо. Има фермерска къща и самотна единствена бензинова помпа с очукана кутия за кредитни карти отгоре.

Джо натиска спирачката и завърта ръчката на прозореца, за да заговори жената, седнала на пейка с лице към пътя. Косата й е рошава и боядисана в стряскащо червено, но когато пътникът я заговаря и тя се извръща към него, става видно, че е много стара. Бузите й са полилавели от спукани капиляри.

— Здрасти — казва й Джо в опит да бъде хем любезен, хем и ясен, да не би събеседничката му да се окаже глуха. — Търсим имението „Хайндс Рийч“.

Жената го зяпва.

— Кво ми рече?

— „Хайндс Рийч“?

— А! — въздъхва тя. — Прибра си го тревата, значи, и тъкмо тъй се и полагаше, ми че да.

— Имаме пратка за къщата.

— Така ли, а? — Тя свива рамене. — Е, бих рекла, че множко сте позакъснели.

От бунгалото зад нея излиза мъж по чорапи и чехли. Лицето му е разкривено, все едно още преди време е било строшено и после залепено опипом.

— Квойтуйся, а? — опитва се да се усмихне или може би просто има мускулни спазми.

— Пощенската служба — отвръща му тя. — Пратка за „Хайндс Рийч“.

— Значи е пратка за мъртъвци — той плюе. — Копелета, всичките… — и се упътва обратно навътре.

Жената въздиша.

— Трябваше да предупредя хич да не му казвате. Още го е яд за онуй, дето стана навремето.

— Градът, който паднал в морето ли?

— Не, не. Това си беше естествено. Отвратително, но естествено. Сърди се за другото. Взеха родителите му.

— Убили ли са ги?

— Не точно. Умствено увреждане. Джери смята, че е било чума. Смята, че са правили микробни бомби там горе, да ги ползват срещу руснаците, и някоя от тях е протекла. Може и да е прав. Хората изпооткачиха за една нощ, не е нормално, а? И Джери никога не стана отново същият. Е, нали му виждате лицето, а? И на никого не му пука на туй отгоре. Напоследък всеки получава обезщетение. Ще ти дадат даже ако си удариш пръста. Но за Джери няма такова нещо. Комисията разправя, че се преструвал. Правителството с пръст не ще да го пипне. Църквата го искаше преди десетина години. Събираха всички сирачета след чумата, както и оцелелите, и прочие. Казаха, че могат да им помогнат със същински чудеса. Но тука не сме англиканци, та Джери ги прати да си го заврат отзад под расото… — Жената въздъхва отново. — Най-добре да идете горе, значи. Затворете портата зад вас, да не излязат гъските. И не приемайте да ви се перчат. Имате ли си пръчка?

— Не.

— Тогава ги сритайте. Ритайте здравата обаче, няма да им стане нищо, а трябва да разберат, че сте сериозни. Инак ще ви клъвнат ръката до рамото.

— Ако така смятате… — усъмнява се Джо.

— Гъските не са мои — отвръща жената. — Втората отбивка ви трябва. Още пет минутки са дотам.

Тя се връща към зяпането на пътя, а Джо подкарва колата през Олд Таун и по посока на втората отбивка. Грамадно, зъбато чудовище от желязо надвисва над пътя от единия ъгъл и Били Френд изругава сочно, преди да осъзнае, че това е вила за сено.

— Мразя проклетата провинция, Джоузеф!

Джо кима в признание на тази истина. А след това, без предупреждение, вятърът се надига и той чува дълбок, стенещ рев като от голяма тълпа, и ето че гледат над ръба към морето и „Хайндс Рич“.

Минават внимателно през портата, нащрек за враждебни гъски, но птиците са се скупчили нещастно в отсрещния край на нивата и се топлят една друга. А на фона на грозния, суров залез се е разпростряло имението, което са дошли да издирят — разкъртена фасада и останки от основи, както и табела с надпис: „Хайндс Рич, щабен секретариат — Н2“.

Имението представлява купчина останки, кацнали на ръба. Малко по-нататък се виждат ръждясали релси, които свършват в гол железен буфер. Жилава и гъвкава трева се люлее на вятъра, кичури прещип се гънат и треперят. Долу под скалите морето издава толкова басов тътен, че човек го усеща и в червата.

Това е най-празното място, което Джо някога е виждал.

Той пъха ръце в джобовете си и се взира в руината и в мрачната, синьо-сивкава мазка от море и небе отвъд ръба на скалите. Водни пръски къпят лицето му. Неохотно ги оставя да угасят възбудата, разпалила се за миг в живота му. Твърде късно. Разбира се, че ще е късно. Самата машина — устройството, което чете неговата магическа книга — е изчезнала. А пакета в ръцете му — загадъчен и прекрасен, и глупав — е всичко, което е останало.

— Да си обираме крушите — казва Били Френд най-накрая. Обръща се и се сгушва в шала си, придърпал вълнената шапка ниско на челото си. — Съжалявам, Джо, явно това е нечия представа за хубав виц, тъй излиза. Изиграли са ме. Или тя е луда, онази стара гарга. Без съмнение ще иска да плати в прах от феи и с тортичка. Толкова те запалих за нищо. Е, все пак може — що да не намериш Тес и да я черпиш едно питие, нали? Няма смисъл пътуването да е пълна загуба, а?…. — И после с последно поклащане на главата си тръгва. — Да се махаме.

Джо поглежда след него, после отново се обръща към морето. По вълните препускат бели коне, разпенени гриви са Увенчали сиво-синята вода. Отзад на пътя Били влиза в колата и хлопва вратата.

Този ден преповтаря живота на Джо Спорк. Той е човекът, появил се твърде късно. Твърде късно за разцвета на часовниковия механизъм, твърде късно да опознае баба си. Твърде късно да го допуснат до тайните места, както и да стане джентълмен бандит, и твърде късно наистина да се порадва на любовта на майка си, преди тя да потъне в обладания от Бога здрач. Твърде късно и за странното откритие, което го очаква тук, каквото и да е то. Позволил си е да повярва, че е възможно, най-сетне, да има на света чудо, предназначено тъкмо за него. Каква глупост!

Преброи си активите — от грешната страна на тридесет и петте лазарника и не по-близо до превръщането в онзи, който иска да бъде, ако изобщо някога е знаел що за личност е това.

„Поуката на Джо Спорк е нерешителността“ — така му каза на тръгване една напускаща го приятелка. Той се бои, че тя е сгрешила. В него няма поука, няма същност. Няма плътност. Просто дузина противоречащи си нагона, които се погасяват взаимно и не пораждат нищо. Бъди гангстер. Бъди честен човек. Бъди Дениъл, бъди Матю, бъди Джо. Постигни нещо, но недей да изпъкваш прекомерно. Намери си момиче, но избягвай грешните. Поправяй часовниците, поддържай жива старата фирма. Продай и бягай, напусни Лондон и се намърдай на някой плаж надалече. Бъди някой. Бъди никой. Бъди себе си. Бъди щастлив… Но как?

Няма си представа.

Той е човек отникъде, хванат в нищото.

Долу, в пещерите под Джо, тече и се плиска прибоят. Сред вълните се образува странен кръг от бяла пяна и развълнувана вода и там морето се вихри около пътека от скали. Горе, в небето над Джо, безразличните облаци се сбират и започва да вали дъжд. Още няма четири, но вече имаш чувството, че си на ръба на нощта. Той осъзнава, че от очите му тече вода и не е сигурен дали вятърът ги е насълзил.

— Дявол го взел — казва малко плачливо и после, вече погневно, ръмжи: — По дяволите, по дяволите, по дяволите!

Морският вятър скубе думите му, така че звучат кухо и слабо, дори вътре в собствената му глава.

Ами това е. Честно казано, той си е такъв и бездруго.

Джо се обръща и открива, че се взира в свирепа, гневна физиономия на няколко пръста от неговата. Кресва и се препъва заднешком.

— Кой, по дяволите, си ти?

Мъжът има бяла четина и очи на опиумно видение, грейнали изпод мръсната периферия на моряшката му мушама.

— Какво дириш тука? Това е моята земя! Частна собственост! Не е проклета туристическа атракция! Частна е, за мен и за тях! Тука е гроб!

Гласът има северняшки акцент, но речта е оцветена от десетилетията, прекарани в тази част на страната, и гласните се търкалят и замазват.

— Гроб ли?

Мъжът блъсва Джо — рязко, по раменете; кокалести пръсти го изтласкват назад, но вложената в удара сила не е достатъчна, понеже Джо Спорк е едър човек и макар старецът да е висок, явно не е тежък.

— Цял фатом, ми да, гроб и то голям, издялан в скалите, мъртъв като зимата, мъртъв като тишината, и какво ще речеш за това, а? Пръстта е кости и небето е кожа, и всичко гние и аз също, а пък и ти. Сега се махай. Срамота, да идваш тука. Трябва да съжаляваш, а явно не е тъй.

— Напротив. Не знаех. Нямах намерение да нарушавам правата ви. Нося пакет за обитателите на имението. Това е адресът. Нямах представа, че всичко е рухнало…

— Старата къща падна в морето. Земята взе, та пропадна под нея. Зяпачи идват лятно време да търсят тръпката. Да убиват времето. Мъртвите паднаха в морето, все по-надолу и по-надолу в тъмното, и не ни ли чака всички туй? Призраци като звездици потропват по покрива на парника ми. Призраци в бръшляна и в прещипа. Задавят парника, задавят надеждата, малки пръсти, вкопчени във врата ти. Бръшлянът те повлича като вода… Рязал ли си някога бръшлян?

Този въпрос е зададен със заинтригуван, разговорен тон.

— Не — отвръща Джо предпазливо. — Не съм.

— Тогава виждаш ръцете, малките свиващи се пръстчета. Бръшлянът умира бавно, години минават. Прещипът е по-бърз, но не е толкова жесток. Понякога го горя, но не може да изгориш бръшляна, иначе губиш всичко. Бръшлянът е метафора. Прах е, какъвто си, и на прах ще се обърнеш, и в прахта ще иде домът ти заедно с теб, надолу с бръшляна. Познавах едно време момиче на име Бръшлянка. Бог знае какво е станало с нея, там в мрака под морето. Задушила се е, предполагам, листа и ръце и пълзене през прозореца ти… Не мога да кажа, че много любя Господа вече обаче. Мръсник е той. Мами в играта и остави всичко да изгние, нали?

— Не съм мислил по въпроса.

— Тя идваше тук.

— Господ ли?

— Известно време идваше всеки ден и гледаше към морето. Има стоящо вълнение… — старецът сочи водния пръстен.

— Какво е това, скалите ли?

— По-сложно е. Това е вълна, която никога не свършва. Никога не се мести, никога не затихва. Само се мени. Водата удря скалите, отдръпва се, среща още вода… винаги има вълна, винаги има пръстен. Надига се и спада, и се променя, но никога не изчезва. Не е просто вълна. Това е душата на един океан. Физиката на явлението е доста интересна.

Джо отново поглежда стареца. Когато не е разгневен, сякаш… учителства. Тяло на книга с обложка на скитник.

Старецът си кима рязко.

— Та кой ще да си ти?

— Джо Спорк… — Джо се усмихва несигурно и вижда — или си въобразява, че вижда — далечен проблясък в потъналите под мушамата очи.

— Аз съм Тед Шолт — отвръща събеседникът му.

— Здравейте, мистър Шолт.

— О, наричай ме Тед. Или Пазителя — той кима. — Тед е по-добре. Вече никой не ми вика другояче…

Казва го, сякаш сам си го повтаря.

— Здравей, Тед.

— Джо Спорк. Джо Спорк. Спорк. Джо. Не ми приличаш на хипи и си твърде беден за земевладелец. Може да си шпионин обаче. Бандит? Самоубиец по любов? Поет? Полицай?

Не става ясно кое от изброеното старецът смята за най-долнопробно.

— Часовникар съм.

— Спорк Тиктаков! Ами да, естествено, че си ти! Спорк Тиктаков и Франки са на дървото. Вече ги няма, разбира се. Спорк Тиктакльото… Ще дойде денят, казваше ми тя. Чакай Го да настъпи. Машината променя всичко. Книгата е в тайните, всичките в редица. Смъртта бие барабана, казваше ми тя. Смъртта бие барабана и колесницата й никога не спира.

Джо го зяпа.

— Какво каза току-що?

— Тиктакльо? — Глазираният поглед на стареца се плъзва по лицето на Джо и се устремява към друго място, което обикновените очи не виждат.

— Не, след това. „Чакай го да настъпи“?

— Вълни в котела, океан в кутия. Пчелите майсторят ангели. Книга на промените… — Шолт се усмихва добродушно. — Знаеш всичко това, нали, Спорк Тиктаков?

— Не — отвръща Джо Спорк предпазливо. — Не го знам.

— О, да. Времето е бръшлян и смъртта е прещип, и колелото се върти да ни освободи. Изглеждаш по-млад от едно време, Споркче Тиктакче. Беше по-стар, когато се запознахме.

— Тед?

— Да?

— Как изглежда механизмът?

— Свещ, книга и звънец. За екзорсизъм на призраците. Няма Рай, няма чистилище. Само Книгата и страниците като за музикална кутия.

Джо Спорк се взира в стареца.

Да. Това е получателят. Този стар лудетина е клиентът. Краят на играта. В крайна сметка не е твърде късно. Просто се изгубих по пътя.

Боже, звуча като него.

— Тед, нося ти пратка.

— Аз не получавам пратки. Живея в парника с пчелите и режа прещипа, и сека бръшляна и това е всичко. Когато казват „поща“, в днешно време имат предвид „пощурял“. Което е жестоко, мисля си.

— Да, така е. Но виж, ето го адреса на пратката, виждаш ли? Записал съм си го.

Очите на Тед Шолт се втренчват изпитателно — миг на фокус в мъглата.

— „Съдбата“ е състояние на идеалната механична каузалност, в която всичко е последица на всичко останало. Ако изборът е илюзия, тогава какво е животът? Съзнание без собствена воля. Ние всички бихме били просто пътници, не поистински от влакчета модели… — той свива рамене и внезапно яснотата изчезва. — Врагът беше транскрибиран, не трансмигриран. Остави се пръснат наоколо като невзривена бомба. Не оставяй Ханът да те вземе! Никога! — изглежда готов да побегне, а после се успокоява. — Но той е мъртъв, отдавна. Достатъчно е безопасно. Торта ли каза, че носиш?

— Не. Книга.

Тед Шолт размахва ръце.

— Харесвам торти. Шоколадови, с какаова глазура. И златист сироп. Нужно е време да се напои, разбира се, но един човек ми каза навремето, че времето е измислица.

— Тед? Книгата е в мен. Книгата с всичко останало.

Шолт го поглежда, почесва се по корема. Под моряшката ветроупорна мушама изглежда носи роба, направена от конопен чувал.

— Е, че чудесно, що не… — и яснотата се завръща отново, тъй бързо и рязко, че чак е стряскащо. Тед стрелва ръка и я вкопчва в рамото на Джо. — В теб ли е? Тук? Сега? Откога я имаме? Хайде, човече, няма начин да са много надалеч!

— Кой няма да е далеч?

Но Джо Спорк вече се движи, старият инстинкт го изисква — когато някой каже „те идват“, първо се изнизваш през задната врата и после разпитваш за подробности.

— Всичките! Шеймъс със сигурност. Джасмин сигурно същоИ другите, толкова са много, дори ако не си ги видял! А аз съм луд и безполезен. Да не споменавам и дяволски стар. Богове, как тъй отне толкова време? Хайде, хайде! — Старецът го сграбчва за ръката. — Нали каза, че си Джо Спорк? Спорк като Дениъл? Спорк Тиктакльото? Да? Къде е? Моля те… трябва да побързаме!

— Познавал си Дениъл? Той ми беше дядо…

— Няма време! Спомените после. Семейни историйки край огнището — и торта. Ти черпиш! Но не сега, не сега, сега е моментът, преди да отмине! Това трябваше да стане преди десетилетия… толкова късно. Хайде!

Жилави ръце се пресягат и сграбчват, и влачат Джо напред.

— Няма време!

Тед Шолт, за щастие, не смърди, както изглежда. Лъха на восък, сок и пръст. Спира на ярд от колата и сочи с пръст.

— Това кой е?

— Били. Той ми намери задачата.

— Били като Уилям. Не познавам никакви Уилямовци.

— Той е приятел…

Шегата е стара и Джо я изтърсва непреднамерено. Шолт не я знае, просто се качва отзад в колата. Били се стряска от дрямка и крещи: „Исусе!“, а Тед се мята напред и изстрелва в отговор:

— Исус беше майката на Мария, Мария срещна Гавраил на кръстопътя и кръстопътят е, където бръшлянът се среща с прещипа, където всички падаме в мрака, където Франки направи ангели в дървото…

Този речитатив определено не въздейства успокоително. Били се завърта в седалката си да вижда по-добре врага и Тед отскача встрани от него, като се приклещва в ъгъла до задното стъкло и крещи с пълен глас:

— Машина за ангели, машина за ангели!

Джо за първи път от няколко години е принуден да се развика:

— Били! Били! Всичко е наред, Били, това е Тед, малко е луд, но ни е клиент или съратник на клиента ни, ясно?

— Джоузеф, той е луд като псе! И носи рокля.

— Това е роба! — отвръща Тед Шолт с наранено достойнство. — Аз съм роб на дрехата си…

Което е толкова изненадващо и толкова странно достоверно, че никой от тях не смее да продума известно време. След това Тед започва да жестикулира. — Карай нататък по пътя. Беше доста далеч от скалите, нали разбирате. Та не падна долу…

Той вдига ръка и за момент лицето му се изкривява в агония, така че Джо отчаяно се пита дали болката е физическа, а не просто обикновена лудост, наистина се чуди.

* * *

Домът на Тед Шолт е истински парник — но е парник във викториански стил, огромно мащабно чудо на два етажа и с прозрачни стени. На горното ниво свети лампа и там се вижда самоделно легло, Джо е почти сигурен, че има и бюро. Стъклата на парника са напукани и облепени с тиксо и, да, цялото чудо е увито във филизите на буен бръшлян. Когато се приближават, Джо се навежда да го разгледа, и да — сега, отблизо, растението му се струва зловещо, сякаш лакомите му ластари пълзят по грамадно ранено животно, за да докопат вътрешностите му. Отстъпва доста припряно назад и открива, че Тед стои до него с блеснали очи и кима.

Вътре е топло. Стъклото и бръшлянът напълно запечатват парника помежду си — или почти напълно — и тръби с гореща вода се вият навсякъде в един наръч с тези на газоснабдяването. Тед си сваля шушляка, но не и зелените ботуши. Подметките пошляпват леко по дървения под. Пльокпльокпльокпляк. Джо се взира в ботушите. Сигурно е плод на въображението му, но му се струват ужасно големи. Чуди се защо Тед не ги сваля сега, когато е вътре. Може да няма други обувки? Би било безумно да си представя, че краката му ще се окажат с ципи между пръстите.

— Ходиш ли да плуваш? — чува се да пита, докато следва Тед нагоре по стълбите. — В морето, имам предвид. През лятото. Чувал съм, че хората така правят. Даже в Деня на кутиите[35]… О по дяволите, ако старото имение наистина е паднало в морето, дали би могъл да се държи по-нетактично? Поглежда към Били: Помощ, давя се! Приятелят му отвръща на погледа му и се хили: Сам си го причини, друже.

Тед не отговаря. Може и да не е чул или пък е решил да пренебрегне въпроса, като привилегия на лудостта си. В замяна сграбчва Джо за рамото:

— Насам! Насам!

Двамата с Били го следват към дъното на постройката.

Задната стая е невероятно огромна. Чифт врати от ковано желязо се отварят към морето и Джо отново започва да се чуди как тъй цялата тази конструкция просто не се е строшила под зимните бури. Несъмнено би следвало да падне. Дори сега вижда как стъклените панели се огъват на вятъра, чува цялата постройка да скърца и стене. Притеснителен образ изниква пред очите му — как всички тези стъклени стени се изкорубват навътре отведнъж, в ураган от бръсначи.

Очевидно това все още не се е случвало. Може би бръшлянът защитава стъклото. Може би помагат храсталаците пащърнак или нисичките набити дървета по протежение на хребета. Може стъклото да е някакво наследство от Втората световна война — бронирано, за пилотски кабини. Ще се окаже, че Джо никога през живота си не е бил по-добре защитен.

— Оттук — виква Шолт, — насам, насам, да, трябва да се качим нагоре! Нагоре и оттам!

И те се изкачват, излизат през вратите и вървят по спирално стълбище, на което му е мястото в каменна кула, а не от външната страна на стъклен дом на ръба на скала. Вятърът е измамен, дърпа и бута. Джо започва да съжалява за големия си шлифер — той пляска и се издува като гигантско прилепово крило.

Шолт го извлачва по последните стъпала и се озовават на нещо като закрита от вятъра покривна тераса на върха на основната сграда, обсипана със стари спомени, трупани десетилетия наред — ръчна косачка, две гуми, намотка жица и оградни колци. Били Френд се мръщи в хапещия студ, след това изписква, настъпил нещо, което прилича на купчина човешки крайници. Взира се надолу и с тежка въздишка при по-внимателен оглед открива, че купчината е от ръце на манекени.

— Какво е всичко това? — иска да знае той.

— Не хаби и няма да си в нужда — отвръща достолепно Шолт и ги повежда през покрива към нещо като кула.

* * *

Студено течение лъха през залата и носи странен мирис на сухи листа, захар и терпентин — и сега освен проскърцването на къщата и вятъра, рева и плисъка на вълните Джо чува и друг звук — басово оркестрово бръмчене, което се носи отвсякъде. Или по-точно от високи тесни кутии на спретнати редици.

— Пчелите ми — обяснява Тед Шолт. — Живите — уточнява, сякаш има и някакъв друг вид. — Много са симпатични. Простички са. Неусложнени. Изискват грижи, разбира се. Макар че, по ирония на съдбата, най-вече изискват да не се грижиш за тях. И медът е хубав. Правят мед най-вече от пирен и от прещип. Понякога добавят и друго в сместа. Давам го на мисис Трегенца. Срещу яйца и такива работи. Три кошера ми умряха миналото лято. Два по-миналата година. Пчелите не се чувстват добре. Но при американците нещата са много зле. Някои пчелари са изгубили всичките. Пчелите умират, мистър Спорк. Навсякъде по света. Знаете ли какъв процент от световната продукция на храна зависи от пчелите? — пита той.

— Не.

— Около една трета. Ако умрат, това ще упражни катастрофален ефект върху хората. Миграция. Глад. Война. Може и по-сериозно да стане… — старецът клати глава. — Катастрофално. Но ние не го виждаме, нали? Вечно не успяваме да го видим… — Той отново се заплесва, потъва навътре в собствения си свят и погледът му се изплъзва от Джо. — Поредният знак, предполагам. Време е и му е минало даже. Така че… — Тед пристъпва между кошерите до една заметнатата с покривало буца в средата на помещението. — Камуфлаж, нали разбирате? Къде човек би скрил едно дърво? Естествено, в гората. Така че… къде да скрием това? Сред гора от пчели!

Той отмята покривалото и изпод него се появява бронзов предмет, три фута[36] висок и обкован в сребро. Напомня ар деко. Донякъде напомня и модерн. Истинска занаятчийска гордост, определено е направен ръчно — по поръчка. Джо Спорк го зяпва.

Това е модел на кошер.

Корпусът е в класически стил — като кула от понички, всяка по-малка от тази под нея. В метала е гравирана фина паяжина криви и щрихи, а на върха е оставена странна празнина, която намеква за незавършеност. Липсва някаква част — досущ „РолсРойс“ без орнамента на капака. Джо се чуди какво ли пасва на това място, после осъзнава, че отговорът е очевиден.

— Книгата — подсказва натъртено Шолт.

Джо виновно се озърта и вади джунджурията от чантата си.

— Да — промърморва старецът. — Прочети Книгата, заглуши барабана. Заглуши барабана. Маршируващи войничета, някой идва… — след това с внезапно подозрение пита: — А ще проработи ли?

— Така мисля. Дадох всичко от себе си. Тя е… специална.

— Да — мърмори Шолт. — Да, разбира се. Много мило от твоя страна. Навременно. Все не съм сигурен дали Ръскин би одобрил това. Истина и измама. Светлина и сянка. Едно време казваха, че готическата архитектура целяла да сътворява пространства за сенките. Всичките онези орнаменти са заради онова, което не можеш да видиш. Прикритие. Божественото е в мрака. Не съм сигурен дали би одобрил. Но ние не сме Ръскин, нали?

— Не — казва Джо след малко. — Не сме.

Шолт посочва бронзовия модел и внезапно всичко се забързай тласка майстора напред, малките му възлести пръсти го ръчкат да бърза, да бърза. Джо пристъпва към кошера, подрежда джунджурията и слага на място различните й части. Ето така и така. Стойката веднага отваря кориците и започва да прелиства. Тракататракатрак. И обратно към началото. Зъбци се наместват в перфорираните участъци от всяка страница, бързи бронзови проблясъци като езици на гущери. Всичко работи.

Всъщност Джо е възхитен. Часовников механизъм, останал в хибернация толкова време (или ненавит? Или пък това устройство е захранвано от нещо по-бароково?). Той затваря панела и забелязва отвътре познатия странен малък символ — като чадър, обърнат наопаки от буря. От вътрешността на кошера чува внезапно учестяващо се тракататракатрак и си помисля: „Жив е!“. Успява да се въздържи да не вирне ръце и да го каже по франкенщайновски на Шолт. Подозира, че няма да е редно.

Шолт го прегръща в няма радост и после, понеже Били Френд е твърде бавен да вдигне гарда, гушва и него. След това покривът на кошера се отваря.

Отвътре изникват пчели. Всяка на собствена малка платформа, те се появяват в редица по една на бледата слънчева светлина и се къпят в нея. Пърхат с крилца, сякаш ги раздвижват или сушат. Десет, двадесет, тридесет, редят се в разкошна геометрична спирала около кошера. И прииждат още. Джо се взира в тях. Несъмнено трябва да са истински. Не е възможно да са това, на което приличат. Механични пчели?!

Взира се по-внимателно. Вижда желязо. И злато. Малки краченца със сглобки вместо стави. Внезапно осъзнава, че всъщност не знае как са монтирани частите на истинските пчели. Възможно е — даже е вероятно, дори е предполагаемо — Да не е в състояние да разграничи разликата между рядката Apis mechanistica с измамните й, метални на вид крилца и хитиново телце, което все едно е гравирано (ако приемем, че такова животно съществува), и пчела, направена от истинско злато. В главата му Дейвид Атънбъро обсъжда рядката пчела със задъхани, педагогически фрази, изсъскани, докато лежи по корем и се опитва да погледна по-отблизо: Хиберниращо, докато не настъпят подходящи условия, това е най-рядкото насекомо в Днглия. Толкова е необичайно, че изобщо си няма естествени врагове… от всички обитатели на Земята само човекът е опасен за тази изумителна пчела… и тя е великолепна.

Джо се пресяга, после се разколебава. Не обича особено буболечки. Насекомести са и са чужди. Най-близката пчела спира и се тресе. Той чува бръмкане на маховик и си представя, че може да последва и едва чуто щрак. Останал без дъх, с показалец докосва пчелата по гръбчето. Стайна температура. Суха. Не изглежда да има нещо против. Една машина не би имала. Истинско насекомо… няма си представа. Сигурно. Но пчелите са флегматични, а тази тук е сънена. Може би Apis mechanistica обича да бъде галена. Джо дърпа ръка. Пчелата се търкулва от макета на кошер и на пода, издава съвсем ясно металическо трак и застива неподвижна.

Джо поглежда виновно към Тед Шолт, но той не изглежда ядосан. Майсторът посяга надолу да вдигне пчелата. Взира се внимателно в крачетата и вижда болтчета и лостчета.

Изумително.

Връща пчелата върху кошера и тя поспира, после се съживява отново. Другите се движат в нов строй. Малките подноси или платформи, които са ги изнесли, се прибират в кошера да донесат още, но оригиналните пчели си остават по местата, все още пърхащи. Още магнити, предполага Джо, които се въртят под бронята на кошера. Или пък — не се оправя добре с физиката, но сигурно е възможно — може би електрическо течение минава през самия корпус. Ако този предмет е още от петдесетте, би било логично.

Шолт наблюдава, омагьосан.

— Главозамайващо — казва Джо след малко. Наистина е така. Това е комбинация от майсторлък и инженерни умения, надхвърлящи всичко, което някога е виждал. Но все пак му се струва малко разочароващо. Колко ли повече е можело да бъде постигнато с вложените усилия?

Но може би кошерът е способен на повече? Може би той бърка мащаба на времевия период. Викторианските автомати имат краткотрайни изпълнения като чукащите се сестри на Били. Кошерът на Шолт е по-съвременен и е колкото забавен, толкова и научно помагало. Някой е положил големи усилия да го изгради и да го постави тук, на ръба на Великобритания, насред стихиите. Вятърът ли го захранва? Или вълните? Може би е забавен начин да се определя времето — барометър с пчели. Или пък дължи вида си на съвсем различно изкуство и ще се окаже подвижната статуя — тогава един пълен оборот може да продължи и година. Ако уравненията са верни, поведението на статуята може да варира почти до безкрай, прелестно творение в постоянно движение. Математическо доказателство, изписано с красиви камъни. Корнуол е пълен с налудничави, брилянтни продукти на мъже и жени, изтласкани от Лондон до най-далечните краища на югозапада — скулптирани от папиемаше теореми на Ферми[37], изписано с ноти съотношение на Хайзенберг[38], сонатите на Бетовен от ръчно обработено стъкло. Може това да е подобна статуя, изгубена за половин век и сега пробудена. Джо се усмихва под нос. Станал е част от нещо.

Тихо гласче му подсказва, че трябва да става част от разни неща по-често.

— Да! — възкликва Шолт. — Това е. Още работи! След толкова време! О, сега светът ще се промени! Всичко ще се промени! Ха! Всичко.

Джо оглежда кошера. Светът може и да се промени за Шолт, заключава той. Тед Шолт, собственик на една от найпрестижните механични подвижни статуи в света, цялата от ценни метали и скъпоценни камъни, които сами по себе си струват стотина хилядарки, а цената на предмета като артефакт е почти иеоиределима. Джо има клиенти от Близкия изток, които биха дали какво ли не, за да притежават кошера.

Така че — да. Дори за Шолт светът ще се промени. Тази чувалена роба ще си остане в парника. Ще има жени — или мъже. Ще стане влиятелна личност, стига да го иска. Поне на дребно. Може би ще го дадат по новините.

— Какво е това? — пита Джо. — Какво прави?

Шолт се усмихва.

— О, то прави ангели от хората… — и когато събеседникът му не дава незабавно вид да го е разбрал, обяснява. — То е стрела, изстреляна по храмовете на Молох[39] и Мамон[40]. Прави света по-добър просто със съществуването си. Не е ли прекрасно?

Да, мисли си Джо Спорк. Наистина е прекрасно. Обаче освен това е донякъде налудничаво и определено малко странно.

Пчелите все още стоят от външната страна на кошера и попиват последните лъчи на слабеещото слънце. Изглеждат като миниатюрни плажуващи върху хавлийките си. Джо е разтърсен от притеснение, когато една от тях излита и го обикаля с любопитство, и се блъска в челото му — после осъзнава, че това навярно е истинска пчела, която се е приземила на кошера, докато си е приказвал с Шолт. Наоколо има и нормални пчели, разбира се, в истински кошери.

И какво мислиш за тези твари? — пита той отдалечаващото се насекомо. — Сметна ли ги за красиви? Или пък те уплашиха? Ще обявиш ли война на металните чудовища? Или ще се опиташ да ги любиш?

— Нещо против да ги снимам? — пита Джо.

Давай — отвръща Шолт, почти безразлично. — Вече се започна. Остава само да чакаме и да видим. Но внимавай, Спорк Тиктакчев. Ще дойдат да те търсят. Сенки и призраци… — Старецът се привежда и взима падналата от кошера пчела. Подава я на Джо. — За късмет.

Джо се кани да възрази, макар че много иска да приеме, ала Били Френд тежко го настъпва по пръстите.

— Не е ли изумително — казва Били весело, за да прикрие приглушения агонизиращ писък на приятеля си. — Върховна работа. И къщата ти е направо страхотна, Тед. Звънни ни! — И подава визитката си с две ръце, като японците; а Тед я взима по същия начин и се покланя над нея. Били продължава: — Ако имате нужда от още някой ремонт, „Френд и компания“ с удоволствие ще ви посъветват и ще ви асистират, като приложат обичайните такси и тъй нататък, разбира се. И пито-платено… — Били отстъпва леко нервно, сякаш Шолт се кани отново да му скочи.

— Да — съгласява се старецът. — Пито е. Може би ще успеем да спасим истинските пчели. Наистина би следвало. Когато истината се разнесе… — а след това мъглата отново се плъзва върху лицето му — внезапно — сякаш я е сдържал през цялото време и тя внезапно му е избягала. — Трябва да тръгвате. Тук не е безопасно. Не и сега. Вече не е. Те ще дойдат. Непременно. Първо тук ще проверят. Вървете бързо. Ползвайте задните стълби!

С тези думи замъква гостите си до друга врата откъм отворените прозорци, а Били Френд издава скимтене като куче, което гълта катерица цяла, понеже Шолт отваря вратата и тътенът на морето не нахлува навътре, а блъвва изотдолу.

— О, мамицата му! — възкликва Били, пребледнял като платно и когато Джо поглежда надолу, незабавно разбира защо.

Парникът е кацнал на самия ръб на скалите, земята под него е изядена от вълните. Цялата задна част на помещението стърчи над бездната. Цялата галерия, с все обветрените дъски и ръждиви перила, стърчи на двайсет фута навън над бурното, белопенно море.

— Вървете! — виква Шолт. — Не е безопасно!

И Били му казва, че не, изобщо не е, юрва се към задното стълбище и се шмугва в колата.

Докато се отдалечават, той е стъпил здраво на педала и от устата му изригва изобретателен поток ругатни, а Джо гледа назад и вижда Тед Шолт да се очертава на фона на небето, с ръце разперени широко, сякаш разтваря водите. В отговор на молитвата му от парника и във въздуха се издига грамаден въртоп от пчели — рояк, когото вихрената мъгла обгръща и около когото се кълби, а пчелите образуват стрелоподобна формация и се понасят над морето. На Джо първоначално му хрумва налудничавата мисъл, че мъничките роботчета на пружина са излетели, и се чуди дали това означава, че е съучастник в някакъв странен обир или е станал майстор акушерка.

— Нямам представа, Джоузеф — отвръща Били Френд и Джо осъзнава, че сигурно е заговорил на глас. — Но ми е кристално ясно едно — и то е, че следва отстъпление в проклетия пъб и оттук насетне не бива никога повече да споменаваме този ден.

Шолт още гледа пчелите — може би се бои, че те няма да се върнат, обидени от металните си роднини, — когато Били превключва скоростите и спуска колата по стръмното, а парникът изчезва от поглед.

* * *

Когато се завръщат в „Грифона“, Теса си е отишла вкъщи, но собственикът поглежда Джо със съжаление, което ще рече, че историята за малоумието му не е запазена изцяло в тайна от обществеността.

— Ще й предадете ли поздравите ми?

— Като нищо. А още по-добра идея е да вземеш да се върнеш през уикенда. Сам да й ги предадеш. В градчето има свястно място за хапване.

— Смятате ли, че ще й хареса?

— Смятам, че нивгаш няма да узнаеш, ако не се върнеш да провериш.

Джо Спорк се цупи под нос. От всички неща, с които не е справя, вероятно най-много се презира за неспособността флиртува и да преминава от флирта към по-сериозната част. Това е основната причина да се сближава с нетърпеливи жени, което — на свой ред — е и обяснението защо рядко завърза продължителни връзки и защо по-дълготрайните обикновено са доста стерилни.

Отърсва се от мрачното настроение и преоценява деня прелиствайки през снимките на фотоапарата си и прехвърляйки наум малките си съкровища: пчелата и джаджата. Изумително.

— Откъде се появихте? — пита ги той, малко изненадан от собствения си глас. — Кой е направил онова чудо там горе?

Като че в отговор пръстите му напипват неравност на дръжката, вдлъбнатина. Сръчква я с нокът. Отчупва се парче посребрен восък — бижутерски трик, с метализиран восък да се прикрива недостатък. Джо отчопля още една люспа и после още, докато не разкрива бляскав метален гребен — същият стилизиран ъгловат символ като обърнат наопаки чадър или пък тризъбец.

— Били?

Били Френд, който веднага след пристигането им обратно в пъба е започнал процеса по съблазняване на буйната, богато надарена американка, която е тръгнала на пешеходна обиколка на Британските острови, тъкмо се учи как да казва „Мноу си привлякателна“, както го произнасят в Айдахо.

— Били, ела да видиш това!

— В момента гледам нещо друго, Джоузеф. Две други неща по-точно.

— Били…

— Скъпа моя, би ли ме извинила? Отегчителният ми приятел ей там има нужда от благотворното влияние на огромния ми мозък.

Неговата inamorata[41] изрича някакъв нелюбезен коментар, който Били горещо одобрява, но го освобождава. Той се приближава.

— Били, знаеш ли какво е това?

Мистър Френд измъква бижутерска лупа и със замах я намества в дясното си око. Това свидетелство за сръчността и мъдростта му не остава незабелязано.

— Здрасти, здрасти… да, ами да, да, много добре… чудесно. Не очаквах да го видя точно тук.

— Знаеш и какво е?

— Няма нужда да звучиш толкова изненадано, Джоузеф.

— Има го и на книгата. Прав ли съм? Мяркал съм го и другаде, нали'?

— Що се отнася до това — представа си нямам. Но знам какво значи.

— Е?

— Ха! Не оставяй младата Тес да те види с това в ръката. Никога няма да те гледа по същия начин. Това е краче с ципи, нали? Означава, че някой е нечист.

— Нечист ли?

— Казано накратко — да. Виж, родът ми е в оплакваческия бизнес само от няколко поколения, ясно? Първоначално ни довежда икономическа нужда и след това се оказва, че просто ни бива в занаята. Но други, както ти казах, са в братството много отдавна. И по времето на онези древни, дълбоки старини, нали така, някои хора са ги смятали за нечисти по рождение. Не им се позволявало да се навъртат около нормалните граждани и се е налагало при излизане в селото да носят гъше краче, та хората да знаят да не ги пипат. Може да са били прокажени. Или пък червенокоси. Може наистина да са имали ципи между пръстите. Кой знае? Та с времето станали оплаквачи и майстори на ковчези, и тъй нататък. А сега, ако ме извиниш, възнамерявам Да заведа тази млада дама до Рая и обратно и не искам никакви Дискусии от каналите. Ясно?

— Ясно. Забавлявай се.

— Е, все един от двама ни следва да се позабавлява. Срамота си е да умреш нацупен, нали?

* * *

А сега Джо изниква от Каналджийския обход, завива остро Наляво през тясна портичка и навлиза в лабиринт малки улички, хапе си устната и се старае да не се затича. Логиката на притесненията му е много проста и съвсем ясна. Има три начина, по които мистър Родни Титуисъл и мистър Арвин Камърбанд — които не са от Логънфийлдския музей, понеже той е напълно нефункциониращ — може да са разбрали за предмета, който слабият тип на автопилот нарисува във въздуха. Може да са си знаели поначало. Може да са научили от трето лице. Или пък да са разбрали от Били.

Това съмнително трето лице, разбира се, може да се окаже и раздразненият бивш собственик на Книгата, който също навести работилницата и чието най-бегло споменаване хвърли Фишър в пристъп на трескава паника. Тоест може да е брат Шеймъс или негов последовател.

Има обаче ограничен брой начини, което и да е от тези лица да узнае за личната връзка на Джо Спорк с предмета — и първи в списъка е Били Френд.

* * *

„Кеърфор Мюс“ е странна смес от старо и ново, която строителната компания по липса на здрав разум е боядисала в бяло и която сега е предсказуемо сивкаво-жълта от мръсотия. Били обича Сохо. Леснодостъпното порно, наливане до посред нощ и опиянени туристки са част от привлекателността, разбира се, но Били още преди време е признал на Джо, че кварталът му е на сърце. Да посещаваш Сохо, когато кипи и празнува, е едно, но ако живееш тук, виждаш и следващата сутрин — мръсните, скръбни улици и наквасените празнуващи, които се препъват към дома след пет заранта, раздразнителните магазинери, които започват работа, и изтощените курви, които си отиват. Сохо е постоянен карнавал, който празнува красотата си, дори когато бръчките се очертават в разтеклия се грим. Винаги има по още един дъх, последно питие и последен флирт, преди да умреш.

Били Френд, закоравял реалист, вижда Сохо като протяжна, тъжна поема или опело, и живее на средата й. Джо не е сигурен дали това го прави по-дълбокомислен, отколкото изглежда или просто мъничко жалък.

Улиците лъхат на урина и бира. Остатъци от нечие пилешко за вечеря си седят в отворена кутия. Джо не може да си представи как така са преживели нощта. В „Кеърфор Мюс“ има плъхове и градски лисици, а също и човешки обитатели, които биха били повече от доволни да похапнат от подобен очевиден дар. Е, какво пък. Пилешкото може да е прясно.

Входната врата на сградата има ключалка с код — новичка и електронна. Джо знае кода — Били го раздава твърде свободно, понеже ако нещо му бъде откраднато, почти със сигурност ще успее да си го открадне обратно, но той си няма врагове. Съседите му смятат този навик за вбесяващ, но Били има свой подход към заглаждането на проблемите с хората. Трудно е да си му ядосан задълго.

Първата стълбищна площадка е лишена от килим. Има само от онзи странен, обсипан със сребърни лунички син линолеум с текстура на шкурка, та да не се пързаля. Обувките на Джо издават по него такъв звук, сякаш стъпва по грис. Скръъц. Защо му е толкова познат този звук? Е, идвал е и преди. Но не е заради това. Хм.

Втората площадка — стига до дървени дъски с боядисани в бяло ръбове, но все още липсва килим. Мистър Брадли, управителят на сградата, възнамерява да положи такъв, но все забравя. По дъските има капки бяла боя; токчета и тежки ботуши са оставили вдлъбнатини и драскотини по голото дърво. Веднъж, когато Джо намина насам, цялото стълбище представляваше огромен купон и немалко типове от филмовата индустрия кибичеха наоколо със скръбни физиономии и над писко сур[42] в пластмасови чашки се оплакваха от плоския данък. Всяка стъпка отеква цънк и освен това някои дъски пукат.

Трети етаж — твърда пластмаса. Целият етаж принадлежи на един човек — веселяк румънец на име Базил, който е сключил някаква грандиозна сделка и се е пенсионирал на възраст двайсет и две. Купил е етажа да си живее на него, настанил е приятели и семейството си, после осъзнал, че го експлоатират и ги изхвърлил до един. Сега се шири сам и рисува много, много лоши пейзажи от балкона си. Базил не храни илюзии за качеството на картините си, но обича да борави с четката. Били го намира за вбесяващ. Джо с часове може да обсъжда всякакви теми с Базил, понеже румънецът не чувства нужда да контролира, да доказва и дори да проучва нещо. Просто се рее и рисува и от време на време се напива като казак и танцува по сабо по ултрамодерния под на огромния си дом. Неговата част от стълбите е облечена в странен, прозрачен блок, все едно минаваш през аквариум.

Четвърти етаж — дебел, луксозен килим. „Яката работа“ — всеки път казва разбиращо Били. Най-горният етаж на сградата е доста малък, понеже част от този под него е мезонет на две нива. Но въпреки това оставя силно усещане за Джеймс Бонд в пентхаус в Сохо и коронният номер на Били е особено умело да се възползва от атмосферата. И на тази врата има ключалка с код, която обаче е по-сериозна и по-старателно пазена.

— Били! — подвиква Джо и блъска по вратата. — Какво, мамка му, става тук? Добре ли си?

Били Френд не отговаря. Не е необичайно. Той спи тежко и твърде рядко остава сам тук горе. Вероятно си надява копринения халат.

— Хей! Уилям Френд! Тук е Джошуа Джоузеф Спорк и преди да отцепиш към по-топли страни, трябва да ти пошепна нещо на ушенце! Били! Отвори! — Джо отново блъска по вратата и сърцето му прескача рязко и мъчително, когато бравата щраква и вратата се открехва съвсем леко.

О, по дяволите.

От една страна, Джо никога не е изпадал в подобно положение досега. От друга, доста филми е гледал и знае, че вратите, които се отварят при докосване, са лош знак. А и гласовете от Нощния пазар започват да се надвикват в главата му: стари и позабравени инстинкти му подсказват да си обира крушите.

Мелодрама. Най-вероятно Били просто е на долния етаж и се опитва да убеди Базил да му даде назаем мерцедеса си за бягството от вбесените му клиенти. Пък и бездруго Джо Спорк е пример за законопослушно поведение, дал е на стария си татко невероятно обещание и се придържа твърдо към него. Светът, в който живее, не включва стрелба или мръсни дела, в които да се забърква. А и… това е Лондон все пак.

Той отваря вратата.

Били Френд е прибран човек. Обича да изглежда ларж, но въпреки че възелът на вратовръзката му винаги почива върху второто или дори третото копче на ризата, той е извънредно спретнат човек. Джо подозира, че дори самата тази спретнатост отчасти е виновна за решението му да си избръсне главата. Асиметрията, непредсказуемостта, хаосът на полуобраслия череп са го обиждали поне толкова, колкото и намалелите му шансове пред дамите. Единствената истинска приятелка на Били от последните десет години — бъбрива четиридесет и няколко годишна дама на име Джойс, чиято значителна по обем пазва вървеше в комплект с изумително непредвидима мисъл — в крайна сметка беше отпратена не защото искаше да се омъжи за Били или понеже естествените дарове на тялото й бяха почнали да провисват, а заради това, че наистина не й пукаше къде си хвърля чорапите. Джойс се прибираше след нощ в „Лаб“ или „Фиоридита“ и разхвърляше бельо, дрехи и обувки по всички краища на къщата. Завличаше Били в леглото и запращаше обожаваните му италиански обувки в мивката или пък си правеше превръзка за очи от най-любимата му копринена вратовръзка.

— Обичам тази жена, Джо — стенеше Били малко преди раздялата, — но тя е самата смърт за мъжкия гардероб и направо ти побърква усещането за дом!

За Били неговият кацнал над кипналото Сохо пентхаус беше църква на покоя.

Което е причината и притеснението на Джо да расте. Пентхаусът е в хаос. Дали това е знак на належащата нужда на Били се озове някъде другаде? Дали е събрал багажа, разопаковал го е, изхвърлил го е и е започнал отначало, оставяйки следа от копринени боксерки и гащи от ликра? (И, о, мили Боже, само какви образи поражда тази мисъл!) Или е бил обран? И ако е така, дали делото е извършено от човек или хора на служба при един дебелак с омерзителна пот и слабак с неподвижно като на хирург лице? Или от странни сенки, загърнати в черно?

Или няма връзка с тях? Били е пъхнал много ръжени в огъня. Може да е спал с дъщерята на руски гангстер или с жената на боксьор. Може да е продал на грешния човек (за втори път тази година) картина „възможно от Ван Гог“, която съвсем определено не е от този художник.

Два от костюмите на Били са преметнати върху облегалката на кожения диван. Има бутилка мляко, полупразна (и откъде изобщо успява да намира бутилки в днешно време?), оставена на бара. Но липсва весел плешив еротоман, както и радостно приветствие.

Подът е застлан с още по-дебел килим, така че Били да може да прави секс, без да си охлузва коленете или гърба. Обувките на Джо не издават нито звук по него. Твърде наясно е, че някой взломаджия, който е в процес на упражняване на занаята си и е въоръжен, също като него може да не издава нито звук, докато се готви да нанесе удара си. От друга страна… Джо Спорк е едър. Такива като него не приканват към нападение от раз. Видът му по-скоро предполага, че дискретността е по-ценната добродетел. Но все пак взима един ръжен от огнището.

Пентхаусът на Били е разделен на три. Външният пръстен — човек може да си го представи почти като ров — е мястото, където се развлича. Обзаведен е с лъскави пръснати възглавници и идоли за плодородие от несъществуващи диви племена, както и колекция малко risque[43] картини от художник от осемдесетте, чието име никой не помни.

Средният пръстен е съставен от спалнята на Били, в която царстват неговата гордост и радост — грамадно легло с четири каменни колони, отмъкнато от закрит музей в Хърватска. Отгоре има панел от дъски, гравиран от момиче от Малдивите, което Били хвалеше като най-големия вроден талант, който е срещал някога. Донесе това творение като доказателство за концепцията си и уреди на сладураната сделка с галерия в Холборн само за да открие след завръщането си, че тя е загинала в автомобилна катастрофа.

Дори не беше спал с нея. Просто видя красотата и се влюби. В честите случаи, когато Джо се пита защо запазва връзката си с Били, тази тъжна историйка е една от причините, убедили го, че в брата оплаквач се таи повече, отколкото се вижда на повърхността.

Джо се взира в леглото. Чисти чаршафи. След заминаването на най-новата му любовница Били е имал време да ги смени. Но са раздърпани и размятани по леглото. Така значи. Били опакова нещата си, а после го обират.

Нещо изхрущява под петата му. Джо поглежда надолу. Царевица? Жито? Нещо подобно е във всеки случай. Не е сексуален фетиш, който подлежи на разпознаване.

Опаковъчен материал? В последно време му попадат предмети, заровени в пуканки като добра за околната среда алтернатива на онези усукани стиропорени спагети, които залепват за всичко и след като веднъж избягат от кутията си, търсят убежища из цялата му работилница. Но пуканките са меки и пухкави, а това нещо определено не е бухнало. Камъче, навярно от какъвто там богаташки дом Били в момента оплаква.

Джо наднича в банята. Същата немилостива ръка е разхвърляла всички бутилчици шампоан и одеколони в мивката. Завесата на душа е дръпната до средата и младежът преживява поредния пристъп на притеснение. Протяга предпазливо ръжена.

Най-ужасното нещо зад завесата е калъп сапун с формата на гол женски торс. Приликата е достатъчно голяма, само дето сапунът е зелен и мирише на изкуствени ябълки.

Напред, в такъв случай, към вътрешния кръг: кабинета на на Били. Представлява малка, уютна стаичка в дъното, с изглед към покривите. В нея освен за бюрото има място за единично легло и лавица с книги. След като се сбогува с Джойс, Били започна да спи тук, така че размерите на двойното легло да не му напомнят, че вече я няма. Джо страда от тъжното и неизказано убеждение, че Били, когато е сам, спи тук много често, че тази и само тази стая разкрива истината за живота му. Като същинско въплъщение на Сохо истината за Били Френд си проличава по тихите мигове, а не само по шумните. В този кабинет самотният дребосък, почти педант, прави инвентаризация и гледа в огледалото си, и се чуди кой ли отвръща на погледа му чете първи издания (книгите са единственото, което Били не е готов да накълца и префасонира, да открадне или да фалшифицира) и яде сандвичи със сирене, направени с ръчен хляб от местна пекарна. Пие чай. Облича дънки и пуловер и много рядко се обажда на далечното си, недоволно от заниманията му семейство в Уилтшир, за да провери как преживяват ужасите на училището племенникът и двете му племенници. Те вече са в университета — поне по-големите.

Джо бута предпазливо вратата. Дъхът му пресеква за миг. На бюрото има снимка на Джойс в рамка; тя се усмихва широко и сърдечно — изражение, което пазеше само за Били и споделяше с него във всеки възможен момент.

Били, ти си идиот. Обичаше я. Още я обичаш. Обади й се и я върни. Тя ще дойде. Спретнатостта е навик, може да се научи или разчупи. А любовта не е само спретната.

Може и така да е станало. Може би, in extremis[44], да е избягал при Джойс. Сигурно заради това е всичко — не са виновни мистър Титуисъл и мистър Камъбранд и хлъзгавите им измами, Били просто е получил малка нервна криза и е зарязал стария си живот заради нов с Джойс, кученца и разхвърлян дом в провинцията. Би било странно, но прекрасно. Джо може да им отиде на гости. Да си доведе приятелка — сериозна — и да не се притеснява, че Били ще я обиди, като й се пробва (или няма да я обиди, като й се пробва).

Може това да не е обир, а заявление към света. Направи хаос. Пусни въжето на злостната прецизност. Нека всичко излезе на бял свят.

На рамката на снимката има капка. Явно е от сладко. Това почти решава нещата. Били си е седял тук, хапвал е сладко (върху ръчен хляб, намазан с прекомерно много масло) и е осъзнал безсмислието на градския си, купонджийски живот. Метнал е последната хапка от „Най-доброто ягодово сладко на мисис Харингтън“, изхвърлил е кората на филията и е потопил живота си в хаос в името на любовта. Браво!

Сладкото е лишено от аромат. Джо го подушва отново. Не. Много странно. Не мирише на нищо. Под обувката му пак се чува изпукване. Още чакъл? Да, но има… нещо бяло и изпъкнало. Пуканка. Той го побутва с крак. Не е пуканка. Твърдо е. Пластмасова тапичка, кукичка за снимка, халка…? Той се навежда.

Зъб.

Вдига го. Мокър е. Студен е. Зъб е. Стиска го в шепа. Леко е пожълтял от никотин. Излъскан е. Били се грижи добре за съзъбието си. Джо се взира в находката. Как е възможно напълно здрав мъж да изгуби внезапно зъб?

Миризмата го блъсва изведнъж, сякаш се е спотайвала по ъглите на стаята и сега се спуска и нахлува в носа и устата му. Наситена, металическа, сурова и кисела едновременно, тя го задавя. Зъбът. О, по дяволите. По дяволите, о, мамка му! Стаята започва да се върти и да се люлее, и в ушите си Джо чува чудовищни шумове — вълна от припукване като от радио между каналите. Обляга се на бюрото, отива да седне на леглото и точно преди да го стори, осъзнава, че там е източникът на всичко — отвратителната, безформена буца под чаршафа, която някак си е пренебрегвал още от влизането си в стаята — огромното туловище на заклан глиган, само дето изобщо не е глиган, а самотен, плешив плейбой със скромно сърце и някой му е причинил лоши неща, кървави работи, и кръвта е накапала и петносала килима, опръскани са и стените в тъмното, скрито ъгълче над леглото.

Под чаршафа лежи Били Френд и е бил убит — по ужасяващ начин, целенасочено и многозначително, и сега светът е друг — новороден и суров.

Сигурно е умрял, вгледан в снимката на Джойс, и Джо не може да реши дали това е било милост или най-отвратителна жестокост.

Потреперва.

Били Френд е мъртъв.

V

Проблемът със стрелба по хора;

Момичета искат да служат на страната си;

Наука 2: отряд А

Проблемът със стрелба по хора, както си припомни Еди Банистър, беше, че е трудно да свалиш само един. След като гръмна ужким убиеца си и след като вече е в нелегалност, се налага да се върне към предишното си твърде въздържано поведение и да не стреля по никой, който й се изпречи на пътя. Вече й се е наложило много твърдо да се порицае, задето за малко да застреля двама дразнещи пешеходци и бавен шофьор. Определено се гордее, че не е проветрила мистър Хендли, уличния метач, изникнал зад нея точно когато си тръгваше и пожелал й добро утро, и е наистина изумена от собственото си добро поведение, понеже не е гръмнала и мисис Краби, която просто си вървеше от другата страна на улицата, чо тя никога не я е харесвала.

Я се стегни, стара кранто!

Пистолетът тежи безумно в чантата й. Презаредила го е по навик; честно казано, не очаква да я нападнат на улицата и цялата тая мистична щуротия за очакването на неочакваното е просто пълна глупотевина. Очаквай неочакваното, каза на Еди кисел ветеран сержант от Бурма, и очакваното ще се приближи до теб и ще ти издуха предположенията през тила. За неочакваното се готви, само не забравяй и всичко друго.

В този случай очакваното е врагът да си помисли, че мистър Големандрис я е сплескал като хлебарка. Няма да търсят убиеца поне още половин час, може би дори до края на деня, зависи колко му е дълга каишката. Еди има точно толкова време да изчезне. Първа стъпка: смяна на дрехи.

Тя взима такси до безлична уличка в Кемдън Таун и разправя на шофьора измишльотина за правнуците си — толкова лигава, че дори на нея леко започва да й се гади. След няколко минути той направо не може да я гледа в огледалото и Еди усеща как лицето й се намества в съзнанието му, докато не потъне завинаги: дребна старица, средна на ръст, обикновена рокля. И Боже милостиви, ама че приказливо бабе!

Все още ръсейки баналности, Еди плаща, после рови в чантата си за старомодно пени с дата от 1959 г. По онова време е било отличен бакшиш, днес не струва съвсем нищо. Тя разполага с малка съкровищница такива, с които да убеждава хората, че й хлопа дъската.

— Ето, заповядайте, шофьорче, и Бог да ви благослови!

Таксиджията припряно взима монетата, като се старае да не гледа към клиентката си. Просто иска да забрави, че изобщо е влизала в таксито му. Усещането за объл, студен метал, грешен размер и грешно тегло го кара да се вцепени за момент. След това поглежда надолу.

— О — казва автоматично, — много благодаря!

Горкото бедно агънце… Еди почти се чувства виновна, но сега не е моментът.

Еди оставя таксиджията да съзерцава монетата. Той ще си спомни усещането за притеснение, което е предизвикала у него, но нищо повече. След час ще я помни като че е амалгама от всички пътници, които не са му харесвали.

А междувременно тя тръгва на пазар.

* * *

Четири часа по-късно, в уюта на „Прасе и поет“: Еди си е вързала косата не на един, а на три отделни кока и носи тениска, купена от улична количка, черна пола, дебели легинси и ботуши. Кемдъи Таун беше щедър към нея. Измоли няколко безопасни игли от уважавания клюкар, който върти химическото чистене в края на булеварда, и с това събра всички части на костюма, нужен, за да си направи забележителна нова самоличност: луда старица пънкарка.

„Прасе и поет“ не е кой знае какъв пъб. Има няколко маси и мизерен джукбокс, който не работеше още преди Еди да извади една от безопасните си игли и да я натика през двете долни пречки на щепсела[45], а после да го пъхне обратно в стената, с което предизвика късо съединение и силен мирис на стопена пластмаса. Бърлогата вече тъне в частичен мрак, което тъкмо ще прикрие колко е жалка и евтинджос.

Ирландецът, който държеше преди това местенце, успяваше да го дари с малко радост и само с присъствието си — пиперлив, безконечно бълващ глупости дребосък, който си падаше по жени. Замина за Екстетър и повече не се е вясвал. От напускането му насам поезията се бе оттекла от питейното заведение и беше останала само свинщината. В резултат от това не беше трудно да наемеш таванската стая, като платиш в брой, без да ти задават въпроси.

Еди си дърпа чертата на сметките. По правилата на отдавна взето решение не си позволява необмислени убийства. И при все че скорошната престрелка беше припряна, ничия смърт не трябва да остане незабелязана, най-малкото пък ако тя има пръст в нея. Силата да знаеш как да потушиш живот по толкова много начини и могъществото, което произтича от реалното упражняване на тази сила, трябва да бъдат уравновесени с уважение към значението на факта, че си довел нечий друг жизнен път до завършека му.

Докато отпива от рома си с кола, Еди си позволява миг за Размисъл — дали би могла да реши ситуацията различно, опитва да прецени значението на Големандрис и синове, както и притеснителния факт, че ги е опукала. Колкото и да бяха сурови, озлобени и изпълнени с горчилка, те бяха изумителни създания, и двамата — господа в разцвета на силите си и със сложна духовност. Възможно е и по определен начин да са били изпълнени с любов. Наемни войници — несъмнено, с груба кройка. Това не означава, че не са били също бащи и синове. Дали госпожа Големандрис ще кълне и ще плаче? Разбира се. Ужасът при тези обстоятелства няма да намалее от професията на мъжа й — ако изобщо открие каква е била. Синът й няма да остане по-малко сирак, нито пък дъщеря й — с по-малко разбито сърце, ако се опита да обясни, че краят на Големандрис е бил справедлив.

Ако бях по-млада, мисли си Еди. Или имах съюзници. Или ако бях обмисляла малко по-дълго и планирала малко по-добре…

Превърта наново всичко в ума си. Убити — двама; пожален — един. Лошо уравнение, но по-добро от другия възможен резултат. Но пък можеше да се справиш и по-добре, крава такава!

Е, наздраве за утрепаните мъртви, с билетче, продупчено от собствената им некомпетентност и моя опит. Наздраве за дълготрайния навик за оцеляване. Съжалявам, госпожо Г. и малките ви хлапенца. Наистина. Ако можех да ги върна — от безопасно разстояние и вероятно с хубавичък ритник в семейните скъпоценности в името на справедливостта, — бих го сторила. Няма хора толкова зли, че да заслужават изтреблението си.

Преди много време и далеч оттук на Еди Банистър й бе казано, че човешката душа безпогрешно си научава цената, когато бъде отразена в окото на слон. Тя се чуди какво ли ще види, ако иде в Лондонската зоологическа градина и някак се добере достатъчно близо за проверка. Въпросът за въпросната душевна стойност постоянно й витае в главата през последните месеци. Усеща как студът се пресяга към нея — тръпка, която познава твърде добре, макар в последно време да притежава ужасна финалност. Госпожа Краби (която Еди не харесва) наскоро предположи, че тя трябва да е малко нещо ясновидка. За себе си Еди смята, че всеки, неспособен да усети приближаването на смъртта след прекарани на Земята девет десетилетия, вероятно е някакъв вид идиот.

Последен танц. Най-добре се постарай да си струва.

Тя вдига чаша в признание за скорошните мъртви и — за огромно притеснение на присъстващите, пък и на самата себе си — избухва в сълзи в ъгъла на „Прасе и поет“. Малко по-късно, полека-лека и подпомогната най-вече от влажния, покрит със струпеи нос, който се намества на гърдите й, след като Бастиън изниква от ръчната й чанта, за да донесе утеха, тя успява да се вземе в ръце и съвсем скоро е жената, която е и винаги е била — просто малко по-стара и с по-зачервени очи.

Всички онези години. Мътните го взели.

* * *

— Момичетата, които желаят да служат на страната си, ще се нуждаят от равни обувки и скромно бельо.

Именно споменаването на „бельо“ пробужда Еди Банистър от кротката дрямка, в която е потънала по време на утринните нареждания на мис Томас. Преподавателките в училището на лейди Грейвли твърде рядко говорят за бельо, а споменаването на равни обувки е просто потресаващо, понеже всички други видове са най-строго забранени. Що се отнася за намека, че може да съществува и нескромно бельо — Еди направо не може да повярва на нежните си млади ушета. Поне едно е ясно: мис Томас не е авторката на съобщението, което сега чете, и въпросът е смятан за достатъчно сериозен — толкова, че тази информационна контрабанда да получи отреденото й място между списъка със задължения и молитвите накрая.

— Бельо — мърмори Еди, докато всички други повтарят „Амин!“ и в уречения час добросъвестно се появява в кабинета На директорката, обула най-необоримо равните си обувки.

Патриотичната бълха е ухапала още три други момичета предполага се, че останалите шестдесетина не са чак толкова отегчени до смърт като Еди или пък се боят, че правителството може да ги помоли да правят нещо неподходящо за дами — подозрение, което се е надигнало в мислите на Еди при споменаването на бельото и за което тя се е хванала като удавница за въже. За убийството на Наполеон са пратили проститутки, както си припомня с наслада, а в един завързан роман, от който успя да прочете две трети, преди да бъде предадена от надутата малка крава Клемънси Браун (и впоследствие отнесе три удара с линията през дланта), героинята се бе отдала със съжаление, но с нетрепващо сърце в лъстивите обятия на пирата Скулкап Рой, за да отклони отмъщението му от по-малкия си брат. Не, подозира Еди, без определена доза въжделение. По време на война, размишлява тя, човек трябва да е готов да се пожертва. Представя си как ляга по гръб и си мисли за Англия в обятията на брутално прелестния враг. Ужасът за малко да й дойде в повече.

— Плант, добре. Диксън, добре. Клемънтс, не, не мисля, момиче, ти участваш в коледната пиеса. Къде ще търсим друга Магдалена, която може да пее? Не, не. И… хммм! — което е цялото одобрение, което Еди ще получи, но не е отказ и следователно ще свърши работа.

— Много се извинявам, мис Томас, не чух какво казахте?

Дребният господин е с издължено лице и напомаден. Сводник, решава Еди, също като Бързия Джак Дъган или Хърб Ножа. От друга страна, носи син костюм от най-консервативния вид, с доста дълга жилетка и джобен часовник. На горния край на верижката му има малко златно цвете. Не си струва да го открадне човек, поне не още, но си е доста симпатична вещ все пак. Не е масонски, което е разочароващо. Масоните, както е чувала Еди, изпълняват извратени ритуали.

— Банистър — промърморва мис Томас. — Изгубено дете.

— О, Боже. Как тъй изгубена?

— Във всеки смисъл на думата, боя се. Изгубена, понеже е осиротяла. Изгубена и понеже непременно задава всеки въпрос, който й хрумне, а после и още няколко, а и изгубена, понеже е нагазила в духовна мръсотия и дори в най-благословените си и обнадеждени сънища не я виждам да захвърля греха и да приема Божията помощ.

— О, леле.

— Така си е.

— Е, несъмнено ще се моля за нея.

— О, разбира се.

— Има ли конкретна молитва, която човек произнася за млади девойки, понесли се по течението на морето на ужасната съблазън? Нещо от рода на „О, чуй ни, когато плачем за тебе“?

— Не — отвръща мис Томас, демонстрирайки известно безразличие по темата. — Просто каквото се сетите.

— Тогава ще се постарая да дам каквото мога от себе си!

Мис Томас кима и продължава да описва другите две момичета и да пренебрегва напълно Еди. Не е изненадващо, а и тя не е притеснена. Видяла е искрата в очите на господина и знае, че той я е засякъл да я забелязва. Освен това по безизразната искреност на поведението му и постното му, невесело изражение съди, че този човек е извънредно обигран негодник. Такива като него не ходят да търсят добродетели из цялата страна. Тях могат да ги намерят навсякъде. Сродни грехопадения, от друга страна, си струва да се дирят и находките се затрудняват допълнително от това, че злото е склонно да се маскира, а добродетелта винаги ти се навира в очите.

— Казвам се — заяви дребният господин — Абел Джасмин. Служител съм в парламента на Негово Величество Джордж VI, който е, разбира се, нашият крал. Или поне предполагам, че е на всички ни. Има ли тук някой, който да не е поданик на Негово Величество?

Кикот. Дори мис Томас се кикоти. Не и Еди. Въпросът е съвсем разумен. Може да присъства ирландец или американец, или дори френски гражданин. Мистър Джасмин се усмихва и се навежда напред със сплетени пръсти.

— Прекрасно. Значи всички сме британци, а? И така, дами. Боя се, че стигнахме до най-трудния въпрос. Коя от вас наскоро е казвала абсолютно потресаваща лъжа? Мис Томас?

— Не — надуто отвръща мис Томас.

Още кикот. Никога, възразява Джесика Плант, тя дори е бродирала истината. (Което, разбира се, е въпиюща лъжа, но е извънредно глупава.) Холи Диксън признава, че е излъгала за болки в стомаха, за да избегне дежурството в кухнята. Мис Томас си вади бележка. Еди се усмихва и не казва нищо, но забелязва как погледът на мистър Джасмин незабавно се спира на лицето й.

— Няма ли измама в живота ви, мис Банистър? — пита той след малко.

— Ужасно срамно е — казва задъхано Еди. — Сигурно има някаква лъжа, честно. Но каквото ще да става — и го озарява с широка, празноглава усмивка, — не се сещам каква може да бъде, сър. Това ужасно зле ли е? — Гаси усмивката и трескавата паника и пресреща погледа му твърдо, поне колкото й е по силите. — Нали това имахте предвид, сър? Или търсите повече гняв при самия намек?

Мис Томас надава тихо гневно съскане и се готви да й се скара, но дребосъкът вдига ръце и се усмихва.

— Убеден съм, че улучихте десетката, мис Банистър! — Абел Джасмин свива рамене. — Хубаво. Добре дошли в „Наука 2“. Най-добре вървете си съберете вещите. Благодаря ви, мис Томас!

Еди запазва абсолютно празно изражение, сякаш че не е очаквала нищо по-малко, и забелязва, че Абел Джасмин вижда и това.

Ухаха, мисли си Еди Банистър със значително задоволство.

* * *

Позицията на Абел Джасмин е подкрепена от извънредно издигнати люде и макар че законите на Англия не могат да бъдат нарушавани просто ей така, действието им може по чудо да бъде ускорено. Еди Банистър се озовава в транзит още същия ден и настойничеството й — което никога не й е било главна грижа — е прехвърлено от мис Томас на набита жена на име Аманда Бейнс, която е асистент-директор на мистър Джасмин.

Не „секретарка“, забелязва Еди, докато се качват в правителствена на вид кола, а старият й живот — какъвто го е имало — изчезва зад гърба й. Не „любовница“ или по-страхливото „компаньонка“, нито „икономка“ или „готвачка“. Асистент-директор, което означава отговорност и власт, която на свой ред, ако и да не е съвсем ново нещо, все пак е забележима и важна. Аманда Бейнс е сила сама по себе си. Когато Еди я нарича „мис Бейнс“, тя отвръща с плътен, земен смях, обляга тежките си длани на волана и казва, че всъщност е „капитан Бейнс“, но че Еди и бездруго трябва да й вика Аманда.

Капитан на… кораб ли?

Да, чудесният кораб „Купара“.

Голям ли е?

Изследователски е.

Що за изследвания? Що за кораб?

Аманда Бейнс изважда тънка лула от бяла глина и позволява на Абел Джасмин да й я запали.

— Ръскинитски кораб — отвръща и сивите й очи се взират в Еди през дима.

Еди не е чувала термина, но няма намерение да го признае. В хладните зали на лейди Грейвли е изучавала делото на един критик на изкуство на име Джон Ръскин, който избрал да се нарича на гръцки Ката Фусин („според природата“) и чието отвращение от процеса на индустриалното конструиране един ден го накарало да опише самото училище на лейди Грейвли като „обедняло по сърце, лишено от душа и неподходящо за функциите си; сграда цирей, гнояща върху основите на Шропшър“. Еди е напълно съгласна с подобна оценка. Представя си Ръскин облегнат тъжно на дъба в далечния край на входната алея, как пише в тефтерчето си: „Лейди Г., Шроп. Дяволски гадно. Да спомена в „Таймс“. Не пестя жлъчка“.

Уха-ха. Ръскин беше против стандартизацията. Харесваше му всеки аспект от сграда да бъде продукт на уникалната човешка душа, израз на взаимовръзката с (неизбежно) Бога. Така значи.

— Уникален кораб.

— Да.

— Специален кораб.

— За такъв го смятаме.

— И… викториански готически кораб?

Аманда Бейнс изсумтява, което може да служи както за потвърждение, така и за знак на презрение — и това е всичко което Еди научава, понеже пристигат на „Падингтън стейшън“ и през сумрака и дима тя вижда влака.

В това лето господне 1939, разбира се, много богаташи си имат лични вагони, които може да закачите за влак, с което да си осигурите изисканост — id est[46] богатите и силните, които имат нужда изискаността им да се простира дотам да знаят, че са по-важни от всички други — за пътешествие с железниците на разстояние от простолюдието. В школото на лейди Грейвли за вагоните на родовете Ротшилд, Кенеди и Спенсър, както и този на Астор, се говори под сурдинка като за символи на grande lux[47] стил на живот и нещо, към което всяка девойка с характер, чар и класа следва да се стреми. Но Еди никога не е чувала да се говори за цял собствен влак, с все локомотива — два пъти човешки бой, обвит и обкован в бронз и довършен в черно желязо. Няма начин богаташите да са се сдобили с нещо така войнствено, отбраняемо, бронирано, снабдено с таран отпред, а инженерният отсек — защитен от насрещен огън. И…

— Парен ли е? — промърморва Еди.

— Ха! — възкликва Абел Джасмин. — Сигурен бях, че ще ти хареса. Вдига над сто мили в час и почти не издава и звук. И, разбира се, гори каквото му напъхаш в пещта, така че не харчи толкова много ресурси, колкото един петролен локомотив.

— Но е уязвим — започва да спори Еди при все доказателствата в обратното. — Изстрел в бойлера под налягане и… — тя замлъква. Подобни разсъждения са точно онова, което кара мис Томас да я нарича „изгубено дете“.

— Твърде вярно, мис Банистър! — виква Абел Джасмин със задоволство. — Твърде вярно, така си е, което е и причина парата да се съхранява в самата сърцевина на локомотива и бойлерът да е извънредно добре защитен. „Ада Лъвлейс“[48] е компромис между потайността, силата, гъвкавостта и сигурността. Без да е съвършена във всяко отношение, тя функционира превъзходно във всяко едно.

Аманда Бейнс — жената, която притежава собствен кораб — поглежда към девойката, сякаш да каже „момчетата и техните играчки“, но Еди се усмихва на невероятното чудо, дори не толкова на самото него, а на обещанията за живота, които въплъщава. Да имаш собствен локомотив означава да не спазваш разписания, да нямаш закъснения. Намеква, че Абел Джасмин всъщност може да разпореди закъснение, да преустрои структурата на националната система за железопътен транспорт по свое усмотрение.

— Изумително! — казва Еди Банистър и Абел Джасмин признава, че наистина не е никак зле. Новата му питомка замлъква и обмисля следващия си въпрос. — Ръскинитски е, нали?

Той я поглежда извънредно сериозно, после се обръща към Аманда Бейнс, която се хили като голямо псе около лулата си.

— Да — отвръща Абел Джасмин. — Такъв е. Имай предвид, че вече изостава от модата. Остаря още по времето, когато го завършихме. Скоростта на напредъка… Е — обръща се той към шофьора, кисел мустакат господин в синьо, — продължавайте, моля, мистър Криспин! Да побързаме!

* * *

Влакът не е по-малко чудесен и отвътре. Еди се взира във вълнистите повърхности от дърво и бронз, покрити с пищен лак и злато като в катедрала, и с прозорци от гумоподобно вещество, донякъде като бакелит, само че по-кораво. Изкачва се По открито спирално стълбище към горната „палуба“ и наднича навън към юркащата се покрай нея нощ. За първи път в живота си се чувства свободна. Притиска чело до нестъкления прозорец и се усмихва широко, широко.

— Синият цвят е завинаги присъден от висшата сила да служи за източник на радост.

Еди се обръща. В другия край на вагона стои едър, посребрен мъж в гащеризон. Трябва да е към шейсетте, но изглежда много силен.

— Влакът — обяснява той.

Еди го изучава за признаци на снизхождение, но не открива такива. Когато той се извръща, на тила му забелязва монашеска тонзура.

— Изумителен е — казва му.

— Нарича се „Ада Лъвлейс“. Знаеш ли коя е била тя?

— Дъщерята на лорд Байрон.

— Много повече. Гений. Пророк. Нарекохме този локомотив на нея.

— Сигурна съм, че тя щеше да одобри.

— Може би. Стига й, че все с нещо я помним. Аз съм Пазителят — добавя едрият господин и понеже сигурно устата на Еди е зейнала, докато тя се опитва да измисли любезен начин да попита, той уточнява: — На Ордена на Джон Твореца… — И когато тя не кима незабавно, допълва. — Ръскинитите.

Досега на Еди не й е хрумвало, че ръскинити може да бъде и съществително. Тя размишлява. Като прилагателно няма проблем с думата. Ръскинитската вещ следва да бъде изработена на ръка, внимателно обмислена, одухотворена. Ще показва уважение към човешкия мащаб на мислене. Ще се стреми да впише божественото в ежедневното. Това е възхитителен набор характеристики за, да речем, чаен сервиз или дори за грамаден секретен локомотив.

Човекът като ръскинит обаче е нещо по-различно и смисълът кара сърцето й да се свие от вълнение. Това ще дае по-особен християнин със силно уважение към човек на ръчния труд и същността на света.

Пазителят се усмихва.

— Какво има? — настоява да научи Еди Банистър.

— Опитваш се да прецениш дали съм инженер или сектант — отвръща той.

— Май е така.

— Отлично, мис Банистър. Наистина много добре. Ела. Нека те разведа из „Лъвлейс“. Ще можеш да ме подложиш на кръстосан разпит по пътя…

И за нейна почуда Пазителят й предлага ръката си — като барон на дукеса.

„Лъвлейс“ е единадесет вагона дълга. Има спални, кухня, бани, както и два вагона със странни машинарии от стъкло и метал, които Пазителят не обяснява, но на Еди й се струват смес от франкираща машина[49], музикална кутия и сметало. Преценява, че имат нещо общо с числа и следователно с логиката, а може би и с шифроването.

Има също и радиостанция, машинно отделение и чифт административни кабинети, както и частна стая, обитавана от Абел Джасмин — и врата, водеща към самия двигател отвъд. От скотобойника отпред (по първоначален дизайн на приятел на истинската Лъвлейс, наричал се Бабидж, преправен от ръскинитите и изработен по зададените спецификации от леярна в Падуа) до навитите железни украшения отзад на последния вагон няма и един инч, който да не е изработен и поддържан на ръка.

— Този влак е нашата кръв — казва Пазителят. — Той е продукт на труда ни. Познаваме всяка част от него. Плановете бяха съвършени, но материалите не са. Не могат и да бъдат. Така че компенсирахме. Изглежда ли ти очевиден? Струва ли ти се въплъщение на абсолютна истина? Не е. Тук сме отнели една осма инч. Тук пък сме добавили. Болтовете не са абсолютно еднакви. Разположени са така, че да се избегне разцепването на дървото. Тук и тук са разхлабени, за да се компенсира раздуването. Машината не знае кога е уязвима. Механичната дрелка Няма представа кога разрушава субстанцията, която реже. Но знаем. Ние чувстваме и чуваме. Осезаваме. Осезанието е по-вярно сетиво от зрението.

— И всичко това… прави машините ви по-добри?

Пазителят свива рамене. Отвръща:

— Прави нас по-добри. Или поне означава, че няма да се отнасяме привично към изкуството и усилието. Оценяваме слабостите на света и приемаме величието и напрежението в живота си. Но да. Продуктът е по-добър, пък дори и с десета от процента, отколкото би бил, ако правехме машините с перфектни съотношения. Няма значение, докато не го подложиш на напрежение. Напрегнеш ли този влак, той ще удържи. Ще издържи много над утвърденото от спецификациите — отвъд границите, в които вярваме ние самите. Ще удържи отвъд всякаква логика, отвъд очакванията, отвъд надеждите. Дерайлирай го, прекарай го през пясък, усучи го и го нагрей. Ще стори за теб каквото може. Ще се държи с нокти и зъби, все едно е жив и изпълнен с любов. И когато се разпадне — когато загине славно и героично, ще отнесе враговете ти със себе си. Понеже така е направен. Но вярваме, че няма да се наложи, не и в този случай. „Лъвлейс“ не е боен кораб.

— Но „Купара“ е.

Пазителят се усмихва.

— „Купара“ също ще издържи.

Което е успокоително, но не й казва нищо повече за кораба на Аманда Бейнс. Пфу.

* * *

Шест месеца по-късно Еди Банистър, с равни обувки и скромно бельо — макар че не е съвсем скромно, понеже има дълги крака и вече поне намек за женственост — се поти и труди сред странни машини. „Ада Лъвлейс“ е тясна и се полюлява със странен, унасящ ритъм, сякаш Еди виси на ръба на пропаст. През първите няколко седмици от това ужасно й се гади, но сега почти не забелязва, само когато нещо за кратко наруши ритъма и я извади от синхрон с останалата част на помещението. Почукването на метал в метал отеква под краката й, за кратко го заменя внезапен плисък на вълни и вятър. Еди усеща около глезените си блажен порив на студен въздух. Машинната зала губи много от горещината, когато минава над мост.

Шифровъчните машини — ако това представляват всъщност — се оригват трескаво. Косата на Еди настръхва и тя усеща как прахолякът и мръсотията бързат да полепнат по нея. Озъбва се и чуква заземяващия гръмоотвод от лявата си страна, преди да посегне да нагласи циферблатите и да захрани нова поредица числа в машината.

Еди живее и работи на „Ада Лъвлейс“, и — за нейно изумление — се обучава тук. Преди да започне смяната й в Парник 6 (каквото е тайното название на машинната зала на борда на ръскинитския влак), по четири часа всяка сутрин прекарва в изучаване на най-различни неща, каквито момичетата по принцип не са окуражавани да знаят, а влакът се носи през британската провинция, като използва празни коловози и празнини в разписанието, носи се все напред и се крие по ръбовете на картата.

Еди е започнала да разбира, че „Ада Лъвлейс“ е само част от по-голям план, от преплетена мрежа връзки. Не всички са влакове, но всяка такава връзка приютява машинна зала, използвана за един и същи тип изчисления. Работата не е ограничена до разбиване на кодове, а включва и по-общи алгебрични задачи и математически оценки на вероятности и шансове. В течение на пренасянето на отговорите от машината до кабинета на Абел Джасмин в началото на влака, Еди е видяла достатъчно да разбере какво означават числата — карти, армии и флотове. Дори не е в състояние да начене гадаенето кое число с коя задача е свързано, но има вече представа какво се пресмята в Парник 6: темпото на превъоръжаване на противника, дълбочината на водата в даден залив, определена по височината на вълните и честотата им, присъствието на тайна инсталация — по ранното разтапяне на увенчана със сняг планина. Явления в реалния свят, осъзнава тя, които могат да бъдат предсказани по нанесени на перфокарта числа. Има чувството, че научаването на тези факти, без специфично да й бъдат споделениг е вид изпитание, постоянна преценка. Тайните тук бяха награди, които сам трябва да спечелиш.

Влакът се гмурва в тунел и Еди въздъхва, понеже горещи, ната веднага става задушаваща. Преди няколко седмици пред. ложи евентуално да се справят и с още по-скромен кат дрехи — и дори най-резервираните момичета се съгласиха незабавно, но Пазителят любезно отхвърли идеята им с доводите, че а) и бездруго е достатъчно трудно да поддържат вниманието на група монаси и войници съсредоточено върху работата на двигателя и галваничната система, без да ги обкръжават с потни, голи момичета, и б) една дама, колкото и патриотично да е настроена, определено не би желала да понесе изгаряне на чувствително място, каквото може да се появи в резултат на… (тук той се поколеба в трескаво търсене на подходящ термин)… свободната си от корсета гръд, люшнала се върху гореща тръба или дюза.

И тъй Еди Банистър акушира шифри, занимава се със секретно инженерство, измъква странни истини от нажежената до бяло ютия на прогреса и с тях се бори с напредващия по европейските полета терор. Учи поезия и история, езици и стрелба. И го прави практически гола, заобиколена от други момичета в подобно състояние на необлеченост.

Еди е чела малко гръцки драми и цялата е наясно за разкриващите се възможности. Тази яснота е една от ползите на класическото образование.

* * *

Еди Банистър поглежда отражението си в гладка бронзова плоча и се опитва да види там собствената си решителност. Днес е денят, който е избрала, за да научи повече за работното си място. Разбира, че Абел Джасмин практикува така наречената информационна секвестрация — което е хитър начин да се каже, че на никой не му е позволено да знае много за „Наука 2“ отвъд онова, което се изисква от работниците за осъществяване на функциите им в мрежата, — но по този повод на Еди са й хрумнали три идеи: първо — че Абел Джасмин и — вероятно — също и капитан Аманда Бейнс, отговорният за усилията им министър, а също и много от неговите асистенти и чиновници, са наясно с тайната и добавянето на един младши служител към списъка макар и нередно, не е кой знае какъв компромис със сигурността' второ — макар и да е практически невероятно, би могло да се предположи, че „Наука 2“ всъщност не е британска, а немска операция, а в такъв случай Еди е длъжна да се увери, че не е примамена по своя воля да предаде страната си; и трето — тя наистина, ама наистина много иска да узнае какво точно става. Ако я хванат — ако приемем, че не я застрелят германски шпиони, задето е разкрила злия им план, — тя ще се уповава много на точки 1 и 2, за да отърве примката, и ще прескочи точка 3.

И така, Еди Банистър, сега осемнадесетгодишна и тънка като релсите, по които се носи, се приготвя за първата си тайна мисия.

* * *

През последните няколко седмици Еди внимателно оглежда участъците от Парник 6, до които има свободен достъп. Спалните помещения са отзад; в дъното на влака са монасите заедно с малък военен контингент — купетата им са казарми, при това са годни за отбрана, след това са тези на жените, после идват баните и общата столова, по-напред са работното пространство и класните стаи и отвъд заключена врата, която води към кабинета на Абел Джасмин, е и тайната зала, гушната уютно до двигателя и — също като казармите — въоръжена за отблъскване на нападение. На Еди й се струва — в новия й облик на ученичка по стратегия и война, — че тук са приложени стриктни приоритети и тактически триаж. Тя вече се е убедила в съществуването на дистанционна система за разскачване, прокарана през влака — може да се задейства само със специален ключ. По протежение на главния коридор има точки за достъп, а той минава на зигзаг през помещенията и ги прави по-уютни, но и слага край на възможността за внезапна атака. Много мисъл е вложена в конструирането на „Лъвлейс“, тя не е дело само на особените, тактилни молитви на ръскинитите.

Което намеква, разбира се, за мерките, взети за опазване от филтрация, а не само от нападение, но Еди е почти сигурна, че нито една от системите за сигурност, на които вероятно ще се натъкне, няма да я убие, освен ако Абел Джасмин не е наредил специфично подобно нещо.

Е, поне е сигурна най-малко на седемдесет процента.

Еди завърта нова дюза и поглежда към момичето до нея — Клариса Фоксглоув — с известен копнеж. Клариса има гладка кожа и къса коса и Еди, когато работи до нея, остро усеща близостта й, енергията й и решителната целеустременост, с които изпълнява задачите си. Гласът на Клариса Фоксглоув е дрезгав, сякаш вечно страда от възпалено гърло; тя пуши евтини цигари, които чичо й от Франция й праща всеки месец в колет, в него има също и призвания за по-големи усилия за каузата на Обединеното кралство на Негово британско величество. Еди, забелязала как Клариса прехапва устни и навлажнява крайчето на всяка цигара, преди да го пъхне между тях, страда от пристъпи на ревност. Не че иска цигара. Просто понякога копнее, тъй силно, че коремът й се свива на възел, Клариса Фоксглоув да стори същото и с нея. Преди два дни Еди е трябвало да подаде клещи на Алис Хойт, съседка на Клариса от другата й страна, и както се е протегнала, се озовава притисната corps a corps[50] с Клариса, бедрата им се отъркват нежно и раменете на Клариса помръдват под блузката, докато се занимава със замяната на гръмнала дюза. На възглавка мека полагам крайниците си[51] о, така си е.

Еди Банистър изтласква решително тази мисъл от главата си — не заради съдържанието й, което тя си отбелязва за дообмисляне по-късно, а защото ще я отвлече от предстоящата и задача. Преди да успее да отлепи поглед от Клариса Фоксглоув, тя я спипва да я гледа и й отправя заговорническа усмивка, след това доста преднамерено се навежда напред да вземе назаем отвертката на Еди и обвитата й в дантела лява гърда прокарва черта по рамото и предмишницата на колежката, която остава да пари дълго след като допирът им е приключил.

Съсредоточи се!

Вътрешният коридор на „Лъвлейс“ се патрулира и най-вероятно е непроходим. Така че тя го е изключила от плана си. Но след като камбаната оповести края на смяната, се отваря друга възможност. Колежките на Еди (включително Клариса Фоксглоув, о, леле!) ще тръгнат към душовете. И това не е ли достойна за възхита възможност? Ммм.

Съсредоточи се.

Слабо момиче — такова със силни ръце и тотална липса на гърди — би могло да се изтегли от вагона горе на покрива, стига да разполага с отвертка да отвори филтъра на някой от вентилационните капаци. И ако влакът не минава през тунели и докато се движи относително бавно, тя може дори да извърви целия покрив чак до двигателя и да се върне вътре посредством люка за поддръжка, а след това да се присъедини към влаковата композиция в кабинета на Абел Джасмин, като мине през свързващата ги врата.

Камбаната звънва. Време е за тръгване.

— Само за миг ще оттаковам онаковатото, става ли? — казва Еди и никой не й обръща внимание. При лейди Грейвли е научила, че бръщолевенето, което другите лесно тълкуват погрешно, е много добър начин да се излъже, без да те спипат. Хората просто си вмятат онова, което според тях следва да правиш и — след като са се самоизлъгали — нямат особено желание да те проверяват. Тя се обръща.

Клариса Фоксглоув се навежда, съвсем небрежно, да вдигне намотка медна тел. Еди Банистър, спипана да я зяпа, колебливо се промъква покрай нея, като извънредно старателно се мъчи да не обръща внимание на триенето на памук върху памук и контура на задните части на Клариса, опрени в бедрата й. Чува тихо, дрезгаво кикотене или може би доволно стенание и поклаща глава, за да я прочисти.

Наистина се налага после да приклещи момичето и да обсъдят случващото се. Много отвлича вниманието. Цялата тази работа трябва да се обсъди. Да се реши. Трябва да бъде положена… да разголим мислите си.

Хм. Мъ-хъм. На мека възглавка…

За щастие, задните части на Клариса Фоксглоув вече са на двайсет фута разстояние и вратата към коридора и люкът са току пред Еди. Другите момичета тръгват в обратна посока.

Това е хубаво, повтаря си Еди упорито. Не е жалко. В това е целият смисъл на плана. Не искам да ме заклешят тук с Клариса Фоксглоув.

Боже, искам да се заклещя тук с Клариса Фоксглоув!

Но не сега.

Завърта ръчката на люка и въздухът нахлува с рев. Ушите й изпукват. Останалата част от влака обаче няма да забележи, защото Еди вече е затворила херметично запечатващите се врати между вагоните.

Този участък от железницата — който тя е избрала внимателно — се намира някъде в Кеймбриджшър. Няма планини, та да са пробити тунели, а виещите се релси ограничават донякъде скоростта на влака. Между мрачния, изолиран участък тревиста равнина и Сибир обаче има много малка топографска разлика, като изключим треперещите елени и скръбните мечки — така че е вкочаняващо студено.

Е, какво да се прави. Еди се е почудила дали да не сложи два чифта бельо за днешната смяна, но това би я накарало да се поти повече и с това ще й е още по-студено после. Хрумнало й е също и да скрие поне един пуловер, но стигна до извода, че все някой ще го намери. Разстоянието е относително кратко. Ще й бъде студено, да. Но няма да замръзне на покрива.

Сграбчва ръбовете на отвора и се набира нагоре.

Първото впечатление на Еди е, че внезапно се е блъснала в кофа със студена вода, плисната откъм предния вагон. Въздухът е течен, лепкав и леден, и пълен с влага. Отнема й обонянието изцяло, залепва кожата й за костите. За малко да се пусне и да падне обратно във влака.

Не.

Тя пак се набира и излита нагоре във въздушния поток, който я улавя и я търкулва назад, въргаля я към ръба на влака. Еди се завърта се и сграбчва капишона на люка, после се придърпва до приклекнало положение. Порязала се е напреки през пръстите — разрезът не е дълбок, но е назъбен. Покрита е с мръсотия. И стряскащото вцепенение в пръстите й подсказва, че е подценила студа.

Тръгва срещу вятъра. Дяволска магарица си, а? Да, отвръща тя на себе си. Такава съм си.

Половин минута по-късно стои върху следващия вагон, босите й стъпала шляпат по хлъзгавия покрив, вкопчва пръсти във винтове и глави на болтове, пресяга се към кованите перила и ъгли, вентилационни комини и антени. Още двайсет секунди — следващият вагон, след това вече се вижда локомотивът — издължен, зловещ, странен и тъмен. И какво, по дяволите, е това грамадно черно нещо, което затъмнява небето? Еди се просва по лице и стържеща дяволска ръка я потупва по темето с бодливи пръсти и трънени нокти, после още и още, една се закача и я дере, дращи я и я разкъсва.

Оу, оу, ох! И по дяволите, харесвах тази нощничка. Дявол да го вземе! Кичур коса също е изчезнал, изскубан целият, но Еди поне е идентифицирала врага — шубрак от глог и дъб, с размахани разкривени клони.

Сега пък не успява да отвори люка. Пръстите й са твърде изстинали и си няма лост. Понеже остави в коридора използваната за отварянето на другия отвертка. Недомислица.

Така. Пътят назад е болезнен, а онзи напред — труден. Избирай.

Пръстите на Еди се вкопчват в дръжката, натиска я здраво. Полека, сковано, тя се вдига. За щастие този люк няма мрежа, само щоричка, която се вдига и… след това поддава на усилията и и за малко да я просне обратно по гръб.

Еди се спуска в сумрака долу. Помещението е озарено в червено, обсипано с лампички и копчета — генераторната зала, която превръща силата на парата в електричество за шифровъчните машини. Тя не пипа нищо, но вижда отражението си в панела на вратата и за малко да изпищи — зад нея се лее червена светлина, косата й е разрошена и разпиляна, по лицето й има кръв и очите й са като дупки на маска. Прилича на собствения си призрак, ако призраците изобщо могат да бъдат имитирани.

Бързо навън през вратата, върни се десет крачки назад до кабинета на Абел Джасмин. Дали има аларма? Еди не знае. Несъмнено на вратата на вагона трябва да е сложена. Но дали е предположил вероятността за инфилтрация от тази страна? Може би не. Как биха могли враговете да се доберат дотук? Да се спуснат с парашут върху движещ се влак? Да скочат от някой мост може би — но как да го сторят, без да бъдат забелязани и пресрещнати? Академичен въпрос и бездруго — Еди вече е стигнала дотук. Проверява още веднъж с поглед и — като си мисли за Пазителя — с връхчетата на пръстите си. Няма жички. Няма изпъкналости. Няма тайни ключове. Само това ли е? Няма ли други прегради?

Тя се чуди дали от вътрешната страна няма да открие само някоя бомба, след това стига до извода, че Абел Джасмин — или Пазителят, или все някой друг — трябва да идва насам постоянно, за да наглежда генератора и следователно е слабо вероятно да последва взрив без предупреждение. Пък и това ще противоречи на представата на Еди за стратегическата конструкция на влака — всички усилия са насочени към запазването на това помещение, не към разрушаването му… макар че, без съмнение, има и такъв механизъм, in extremis…

Стига толкова. Тя отваря вратата.

Нищо не се случва. Няма сирени, нито гневни викове. Така значи. Еди опипва по протежение на стената, намира бюрото, светва лампата.

— Дължиш ми пет шилинга, Абел — заявява весело Аманда Бейнс. — Тя стигна чак до края.

Двамата седят в тъмното на кожен диван, Абел Джасмин в домашния си халат, а Аманда Бейнс — по бойко моряшко костюмче, допълнено от капитанска шапка. Не е от онези дрехи, с които наистина се излиза в морето. Придава напълно ново значение на израза „сочна кифличка“.

— Дявол те взел, момиче — добавя Аманда Бейнс, — трябва да те почистим.

— Въпреки това — добра работа, мис Банистър — добавя мистър Джасмин с усмивка. — Наистина много добра!

— Не съм ли загазила? — пита Еди.

— О, Боже, да, при това възможно най-ужасно. Но не, няма да те наказваме. Ти си повишена и получаваш ново назначение. Като нищо то може да ти се стори като наистина голямо загазване. Но ти издържа… нека го наречем „неофициален изпит“. Състави си план, събра информация, разработи графика на цялото приключение и отказа да бъдеш разсеяна от… да го наречем ли физически пречки?

Еди се изчервява до връхчетата на корените на косата.

— Така че сега, скъпа моя, се издигаш в обществото. Но това ще стане утре. Днес трябва да се погрижим за това порязване и… мили Боже, какво е станало с косата ти?

— Едно дърво — обажда се дрезгав глас от прага. — Бракнелският лес…

И ето ти я Клариса Фоксглоув, по пеньоар.

— Аз изчаках всички да си тръгнат — споделя тя с Еди — и мостът при Или за малко да ми отнесе главата.

Абел Джасмин се усмихва бащински.

— Хайде, марш и двете! Много неща ще се променят сега, Еди. Ще поговорим за това утре заран. Но се чувствай похвалена от името на всички ни: добра работа. Наистина много добро изпълнение. А сега Клариса ще се погрижи за ръката ти.

Еди позволява да я отведат.

Клариса Фоксглоув почиства раната й доста безмилостно и Еди изписква няколко пъти, докато момичето преследва упорито забито късче мръсотия. След това тя изпровожда Еди до банята и й връчва топли хавлии с много професионален жест, а накрая отива с нея до кабината й.

— Знаела си през цялото време?

— О, да. Поне веднъж годишно някоя прави същия опит. Такива сме. Глупачки в името на страната и тъй нататък… — Клариса се усмихва. — Хайде. Време е да те сложим в леглото! — тя нежно дръпва колежката си напред, притиска се към гърба й и Еди си спомня размисъла за нуждата от разголване на душите. Усеща съвсем ясно допира на момичето зад себе си. Обръща се, надушва мента и цигари и осъзнава, че така ухае устата на Клариса.

Клариса Фоксглоув се протяга. Отмята ръце настрани и преднамерено ги вдига високо над главата си. Еди я гледа.

— Предполагам, че си много уморена — казва колежката й. — Аз със сигурност съм. Беше тежък ден. Но, от друга страна, би могла… просто би могла… — тя обляга тежестта си на вратата и я оставя да се затвори, съвсем леко извила гръб, за да разкрие дълбоко, широко V от кожа — …да искаш да останеш будна още малко.

Еди простенва жадно и й се нахвърля.

Клариса Фоксглоув вече е съблякла наполовина халата си.

* * *

Еди Банистър, супершпионка, пада по гръб и квиква, все едно някой е изтървал гайда. Вижда зад клепачите си да танцуват заслепяващи жълти искри. О, хубавки са…

Опитва се да вдиша. Извънредно неудобно е. Усеща люлеенето на влака под себе си, релсите в гърдите си. Звънтакатрак-татак. Точки. Тракататак.

Малки златни искрици. Леко замазани и кафеникави. Мисис Секуни изниква до нея и рязко я сръгва. Това предизвиква кашлица и внезапно Еди отново може да диша, дълбоко и пълноценно.

— Това беше не много добре — казва мисис Секуни. — Беше много не много добре.

— Лошо — задавено възразява Еди, щом нормалните доставки до дробовете й се възстановяват.

— Не — отвръща мисис Секуни. — Не беше лошо. Беше много не много добре.

За мисис Секуни, която е дребна, от Югоизточна Азия и много красива, прецизността е важна. Ако английският не притежава нужните нюанси, езикът следва да бъде модифициран, така че тя да успее да предаде онова, което желае. Така се появява поредица не-добрини, вариращи от „почти не много добро“, което е по-добро от „не много добро“, но всъщност не е приемливо, и надолу чак до „много не много добро“ и „наистина много не много добро“, както и „много много не много добро“. Мисис Секуни е напълно способна да използва подбрани английски термини, за да запълни същите позиции в мерителната си система, но всеки англичанин тълкува по малко по-различен начин английските определения и на мисис Секуни още преди месеци й е омръзнало да демонстрира своята версия на тези думи, а войниците, шпионите и полицаите да спорят с нея. Така че сега просто използва английския по своя собствен начин и едно от първите неща, което учениците трябва да научат, е точното местоположение на поредния им опит по скалата на катастрофалното.

— Много не много добре — казва мисис Секуни със съжаление и Еди потръпва от разкаяние. Мистър Секуни, който чете прашна книга от грамадна купчина на масата си, прочиства гърло и поглежда умилително съпругата си.

— Беше по-добре — допуска мисис Секуни. — По-добре.

И така Еди, съживена от мисълта, че макар все още да е безполезна, поне задобрява в това, успява да се изправи на крака и да заеме позиция на татамито. Думата е японска и означава „дюшече за упражнения“, само дето смисълът не е точно същият, така че вече съществува нов секуни английски термин, обусловен от възможно най-точното й значение. По щастливо съвпадение тази дума звучи точно като англичанин, който се опитва да каже „татами“ на японски.

Като част от уроците по будо[52] Еди е научила множество интересни концепции от мисис Секуни.

— Не просто буджицу[53] — остро заявява мисис Секуни. — УДо! Ще изучиш повече от моята кожа и плът!

В този момент Еди се изчервява зверски и отклонява поглед.

Мисис Секуни кресва:

— Хаджиме[54]!

Еди напада, после отново полита във въздуха, макар че този път успява да се приземи добре и да се претърколи на крака, отново в стойка. Мисис Секунди кима доволно.

— По-добре ли е? — пита момичето обнадеждено.

— Много по-добрено — отвръща японката.

* * *

— Не разбирам — отбелязва Еди по-късно, докато мисис Секуни гледа как група войници от специалните сили се мъчат с тренировката на спретнати двойки в дъното на доджото на „Лъвлейс“. — Мислех си, че Япония ни е враг!

Понеже Япония и Британия не са били в добри отношения от Тиендзин[55] насам.

— Не — отвръща мистър Секуни. — Япония е ничий враг. Тя е остров, съставен от камъни и пръст, къпан от морето и дъжда и засенчен от грамаден вулкан. Самата Япония няма политически или дори имперски щения. Дори народите на Япония — а там има много и различни видове народи, — дори те не са ваш враг. Може би императорът. Държавата — със сигурност. Но не и ние — което е защото сме тук.

— Много хора в Япония ли мислят същото?

— Да — отвръща мистър Секуни.

— Не — отвръща съпругата му.

— Много са — твърдо заявява японецът.

— Но не е голяма фракция от цялото население — заявява с особена прецизност мисис Секуни и това, както мъжът й признава, е самата истина.

— Ние сме комунисти — заявява мисис Секуни преспокойно — Не вярваме в императори или кралици, или свободен пазар и дори в диктатурата на пролетариата. Вярваме в свят, където хората са равни по достойнство, не доволство и където ресурсите — които при капитализма се разпределят на квази случаен принцип на пазар, който оперира на сляпо с нещата, които не могат лесно да бъдат премерени — са алокирани по разумен начин от държавата. Но по темата мога да кажа само това, понеже не ми е позволено да пропагандирам противните си японско-марксистки пропаганди пред оперативните агенти от Н2:А, по изрична заповед на мистър Чърчил, който, между другото, е дебел, пълен с дим реакционистки глиган и много мил човек.

Японката въздъхва. За миг лицето й се отпуска и Еди вижда следите от ранно състаряване: бръчки на нежна загриженост и прокрадваща се мъка. След това тя врътва рязко глава и се чува зловещо изпукване.

— Хайде — казва мисис Секуни и издърпва Еди обратно на дюшечето. — Яма араши. Планинска буря.

Около тях се образува широк кръг. Мисис Секуни храни сурови възгледи относно хората, които случайно се пъхат из тренировъчния й терен.

— Вземи това и удряй — тя връчва на Еди дълга дървена пръчка, която минава за меч. — Без колебания! Удряй!

Еди го прави, както е учена. Мисис Секуни не се претъркулва и не отстъпва. Вместо това пристъпва напред с ръце, разперени, сякаш възнамерява да прегърне острието. Момичето е сполетяно от ужасно видение как се случва точно това — вбесен войник на императора с радост я кълца през средата, а прекрасното, дребно телце на мисис Секуни се разделя по диагонала и изражението на гениалното й, хитро лице преминава от мъка в гняв, докато разкъсва войника на парчета и тича с крясъци срещу редиците на народа си и на свой ред е направена на парченца от по-съвременни оръжия.

Еди застива като закопана. Дървеното тренировъчно острие е увиснало, спряно на средата. Мисис Секуни пресреща погледа й.

— Да — казва тя. — Онова, с което се занимаваме, е наистина много сериозно. Отново!

Този път Еди не спира. Мисис Секуни също продължава хватката си и ръцете й прегръщат — но не меча, а тези на Еди, и стискат и завъртат, и момичето открива, че се върти и лети, и пада на земята, и ето че в резултат на странния номер японката контролира оръжието и ученичката й лежи по гръб, толкова смъртоносно уязвима, че позата им дори не е еротична. Мисис Секуни е вкопчена в нея, поставила е коляно на гърдите й и длан на лицето й, а в другата си ръка държи тренировъчния меч, опрян напреки на шията на Еди. Взира се в момичето — очите й са кафяви и дълбоки, и много сериозни. И двете носят традиционни ги, тренировъчни кимона, и Еди може да подуши потта, военен дезинфектант, както и някакъв пиперлив и неясен мирис, от който устата й се пълни със слюнка. С огромно усилие на волята не свежда очи към V-образното деколте на горнището на мисис Секуни. Усеща обаче натиска на едната малка, мускулеста гърда върху своята.

Японката се усмихва зловещо, после пуска Еди и плавно се изправя на крака. Семейство Секуни има нетрадиционен подход към военната вярност — изхождат от убеждението, че общоприетото разбиране за любовта е провинция на патриархалния тоталитаризъм. Също така, за голямо разочарование на Еди, имат твърдо правило срещу спането с ученици.

Езикът на мисис Секуни се показва за момент и тя чуква предните си зъби с връхчето му. Еди отклонява очи. Пита:

— Защо се нарича „яма араши“?

— Може би защото уке удря земята много шумно? — предполага мисис Секуни. — Научи го, Еди. Яма араши е много добро будо. Труден е, понеже съдържа много елементи. Но е много много добър… — и след това, загледана над рамото на момичето, с ужас лепва длан на челото си. — Мистър Причард! Какво правите? Това О-сото-гари ли е? Не! Не е! Това е съвкупление на як с трактор! Това е наистина много много не много добро! дядо ми плаче в Небесата или поне щеше да плаче, ако имаше такова място, но няма, понеже религията е мистификация, разпространявана от монархистите! Отново! Повторете и този път го направете правилно!

Когато мисис Секуни остава доволна от бойните умения на Еди, мистър Секуни започва да я учи: на оръжия и експлозиви.

* * *

Еди разбира, че обучението й е приключило, веднага щом вижда съобщението, което й нарежда да иде „на гарите“ — което в организацията на Абел Джасмин е жаргон за железопътния еквивалент на сушата. То води до странно усещане в краката — като обърната наопаки морска болест; за първи път от седмици момичето стои на твърда земя. Обгръща я мирис на папрат и пръст, а във вятъра се носи ясният полъх от голям строеж — горещ метал и препечен каменен прах.

Застанала е пред доста мрачно викторианско имение или ферма — ако представата ви за фермерство е да се будите в десет и да обикаляте чимширите с изказвания като „Според мен, Джок, житото изглежда прекрасно тази година, добра работа!“ — превърнато във, Еди просто не разполага с по-подходящо название, секретно убежище. Малко встрани се издига и секретен парник, вероятно пълен с извънредно тайни домати.

От другата страна на имението обаче се очертава нещо друго — постройка с размера на хангар за самолет или концертна зала и с пръстен покрив, който напомня хълм или погребална могила. Има и огромна, зейнала паст за врата. Съвсем скоро, предполага Еди, когато пиренът израсне отново и тревата покрие строежа, това чудо ще добие естествена форма. В пастта влиза редица железничарски траверси без релси — тях още ги няма — и този издайнически елемент е грижливо боядисан в зелено и кафяво и покрит с хитроумни trompe l’oeil[56], така че от въздуха да не изглежда особено странно.

Очевидно е, че има начинания или твърде големи, или твърде опасни, или пък твърде деликатни да се вършат на борда на пътуващ влак, дори ако е ръскинитски, с газови амортисьори и геодезична архитектура на Брунел-Цайс-Бауерсфелд, а „Ада Лъвлейс“ притежава и двете, но Еди не разбира дори смътно какво представляват.

Тя размишлява. По-агресивният аспект на „Наука 2“ е наречен прозаично „Н2: Активна“ и е натоварен с проучвания и много често — прилагане на реални научни идеи, които са вероятно напълно възможни, но ако се докажат, ще преобразят света. Ако някой се кани да изобрети картечница, способна да стреля през плътна стомана или генератор на земетресения, или топлинен лъч, или смазващо звуково оръдие, което кара танковете да се разпадат, Абел Джасмин е длъжен да се убеди, че човекът работи за Короната, а не за Оста.

Което повдига един въпрос.

— А някой занимава ли се с подобни неща?

Абел Джасмин се усмихва. Никога не обажда за присъствието си, но Еди винаги усеща кога зад нея има човек. И този път успешно го разпознава и продължава разговора им от предишния ден.

— Като например?

— Супероръжия в Космоса. Енергийни лъчи и светкавични оръжия.

— О, да. И не само това. Времената са странни, мис Банистър. Невидимият свят, както се оказва, е значително по-голям от онзи, който познаваме. Мъже и жени се борят с неразрешимото и създават… ами: чудеса и ужасии. Като например рентгеновите лъчи. Медицински триумф. Същинско чудо. Само дето прякото излагане за твърде дълго пържи тялото като огън и чума. Какъв е обхватът? Какъв е най-силният му ефект? Представете си бойно поле с невидима светлина, която опожарява от миля разстояние…

Еди си го представя и не й харесва.

— И заради това ли е всичко?

— Не, мис Банистър. Сегашната задача е много по-важна. Ела.

Абел Джасмин й посочва имението. На стъпалата ги очаква непознат — странен дългуч в занаятчийско черно.

— Ръскинити — казва Еди, не без определена доза примирение.

Не че има конкретен проблем с ръскинитите. Пазителят — който се оказва не само дизайнерът на „Лъвлейс“, но и връх на ръскинитското дърво — е много приятен човек, донякъде и защото страстта му е толкова очевидна и тъй напълно незаплашителна. И, да, Еди храни известна симпатия към идеята, че всички тези съвършено възпроизведени, абсолютно еднакви предмети, които постепенно заместват по-разнообразните ръчно изработени вещи, с които е израсла, може би увреждат миналото на страната й и историята, и водят до вид зловещо изгнание за душата.

Тя просто не вярва на хора, които приемат нещата на доверие, и подозира, че тази еднаква групичка, готова да слави уникалността, се оставя открита да кривне в посока, в която — според мис Томас — се „разхлопват дъските“.

Все пак, когато стига до стълбището на имението, Еди се усмихва.

— Здравей! — казва ръскинитът. — Аз съм Мокли.

— А с какво се занимаваш? — отвръща любезно Еди, понеже за един ръскинит това е най-важният въпрос, който можеш да му зададеш.

— Най-вече заварявам. Имам нещо като дар за несиметрични сварки, които ще изпитват екстремно нередовно напрежение. Човек трябва да ги поизучи… — той махва неясно с ръка.

— О! — отвръща Еди. — Колко интересно!

Мокли засиява.

— Моля те. вкарай ни вътре, Мокли — обажда се Абел Джазман.

* * *

Отвътре цялата зала кънти. Еди усеща звука в гърдите си — див и триумфален тътен на несдържана мощ. Ръскинитите изрязват парчета скали, копаят и се заравят надолу към морските пещери. Има стъкларска пещ (тоест за подготовка и надуване на стъкло, а не изработена от стъкло, макар че нищо не би я изненадало) и леярска пещ, тигел, няколко гигантски тръби или цистерни, чиито функции момичето дори не би могло да започне да гадае. Има химически колби и стъкленици, реторти и кодензатори и странно на вид оборудване, което обаче напомня на шифровъчното снаряжение на „Лъвлейс“ и същевременно прилича и на тъкачен стан. Шарена бъркотия — научна детска площадка. Или, както решава Еди е приближаването си до централната яма, всъщност е нещо друго. Изобщо не е детска площадка. Ковачницата на бог е, за изработка на магически мечове и говорещи скулптури, и всички други елементи от приказките.

Долу в дълбините огромният, синьо-зелен Атлантически океан е черен и студен, и кипнал, и ръскинитите спускат нещо дълбоко в котела му: предмет с форма на бомба и с кабели, които се вият нагоре към скалата. Още по-надолу се виждат пронизващите очи на насочени не нагоре, а надолу гигантски прожектори и Еди забелязва на стотина фута под вода или дори по-дълбоко и предмет с форма на кит — чудовище, което витае на ръба на светлината.

Поглежда през рамо и вижда какво липсва от титаничната мозайка.

— Коя е късметлията? — пита, понеже е повече от сигурна, че тази съдба не е за нея.

— Един учен. Всъщност е жена.

— Е, и къде е тя? — Еди се оглежда в търсене на очилата книжна червейка с тебешир по пръстите. Абел Джасмин въздъхва.

— Ами… Надявахме се да си в състояние да ни помогнеш с тази задача, мис Банистър. Има малък проблем.

— Какъв проблем по-точно?

— Проблемът се казва Шем Шем Циен.

* * *

Снимката е черно-бяла — или по-скоро наситено целулоид, но синя. Лицето на нея не изпъква по-ярко от около него, не е по-старо, не е по-близо до апарата. И все пак със сигурност е най-важното, уникално и различно.

Разбира се, то принадлежи на човека, пред когото всички на снимката очевидно се прекланят. Той е богато облечен и заобиколен от поклонници, конкубини и потомството си. И все пак Еди е виждала и други снимки, на които едно дете, хванато случайно в миг на обикновена радост, напълно е затъмнило пищния си родител; където несръчна домашна прислужница просто е погледнала към камерата и за миг е разкрила естествената си красота, с което общественият ред направо се е прекатурил. Фотографията няма милост — макар да е глупаво да се каже, че не лъже. По-скоро лъже по определен, капризен начин, който превръща министрите в просяци и прави богове от продавачите на котешка храна.

В тази снимка такава революция няма. Фотоапаратът се е влюбил. Отдал се е изцяло на Шем Шем Циен, хвърлил се е в краката му и се е преклонил на олтара му. Богът му целият сияе, съвършен като идол на утринна светлина, с едри бели зъби и геройски мустаци като две деликатни черти, все едно нарисувани с въглен и подчертаващи мъжествеността на извитата му горна устна.

Шем Шем Циен: випускник на колежа „Сейнт Джон“ в Кеймбридж, надарен оратор, хазартен тип и женкар; втори син на втория син на хайгюл-хана на Адех Сиким — малка мизеруваща държавица на ръба на британския суверенитет. Индустриалец и модернизатор, любим гост за вечеря на президенти и комисари, ловец на едър дивеч и бронзов медалист по фехтовка от олимпийските игри — би могъл да постигне и повече, без съмнение, ако не бе прекарал предходните шест дни пиян, в обятията на холивудска старлетка с пневматичен и прославен атлетизъм. Усмивката му троши бракове и размонашва монахини. Като млад е разкостил Европата и Америката, бил е любимец на страниците за висшето общество — и после катастрофа: баща му, брат му и царственият им повелител внезапно умират за една нощ от заболяване, което подува мозъка, като оставят Шем да се грижи за любимия си племенник (всъщност той присъства на снимката на Абел Джасмин — държи мрежа за пеперуди и стиска срамежливо коляното на чичо си), което сторил, като изгорил труповете с полагаемото се уважение и настанил момчето на хайгюлския трон. За нещастие, непредвидена и невъобразима рибя кост попаднала в гърлото на новия суверен и така и не могли да я извадят, което оставило мъдрия, образован и амбициозен Шем Шем Циен като последен (официално признат) наследник на рода си.

Или може би: Шем Шем Циен, нелюбимо и съмнително дете, родено девет месеца след посещението на бележит британски фриволник, с лице отвъд границата на приемливата красота и коса, твърде гъста да бъде син на баща си. Не е прогонен, а по-скоро окуражен да иде другаде, служи в британската армия, а и в руската, и преди да се завърне в Адех Сиким, сам си изковава кралство в земите на опиума, познава камората в Неапол и якудза в Киото, боксьорските триади в Пекин и Благите в Лондон. Кръвопролитен враг на бейовете Баркук от съседната Адех Катир[57], той е търговец, продуцент и снабдител с лауданум на крале и властимащи, продава упойки и болкоуспокояващи на цели армии; той е чаровник, хипнотизатор, изнудвач, екзорсист и похитител (всичко, което човек може да очаква, надуто отбелязва Абел Джасмин, от випускник на Кеймбридж). Той е също и отровител, работодател на биячи и убийци, приносител на чуми. Дали брат му, баща му и чичо му са били вече мъртви, когато ги е заключил в желязна кутия и ги е запалил? Не се знае. Неудобният му племенник според доклад на агент на Абел Джасмин твърде странно бил паднал по лице в чиния с гигантски меконгски скат (и кой идиот би ял такова величествено, обречено създание? Все едно да изплюскаш последния мамут — ястие за безпътните и развратните) и умрял от задавяне.

Шем Шем Циен притежава най-голямата колекция от сушени пеперуди на света.

Държи и поне сто палеца в стъклена витрина.

За него са отворени вратите на посолствата от Бруней до Москва и притежава земя в Мейфеър.

Петнай-сетхилядна армия, деветхилядна кавалерия и три хиляди артилеристи, сапьори и убийци получават заповедите си единствено от неговата уста.

Думата му е закон от Калимпонг до южните земи на кафирите[58].

Шем Шем Циен е Опиумният хан.

На Еди й хрумва, наелектризиращо мисълта, че Шем Шем Циен е изцяло британска грешка. Няма значение по какви важни причини майката на демокрацията е откърмила този човек. Оформили са го великите образователни институции на Империята, армията й го е обучила, а пушалните и благородническите приеми са довършили развитието му. О, цяла Европа е изиграла роля в това начинание. В душата на Шем Шем Циен Маркс стои рамо до рамо с Уелингтън, Пейн и Наполеон и те се борят за нежеланата титла на „творец на крале“ — но именно в британската пещ е била създадена неговата сплав. Британско зло, изтъкано от

маниери и отровна любезност, той е във всеки смисъл на думата домашно произведено чутовно копеле изплъзвач[59].

От цялото му семейство, като изключим самия него, днес е останал само един член: любимата му и мила майчица, вдовстващата хатун[60] Далан, все още позната в Блумсбъри като Шашавата Кейти — забележителна девойка през 1887 г., изхвърлена от мюзикхола с одобрението на индустрията — а това не било лесна задача по онова време — и единствената от цялото котило, на която Шем Шем Циен вярва достатъчно, за да я остави жива.

Онази, която днес го е предала.

Еди Банистър — сираче, родена от някаква нещастна позабременяла парясница в бедно градче западно от Бристол, осиновявана от училищни директорки, благотворителни дружества и в последно време — от британското правителство — от време на време има проблем с разбирането на смисъла, който другите хора влагат в семейството.

Поглежда отново към снимката на Шем Шем Циен и прелиства до началото на досието му. Името на първата страница я притеснява: „Майстор на ангели“. Звучи хем църковно, хем твърде наподобява погребален химн. Тя потреперва и прелиства страницата.

* * *

Ръскинитите са занаятчии под наем. Не обсъждат проектите, по които работят. Търсят искрата на божественото в продукта на човешкия труд; не участват в шпионаж.

Но преди девет дни според досието Пазителят е пожелал присъствието на Абел Джасмин в „Шароу Хаус“ — преобразеното достолепно имение над Хамърсмит Бридж, който служи на ръскинитите като тяхно убежище.

Пазителят има вест. Чувства се неудобно. Предава нечие доверие. Този път, изпълнен със сериозни съмнения, Пазителят желае Абел Джасмин да научи нещо съществено. Ръскинитите имат чувството, че това, което се случва, е по-важно от тяхната обща мисия.

— По-важно дори от човешката душа? — пита Абел Джасмин с усмивка на устните. За него е удоволствие да дразни Пазителя, макар и лекичко, точно както за Пазителя е удоволствие по безизразното му лице и добронамерения поглед да изглежда, че не е забелязал. Този път се мръщи.

— Например превъзходството, което можем да постигнем, и ползата за множество на брой души. Да. Възможно е.

Абел Джасмин оставя настрана финия си хумор.

— В една далечна страна — казва Пазителят — помагаме на една французойка с конструирането на… разни неща.

— Какви неща?

— Не сме съвсем сигурни. Идеите й много се промениха. В началото бяха механичните турци.

— Моля?

— Автомати. Като играча на шах на Фон Кемпелен[61], макар че той накрая се оказа фалшификат. Тези… не са. Нали разбираш какво намеквам? Войници, направени от метал.

Абел Джасмин кимна. Беше наясно за какво става дума. Тази идея бе популярна измислица поне от времената на Великата война[62]. Художници я бяха обмисляли, мислители бяха писали за нея. Кошмарът с героите с откъснати крайници, завърнали се от Вердюн и Ипер, беше оставил дълбок отпечатък върху представите на Европа за война. Мнозина желаеха да търсят хирургическо решение за конфликти — чиста, безкръвна версия на сблъсъка. Абел Джасмин няма такива пориви. Война, водена от празни бойни брони, не му се струва особено милостива; и за миг не би повярвал, че те ще водят война само с други машини. Светът, какъвто го познаваше, не беше толкова деликатен.

Пазителят продължава да говори.

След това автоматите бяха изоставени — до известна степен, понеже спонсорът й си остана твърде увлечен по тях — и на нея й потрябва голяма водноелектрическа станция. И капани за комари. Не знам защо. После в течение на месец стана жизненоважно да конструираме кино за слонове, макар че… почти сме сигурни, че това представляваше стъпка назад. Брат Проектант ми сподели, че дамата е склонна към пристъпи на ентусиазъм. Но сега строи нещо ново. Нещо потресаващо.

И този изумителен предмет…

Е именно нещото, което и в момента може би ще се окаже по-важно от нашата задача на Земята. Да.

Защо?

Французойката — тя е някъде от южната част на страната — е спряла да прави войници. Мисля… когато е била повикана, нали разбираш, се е чувствала отчасти бежанка. Беше в началото на войната. Останах с впечатление, че е изгубила някого и бяга от всичко. Беше помолена от клиента да създаде устройство, което ще прекрати войните — завинаги. Е. Това обикновено е просто евфемизъм, нали? За по-голямо оръжие. Но сега тя възнамерява да спази духа на поръчката. Вярва, че устройството, което конструира, ще постигне именно тази цел. Нарича го „Разбираща машина“.

— Не схващам веднага какво представлява.

— Ние също.

— Намерението е много благородно, разбира се, но…

— …но само през последното поколение ни е дало картечницата, отровния газ и бактериологичното оръжие и като нищо ще ни донесе и атомни експлозиви.

— Да.

Пазителят бръсва устата си с ръка и продължава:

— Та. Майката на първоначалния клиент ни помоли да се свържем с теб. Опита се да осъществи непряка връзка с Короната посредством стар приятел от времената, когато е живяла тук. Предвид обстоятелствата обаче пожелахме да те предупредим.

— Какви обстоятелства?

— Клиентът е Шем Шем Циен.

Абел Джасмин всмуква въздух между зъбите си.

— Това не е идеален вариант.

— Не — Пазителят свежда глава за момент. — Не е обаче истинската причина да предприемем тази крачка. В името на Божията милост дори делата на чудовище могат да вдъхновят изкупление — и наистина, като приютява делата ни, човек като Шем Шем Циен може да се научи да цени чудото, каквото е човечеството, и да се… поправи. Това е целта ни. Мимолетните тирани на настоящето не представляват особен интерес за нас. Причината за нашата загриженост е французойката. Стигнахме до вярата, че е хакота.

Абел Джасмин се заслушва в свистенето на вятъра около вагона си и в потракването по релсите. Хакота. Прогонена. Нечиста. Но и много повече от това: Абел Джасмин, също като Пазителя, познава произхода на думата и знае какво включва тя.

— О — казва той пресекливо. — Ами, да. Това променя положението.

* * *

Към досието е прикрепено самото писмо и описание на интригуващия и заобиколен път, по който е стигнало дотук. Почеркът е изящен и готически, много добре изучен, но неравен, забелязват се и има бледи следи от ръба на пишещата длан, сякаш авторката е трябвало да я отпусне във влажното мастило, за да задържи хватката си.

До:

Негово Британско Величество крал Джордж VI п/з Туийл,

Чалбъри Хаус,

Чалбъри,

Туийл

От:

Вдовстваща хатун Далан

(Бивша „Шашавата Кейти “ от „Лимерик стрийт “ № 2, Сейнт Джеймс, Лондон, преди това от Кодисфордското училище за млади дами в Токсбъри, където взех втора награда по англосаксонски, скандинавски и келтски езици в последната си година и хич не се преструвай, че не ме помниш, Джорджи, защото знам, че не е вярно)

През: Брат Проектанта,

Орденът на Джон Твореца,

„Барликорн стрийт “ № 15 Дака

Скъпи Джордж,

(или, предполагам, следва да започна с нещо от рода на "Скъпи братко суверен“ или „Скъпи британски владетелю“, но съм извънредно стара и чужденка, така че ще трябва да го преглътнеш).

Много съжалявах да науча за всичките ти неприятности. Наистина лоша работа: този Хитлер ми се струва доста гаден тип, макар че дочух, дето бил вегетарианец и затуй не си дояждал на протеини. Редно е да се съобразяваме със слабостта на ума в този случай. Освен това чух, че бил прихванал „гниещата“ болест още като млад и има сериозни припадъци. Но, все едно как стоят нещата: той е отвратителен. когато крещи и пищи. Тук в двореца имаме кинопрегледи и направо ми се догади, като го видях. Не стига ли, че мъжете на половин Европа изгинаха в разцвета си, та трябва да водим още една Велика война в името на света?

Е, сега синът ми има и велика идея, и извънредно много се боя, че тя ще се окаже кошмар. Знаеш как са ни отношенията, чини ми се. Изумявам се всяка заран, дето се будя жива и не съм убита. Бих го напуснала, но той ме държи с живота на другите ми деца — не, Джордж, не истински мои деца: имам предвид слоновете, грамадната сива кавалерия на предците ми. Те са извънредно достолепни и много прями, а аз трябва да се грижа за тях по един или друг начин. Обещай, че ще ми помогнеш и с тази задача, бива ли?

Да, да, знам, отплесвам се. Случва се със стариците, Джордж, та не ме съди сурово. Ето я идеята му, изказана така, както той ми я обясни, по най-разумен начин:

Адех Сиким е малка нация сред по-силни такива и невинаги е удобна за тях.

По време на война един народ бива изпитван от силата на друг, защитаван от трети и в хаоса може изобщо да спре да съществува, понеже дори когато бурята утихне, малкият остров, какъвто е била, се оказва съсипан и не може да се възстанови.

Поради туй: единственото оръжие от полза в съвременния свят е мащабно и ужасно, каквото човек не може ни да проумее, ни да се защити срещу него и чиято сянка ще затъмни мечтите дори на лудите; оръжие толкова ужасно, че светът да не може да понесе употребата му, така никой не Ще посмее да го използва под заплаха от неминуемото си унищожение и никой няма да търси или позволи унищожението на онзи, чиято ръка държи спусъка, да не се окаже, че острието е посякло всякое гърло на Земята.

Нали разбираш, Джордж, защо се боя? Това са нови приказки, не са като в доброто старо време. Това е напълно погрешният вид съвременност и не е просветена ни най-малко.

И тъй, той си е намерил учен — жена, ако щеш да повярваш — да изпълни тази конструкция от негово име. Намери ми инструмент, беше й казал той; нещо, което ще тури край на всички войни. Доведе я тук и тя е затворник, но не съм сигурна дали е тъй, понеже тя не вижда ситуацията по неговия начин. Тя е чудата птица. Фамилията й е Фосойо[63] и има препоръчителни писма от университет във Франция. Понеже е французойка и не мога да признасям правилно името й — сега фъфля, след болестта си миналата година, — та я наричам „Франки“.

Джордж, трябва да я отвлечеш, както не успя да сториш за горките руснаци, докато тя още иска да се махне, защото синът ми е убедителен човек във всичките си превъплъщения и ако смогне да я навие, тя ще му построи това чудо и тогава какво ще стане с нас?

Прати ми някой чевръст и умен, Джордж, и поправи нещата.

Моля те, предай поздравите ми на семейството си и им кажи, че съм добре.

Твоя, забързана:

Шашавелка

(Послепис: Скъпа Туийл, съжалявам, че споменах за награда по англосаксонски, но ти обеща, че ако ти помогна да минеш изпита, един ден ще ми помогнеш и ти, и този ден настъпи — момичета от Коди завинаги! Моля те, отнеси писмото на Дж. колкото се може по-чевръсто и го пази от онези ужасно дребнави момчета от Охранителните служби, иначе ще вземат да поискат те да изтаковат Франки. И„изтаковане“ е точната дума, Туийл, гаранция давам: някои неща не бива да се таковат, и не смей да ми казваш, че това е само суеверие, понеже съм наясно. Искаш ли да ти напиша „списък на нещата, които не са предназначени за таковане“? Чиста глупост си е това, Туийл, и нямам намерение да участвам в нея. Във всеки случай аз съм стара и чужденка. Виж по-горе.)

Шашавата Кейти, в изисканата традиция на Адех Сиким и горда Англия, не би приела мъж насаме. Поради което Еди беше идеалният агент. За нещастие, Опиумният хан смята жените като цяло за движимо имущество. Влезе ли в двореца, никоя жена не би разполагала със свобода на движението, нито ще бъде в безопасност. Поради това е осигурена покана за уважаемия Джеймс Едуард Банистър, капитан III ранг от кралския флот на Негово Величество, да отиде на посещение на добра воля и да обсъди разположението на военните сили на хана при случай на инвазия в Индия от страна на Японската империя. Веднъж влязъл в двореца, Джеймс Едуард ще се скрие по нощите и ще се преобрази отново в Еди, която след това ще се представи на вдовстващата хатун извънредно достойно, макар и да се наложи да се покатери през прозореца й посреднощ.

Опиумният хан според най-изисканата съвременна мода копнее Франки Фосойо да му сътвори върховното оръжие. Абел Джасмин би предпочел такова нещо — ако се налага да съществува — да се появи вместо това в Корнуол.

И цялата тази каша вече е отговорност на някоя си Еди Банистър — момичето, което искаше да служи на родината си.

* * *

В „Прасе и поет“ Еди гаврътва остатъка от брендито сй и намества задните си части на оръфания, неудобен стол. От осемдесет и деветия й рожден ден насам взаимоотношенията и със столовете без облегалки са се влошили. Взира се в дъската за дартс, в която пъпчив младеж забива и трите стрелички в двайската на мишената. Никак не е зле. В шарката от дупки на дъската Еди вижда мутрата на Големандрис — жертвен агнец, глупав убиец, пратен да свърши работа, за която поначало не е бил подходящ. Не че му липсваше талант в смъртоносна посока. Само интелект. Еди се чуди дали е последният и заключава, че ако е така, то почти със сигурност се е провалила — следователно трябва да приеме, че ще има поне още един такъв сблъсък, с трупосъвест, която да я гледа изпод вежди от празното кресло.

Въздъхва и започва да си събира нещата, не без известна доза горчивина. Ей я на, милион години по-късно, и жива душа си няма в целия свят. И дума не може да става за семейство, като изключим неприятно смърдящо куче, което се държи за живота с мрачна целеустременост и понастоящем е пъхнато в чантата й. Като се замисли, Бастиън като нищо ще я надживее.

Еди Банистър се изправя — процес, който е притеснително дълъг и тромав — и се качва на горния етаж в относителния покой на наетата си стая. Озърта се. Оскар Уайлд, спомня си, признал края на смъртното си съществувание с думите: „Или този тапет си отива, или аз“.

Загледана в кафеникавите цветя по стените, Еди изпитва мимолетно усещане за родство. Но все пак има работа за вършене. Пазарската й експедиция не е била само за дрехи. Магазин за кухненски потреби, два супермаркета и градински Център са я снабдили със съставки за някои малки предимства по време на събитието, което тя подозира, че ще прерасне в особено нечестна битка. Пластмасови кутии, термоси и течен тор, чайник вместо вещерски котел — старицата подрежда всичко и после размерва пропорциите по памет.

В кафявата стая, сред евтината, добронамерена мебел, Еди Банистър приготвя саботьорски магии, алхимия на съпротивата. След това с благодарност се отпуска в леглото и открива, че Бастиън дотолкова се е въодушевил, че да си намери място в краката й. Тя спи и сънува стара, недовършена задача.

VI

Ако някога загазиш;

Без заповед за арест;

Храбрата рецепционистка

Джо Спорк държи телефона в лявата си ръка и го ръчка с дясната. Изгубил е неопределимо много време и трепери — симптоми, които определя като шок. За щастие, знае номера наизуст. Никога преди не го е използвал, но правилото на Дома на Спорк е и откакто е научил числата, винаги е било — ако се притесняваш, че може да загазиш, ако някога наистина загазиш, ако си обвинен в престъпление, ако си свидетел на престъпление, ако си взел заложник, ако си арестуван, ако чуеш слух, че някой е арестуван, ако се пробудиш и тя е мъртва, каквото и „ако“ да има, звъниш на магическия номер и си изливаш душата.

В девет и трийсет нощес са нужни две позвънявания, за да вдигне някой слушалката.

— „Нобълуайт Крадъл“, Бетани на телефона!

Женски глас, не младежки. Този телефон не се вдига от рецепционистки или стажантки. Звъни на бюрото на възхитителната офис мениджърка на кантората „Нобълуайт Крадъл“. Когато истинската Бетани не е наблизо, три заместник Бетани са на линия да боравят със слушалката. И никога, по никое време, не са нужни повече от две иззвънявания, преди някоя от тях да се озове на телефона. Извън службата допълнителните Бетани се наричат съответно Гуен, Роуз и Индира. Но това е без значение. Когато отговарят на телефона, те са Бетани.

— Добър вечер, Бетани, аз съм Джошуа Джоузеф Спорк…

Бетани (всичките четири) знаят името и историята на всеки един клиент с достъп до този номер. Не са много — но и да бяха, името „Спорк“ е само по себе си паспорт за „Нобълуайт Крадъл“.

— Добър вечер, мистър Спорк, с какво да съм ви полезна?

— Трябва ми Мърсър, моля.

— Мистър Мърсър ли? — Дори Бетани се колебае за секунда. — Наистина ли, мистър Спорк? Сигурен ли сте?

— Да, Бетани. Боя се, че да.

Следва кратко прошумоляване по линията. Бетани току-що е превключила от обикновения телефон на хендсфри, за да освободи и двете си ръце за работа. Тя се справя еднакво добре и с двете и има пред себе си два компютъра, всеки настроен за употреба с една ръка и включен в комуникационната система на „Нобълуайт Крадъл“. С други думи, Бетани вече е в състояние да извършва три различни действия наведнъж. С една ръка набира съответния номер във връзка с молбата на Джо. С другата дискретно съобщава на старши партньорите факта, че Мърсър Крадъл[64] влиза в играта и следва да очакват обичайното количество налудничави последици. Междувременно продължава разговора с Джо.

— Списъкът е пред мен, мистър Спорк. Има ли някакви проблеми от последните няколко дни, за който би трябвало да знам?

„Списъкът на Крадъл“ е знаменита шега в юридическите среди — лохнеското чудовище на бюрокрацията. Джона НобълУаит навремето го е представял като изнудваческите записки На Дядо Коледа, понеже Списъкът описва странностите на могъщите и знаменитите, и как най-добре да ги прикрият от света. Ако да те фалшифицират е допустимо за разглеждане в Шотландските съдилища, Неси често щеше да им е клиент. Джо казва на Бетани, че досието му е толкова вярно, колкото на него му е известно.

— Свързвам ви. Ще изисквате ли допълнителни услуги?

Което ще рече — дали ще трябва да ви плащаме гаранцията, или да се погрижим за ограничаване на щетите, или да ви уредим присъствие на игра на покер снощи?

— За момента не, благодаря — казва любезно Джо.

— Много добре — отвръща Бетани, не без доза задоволство. Джо никога не е прибягвал до no-outre услуги на „Нобълуайт Крадъл“ или поне не пряко, макар да подозира, че баща му може и да ги е използвал за него, докато е бил дете. Бетани винаги се радва, когато поверениците й са само свидетели, а не арестанти.

Във фоайето на, Уилтън’с“[65] съм — разнася се любезно гласът на Мърсър Крадъл, — а агнешките ми ребърца току-що пристигнаха и дори в момента изстиват до чаша с безупречна „Сасикая“[66]. Тъй като спътничката ми за вечеря плисна върху мен нейния джин с тоник малко след рибното ястие, разполагаш с пълното ми внимание, стига да има мъртвец. Има мъртвец, нали? Понеже иначе…

— Аз съм, Мърсър — казва Джо.

— О — възкликва събеседникът му. И добавя: — Джо, дявол го взел, имаш ми мобилния телефон! — Сетне, умислено: — О, по дяволите. Какво е станало? Не казвай нищо на никого освен мен.

— Били е мъртъв, Мърсър. Току-що го открих.

— Били Френд?

— Да.

— Мъртъв, понеже се е подхлъзнал на сапунчето си или като полковник Мъстард в библиотеката с оловната тръба[67]?

— Определено напомня второто.

— А ти, бедни глупчо, си стоиш там на местопроизшествието затънал до уши в лайна.

— Да.

— Бетани? Полицията?

— Идват натам, мистър Крадъл. Някой им се е обадил преди пет минути.

— Джо, ти си същински чвор. Ти ли им звънна?

Джо не знае. Може и така да е било.

— Карай да върви. Първи въпрос: ти полковник Мъстард ли си?

— Не.

— И не си като полковника по никакъв начин, форма или вид?

— Не.

— Би ли могъл някой нелюбезно да си представи, че имаш вид на военен? Да си влизал в библиотеката, понесъл водопроводни чаркове?

Дойдох да търся Били. Трябваше да говоря с него. Влизал съм във всички стаи, но не съм пипал почти нищо. Взех си ръжен.

— Вярвам, че не си го донесъл със себе си.

— На Били е.

— Добре. След малко апартаментът ще гъмжи от недоволни ченгета. Първият им инстинкт ще е да те оковат в пранги и да ти оставят впечатлението, че отиваш завинаги в затвора. Затваряй си устата, докато се добера дотам. Не проговаряй, даже и за да кажеш „Добър вечер, господин полицай, трупът е ей там“. Просто сочи. Не прави доброволни признания. Не бъди полезен. Стой в коридора — в коридор ли си?

— Там съм. Преди това бях в апартамента. Той е на леглото си.

— И не се съмняваш, че си го пипал колкото се може по-малко? Не се е случило да прегръщаш починалия в порив на зле разбрана привързаност към малкото копеленце, не си се омазал в кръвта му и него — в конци от дрехата си?

— Той е завит с чаршаф. Не съм го отвивал.

— Добре. Чудесно. Каква беше първата ми инструкция?

— Не казвай нищо. И да чакам.

— А казах ли ти да правиш каквото и да е друго? Да съм ти давал например разрешение да умуваш върху живота на стария си приятел Уилям и неговите потайности? За споделената ви история като дилъри на напълно законни антики?

— Не. Каза да не казвам нищо и да чакам.

— Прекрасно. Тогава ще помоля салонния управител да увие агнешкото в малко фолио и да затапи бутиката с виното, и ще си направим пикник.

— Не съм гладен.

— Докато се оправя с тази история и ще си огладнял, Джоузеф. Приключението ти най-вероятно ще се превърне в дълго и протяжно соаре. При какви обстоятелства можеш да предлагаш помощта си на Ордена на куката?

— Никакви, докато не дойдеш.

— Така че да мога да преведа всичко, което казваш, в слова, които ще са понятни за поклонниците на Куката и нейните дружки Боб Съдията и Чарли Прокурора като „Не съм някакъв дребен нещастник, който можеш да насадиш за това отвратително престъпление, аз съм само свидетел и такъв ще си остана“.

— Разбрано.

— Тръгвам към теб, Джоузеф. Бетани?

— Приготвяме стая за случая, мистър Крадъл. Дръжте ни в течение.

— Непременно.

* * *

Джо Спорк се обляга на стената и чака.

Христе, миризмата.

Диша през устата си и има чувството, че така избягва да изпълни някакъв дълг. Когато приятелят ти се разлага, несъмнено е редно да вдишаш смъртта му. Да не го сториш изглежда извънредно превзето.

Били, ти си идиот. Беше идиот.

Казано с отчаяние, не осъдително. Следва разтоварващото признание:

Но беше мой идиот. Мой приятел.

Джо си представя как погребва Били, оплаква го и усеща липсата му всеки път, когато мерне някоя викторианска еротика, после полека го забравя и той започва да му липсва все по-рядко, животът си тече по-самотен и в крайна сметка Били наистина си е отишъл, изоставен дважди в своя край.

В същото време друга част от него презира цялата тази любов и поетичност; тя търси опорни ръбове, пътища за бягство и убежища. Джо колебливо я окуражава. Освен ако точно днес не са започнали да стават повече съвпадения, отколкото вчера, този проблем не само е лош, но и ще го преследва. Долавя дъха му дори при отвратителните тленни останки на Били. Така че, докато чака Мърсър и предсказаната орда готови за арест полицаи, Джо Спорк с нежелание преравя криволиците на ума си за стари навици и начини на мислене — и този процес неизбежно започва, както би трябвало да става с всички дискусии за грешните дела, с Матю „Картечаря“ Спорк.

Джо е постигнал такива успехи в загърбването на баща си, че в първия момент не може да си спомни лицето на Матю или гласа му. Налага се да се пресегне за спомени, толкова стари, че не могат да бъдат полезни, и го чува — подигравателно-суров глас, който се разнася над главата му, понеже той е дете и се приготвя за началото на поредния ден.

* * *

— Побързай, Джошуа Джоузеф, моля те! Има работа за вършене, държавни дела ни чакат! Плюс това моя милост трябва освен това да направи и закуска за потомството си, преди да го Достави до злата паст на училището! Бууу! На училище!

Бащата на Джо носи палто с яка от овча кожа и раирана вратовръзка с голям възел. Широки рамене и тесни бедра му придават вид на равнобедрен триъгълник, изправен на върха си (италианските му двуцветни обувки). Малкият Джошуа Джоузеф се спира да поразмишлява дали баща му е равнобедрен или пък равностранен триъгълник. И двете представи са много странни.

През онзи ден Матю Спорк, вместо да е гангстерски принц, си играе на търговски директор и затова е оставил почти всичките си оръжия в сейфа под леглото. Почти всичките, понеже човек с неговата професия обикновено не излиза от къщи, без да е снабден с подбуда, която да принуди другите да поразмислят.

Матю си чака отговора. Малкият Джошуа Джоузеф — който тайно планира кражбата на бижутата на Короната през серия тунели и посредством главозамайващи акробатики — отвръща:

— Бууу!

Всъщност Джошуа Джоузеф харесва училището. То е контролируемо и следователно успокоително, там дори нещата, които започват необяснимо, накрая стават ясни. Училището по нищо не наподобява живота му, който си остава загадъчен въпреки годините упорито изучаване. Освен това по общо мнение той е главният хулиган на малка банда хлапета. Вярно е обаче, че училището му пречи да бъде постоянно с баща си, когото той в равни дози обожава заради великолепието му и презира заради крещящия му вид.

Изважда две сини купички за закуска.

— Точно така — потвърждава Матю. — Буу! на училището и ура за мама, татко и дядо, и останалите. Обаче, Джош, училището е необходимо зло. Гладен ли си?

— Да. Татко, какво са държавните дела?

— Тежката участ на кралете и премиер-министрите. Те управляват най-могъщите народи на Земята и взимат важни решения — и сред тези могъщи нации коя има най-светлото бъдеще? Най-добрите войници и най-великите лидери? И коя, Джош, има наймъдрия и извънредно прекрасен наследник на трона?

— Англия!

— Близо си, Джош. Много близо. Но не! Страната, за която ти говоря, е Домът на Спорк, с чудесния й великолепен принц Джошуа Джоузеф, бог да го благослови заедно с всичките му поданици. Нали?

— Да, татко.

— Добре тогава. Яйца или корнфлейкс?

И Джошуа Джоузеф дава каквито отговори смята, че ще задоволят незадоволимия му баща. Папа Спорк е напълно в неведение колко потиска и ограничава понякога сина му неговото дърдорене. Смята се за ужасно забавен, за най-великия от всички татковци, но потокък от безконечните му приказки как всичко се върти около великата, предначерната съдба на семейство Спорк, пълноценното убеждение, че успехът буквално дебне зад ъгъла в едва наченатия живот на сина му — ден след ден на малкия Джошуа това му идва в повече. Забравил временно бижутата на Короната, вместо това си мисли за неотдавнашната училищна екскурзия в Британския музей, по време на която е видял много интересни и просвещаващи неща, включително — когато учителката се навежда да посочи неолитен ритуален предмет — стряскащо еротичното й бельо. Предметът, който си спомня най-силно обаче, е от фермерския кът — яремът, положен върху шиите на два могъщи мускулести вола.

Между пристъпите на геройско обожание и безмилостна неадекватност Джошуа Джоузеф от време на време има чувството, че баща му е положил на раменете му точно такъв ярем и че е длъжен да тегли каруцата, накъдето и да иде, независимо Дали баща му присъства или не.

Папа Спорк загаря яйцата, което в неговата любопитна представа на реда на нещата е просто допълнителна причина Да вярва в неизмеримата гениалност на Дома на Спорк, така че вместо това хапват корнфлейкс. На едно или друго ниво обаче бащата на Джошуа Джоузеф сигурно осъзнава, че тази сутрин се е отклонила от обичайния съвършен поход към династична Хегемония, понеже отправя поканата, към която синът му се е стремил от седмици.

— Искаш ли да дойдеш на Нощния пазар утре?

— Да, татко, моля те!

— Ще попитам майка ти дали има нещо против. А ти си потърси някакви хубави дрехи.

— Непременно!

* * *

Нощният пазар е като сън. Той е вълшебното сърце на града, който — както Матю споделя на ухо — е най-великият и най-магичен в света. Джошуа Джоузеф е инстинктивно убеден, че това е най-тайното, най-изумителното и най-невероятното място на цялата планета; и е още по-прекрасно, понеже е подвижно. То е продавалник за всичко възможно и невъзможно. Не го достига дългата ръка на данъците и таксите, защото е сенчест, озарен от лампите базар, който гъмжи от забранени търгови и и пиратски съкровища. Матю се кълне, че го е породила търговията с корабокрушенията, а Благите са дошли нагоре по Темза от крайбрежието, от Корнуол и брега край Канала, с богатства, ограбени от потънали кораби. Твърди, че Пазарът е първата сухоземна демокрация на Британия (самите пиратски кораби са първите конституционни парламенти). Може и така да е. Случайното, пълно с проблясъци образование на Матю е стряскащо дори за баща му Дениъл, който знае всичко. Но пък и този Пазар, който бандитът е съживил и на който е безспорен крал (или доживотно избран президент, ако предпочитате да запазите алюзията с великото демократично наследство), е един от аспектите на професията му, срещу които Дениъл Спорк не възразява — дори е още една част от живота на Матю освен Джошуа Джоузеф и майка му Хариет, която кара Дениъл да се усмихва.

Може би е топлината, носена от сергиите. Сравняват Пазара с висящи градини за антики и бижута, подредени на тераси или разпръснати безредно по щандовете, или пък скупчени набързо и нахвърляни една над друга в стара пивоварна или гигантска крипта. Всеки щанд е изработен според капризите и нрава на собственика си, но трябва да се захранва само от един трииглов щепсел, защото електричеството е оскъдно и следователно най-често Пазарът е озарен от газови лампи и стоплян от малки пламъчета в шведско чудо или викториански мангали. Димът се извежда през какъвто отвор Матю е уредил за случая. Пазарът освен това ухае, както веднъж беше казала Хариет, като в огромна и щедра на подправки кухня: кейкове и месо, риба и билки; подправки, неизвестни във Веселата Англия, но често срещани във Франция и Италия. Има чесън и босилек, куркума и къри, както и някакви черни гъби, които ухаят на… — в този момент Хариет бързо бе сменила темата на разговора. На нещо екзотично във всеки случай.

А сред всичкото изобилие на щандове има и сделки, белязани от проблясване на факла, когато купувачът за миг осветявава неговата — или нейната — печалба, проучва я, оценява я или я оглежда, претегля я, премерва я, приема я или я отхвъля. Парите сменят собственика си в кесии, пачки и ролки, от време на време и в куфарчета, и винаги всяка сделка кихва по нещо и за самия Матю Спорк.

За момента обаче всичко, на което Джошуа Джоузеф лично е бил свидетел — искали са от него да го научи наизуст, автоматично, просто едно от многото странни правила в Дома на Спорк — е номерът с вестниците.

Всеки Пазар достига кулминацията си със съобщението къде ще е следващият. Повечето са малки събирания, но всеки месец има по едно голям, истинският Нощен пазар, и то е обявено чрез странни, шифровани съобщения на неочаквани места. Въжето — нишката, по която може да бъде разплетен лабиринтът — е обява за самотни ергени в местен вестник: „Върни се, Фред, всичко е забравено!“. В публикацията точно под нея — по договорка с печатарите — се разкриват уреченият час и Дата. Втори вестник споменава улицата и квартала, а трети — специфично име или номер. Това е пъзел. Ако си в течение, той е съвсем простичък. Ако не си, е неразгадаем.

— Можеш ли в такъв случай да ми кажеш къде ще Пазарът? — веднага настъпва в атака Матю Спорк.

— Разбира се, татко!

И още същата вечер, въоръжен с ножичката за маникюр на майка си, след половин час рязане и лепене, Джо разполага с адреса.

— Имаме победител. Истински син на Дома на Спорк! — вика Матю гордо и Джошуа Джоузеф щастливо повтаря похвалата, докато баща му го върти във въздуха.

— Харесва ти да печелиш, нали?

— Да, татко. И още как.

— Добре тогава, нека те изпробваме: монте с три карти!

Традиционното монте с три карти е известно и като „Намери Дамата“. Играе се с три карти, едната от които е дама, и раздаващият ги мести с лицето надолу в опит да обърка играча. На свой ред той избира тази, която смята, че е дамата — по време на първата или втората му игра е логично да познае, но на третата неизбежно си плаща за хитростта и раздаващият си тръгва по-богат. Това е първата измама, която Матю е научил — от баща си, ако щете вярвайте, заради което старецът се проклина ежедневно.

Най-простият трик в монтето е раздаването с кокалчета. На уличен жаргон дилърът има лека ръка и тежка такава, последната е наречена така, понеже държи две карти една над друга. Дилърът мести тежката ръка и раздава веднъж. Жертвата обикновено предполага, че е раздадена долната карта и в началните турове наистина е така. В същинската игра обаче горната карта бива освободена с леко помръдване на кокалчетата, така че да измами играча. В това е силата на магьосника.

Матю не настоява Джо да изпълни номера с малките си пръсти. Като порасне, ще има предостатъчно време за това. В днешния ден главната грижа на Гангстерския крал е синът му да отличава измамника от пръв поглед и монтето е идеалната метафора за всяка възможна игра със скрит номер. Виждаш ли света през монтето, няма да те отупат като загубеняк. Или поне няма да ти се случва често.

Матю върти китки и показва картите, виждат се тежката, леката, тежката… Той ги раздава, показва ги с лицето нагоре. Всичко това е само за заблуда, ръцете не са по-бързи от окото, но са по-хитри от наблюдателя. Джо се ухилва, когато баща му имитира обръщане и се опитва да го привлече към фалшивия ход, а Матю кима оценително. След това внезапно бащата на Джо спира въртенето на картите, искрено притеснен.

— Дядо ти ти е казал за догмите, нали?

— Да, татко.

— Той е добър човек, сине. Дава всичко от себе си. Вярва в играта. Смята, че ако играеш достатъчно дълго по правилата, тогава ще я спечели достоен победител. Може и да е прав. Номерът е — по опита си съдя, — че достойният човек свършва парите или пък недостойният напуска масата. Играта е нагласена. Винаги е била и ще бъде такава и единственият път за нормалния човек е този на гангстера. Взимай каквото можеш, прави каквото трябва и знай, че да си от достойните никога не е спасило никого от беда.

Джо кима, напълно изненадан от внезапното желание на баща си да се обяснява.

— Когато бях малък, слушах какво ми казва дядо ти, сине, точно както ти ме слушаш мен. Истината е, че още ми се случва, но не му казвай, че съм си признал. Ето каква е поуката от монтето — и от Пазара, предполагам: ако си в състояние да видиш какво се случва около теб, когато другите хора вървят през живота на сляпо, тогава ти ще си по-добрият. И има шанс да извлечеш печалба, което е начинът животът да ти даде да разбереш колко струваш. Разбра ли?

— Да!

Матю отново раздвижва ръце — все по-бързо и по-бързо, и накрая разстила картите на масата.

— Тогава намери Дамата.

Джошуа Джоузеф се усмихва. Баща му наистина много се старае да го победи. Докато е приказвал, е изиграл толкова ужасно нечестен номер, че момчето може да изпита към него само най-дълбокото възможно уважение. Поглежда баща си в очите. Обръща дясната карта с думите:

— Не е тази…

Матю се усмихва.

— И тази не е… — Той обръща и средната.

Усмивката на баща му трепва лекичко.

— Следователно трябва да е тази…

Джо не посяга да вдигне третата карта. Дамата, както добре знае, е в джоба на палтото на Матю, което е и причината да изиграе монтето по този начин — като разкрива губещите, вместо да избере печелившата карта. Обръща играта срещу играча.

Матю го грабва в здравите си обятия.

— Имаме победител — възкликва той, притиснал лице в косата на Джо. — Синът ми. Истински победител!

И отиват на Пазара. Най-сетне!

* * *

Това е най-хубавият ден в краткия живот на Джошуа Джоузеф — завинаги и винаги.

Посещението на Нощния пазар!

Хариет Спорк се тутка с реверите му и за пореден път оправя поло яката на пуловера му, която е с цвят на горчица. Матю ги гледа с широка усмивка.

— Драска ми — съпротивлява се малкият Спорк.

Големият Спорк кима. Облечен е по абсолютно същия начин.

— Точно така, Джош, но след малко свикваш с пуловера и ще ти липсва, когато го свалиш. Нали искаш да изглеждаш като изискан господин, а? За Пазара?

— Да, татко.

— Тогава решено.

Джошуа Джоузеф чака търпеливо майка му да свърши с косата му — която оправя за пореден път — и кротко седи на задната седалка на колата на баща си, с отлична стойка и лице, изпънато в изражение, което смята за признак на изумителна зрялост. Минават през улиците на Лондон — първо ускоряват, после забавят, после пак ускоряват… Голямата кола прикляка и хвърчи стремително, а Матю Спорк си играе със скоростите и проверява да не би в задното огледало да се е появил преследвач.

На Джошуа Джоузеф постоянно му се гади, но не споменава нищо. Хариет се обляга на съпруга си, когато той взема десен завой с петдесет мили в час, а гумите се държат за пътя, все едно са защипани за него. Матю войнствено се хили на зачервеното й лице и леко зейналата уста.

След двайсет минути изисканите къщи отстъпват на високи многоетажни блокове. След още десет блоковете се смаляват до бизнес паркове и безистени, а накрая колата се носи покрай широко пасбище. На лунната светлина Джошуа Джоузеф мярка покачена на оградата градска лисица.

— Добре, Джош, пристигнахме!

Слизат от колата. Джошуа Джоузеф надушва януарски скреж и острия мирис на запалено дърво. Навсякъде около тях има празни, високи сгради и се чува шумът от припукващите кораби по реката наблизо. Обувките му жвакат в кал, после стъпват на чакъл. Матю подканва и двама им с майка му да побързат, така и правят. От другата страна на двор, покрит с черен лед и автомобилни гуми, покрай крехкия труп на закъсняла прелетна патица. Матю Спорк отваря странна, овална врата и вкарва семейството си вътре. Влизат и вратата се затваря след тях. Слизат по няколко стъпала и вървят по дълъг, сводест тунел. Токчетата на Хариет почукват и тропат по гладкия бетон.

— Къде сме?

— Знаеш къде сме, хлапе. Нали ти намери пътя!

— Да, но какво е това място?

— Е, в различните времена и сезони онези любезни господа, които управляват великите нации, може да се поскарват от време на време. И в усилие да избегнат физически щети, всички лордове, собственици на банки и президенти конструират подземни укрития, където да се спотайват… — Матю ги повежда надолу по късо стълбище. — И освен това има тунели. Нали знаеш какво представляват? Канали, метро, водоснабдяване и подобни служби. Този участък обаче, той е принадлежал на пощенската служба на Нейно Величество още от времето на кралица Виктория. Смея да река, че днес Пощите си нямат представа, че я притежават, каквито са щедри на харчлък от обществената кесия. А по онова време са били същинско чудо, Джош, истинско чудо — че и двойно по-голямо в самата столица, та си прокопали своя собствена малка железничка, прокарали и пневматични тръби от бронз, сложили и вакуумни помпи, задвижвани с пара. Гениално. Разбира се, имало и тунели с човешки размер — за обслужването на цялата мрежа. Сега вече са затворени, рухнали и изчезнали, надстроени, запълнени… или поне така си мислят Куките и техните приятели, но ние знаем за тях, Джош — хората от Пазара като мен и теб. Смехурковците в Париж, Джош — те мислят, че си имат катакомби, но в сравнение с лондонските потайности техните са едно нищо!

И още преди баща му да е довършил обясненията си, Джошуа Джоузеф вече чува музика и вижда жълтото електрическо сияние на ръба на тунела, и долавя плътна миризма на пушени наденички и индийско орехче, парфюм и цветя, каквито майка му отглежда на перваза на прозореца в кухнята. Завиват зад ъгъла и Нощният пазар се ширва пред тях като главната улица на средновековен град, озарена от фенери и манивелни генератори с грейнали скромни крушки, пълна с щандове и ръчни колички, та дори и магазински фасади, на дълги редици, терасирани покрай стените и разделени от дървени тротоари, така че все едно си застанал на дъното на голяма продълговата купа или в корпуса на кораб — стотици търговци и продавачи крещят цени и предложения и се надвикват за внимание. Баща му нагазва заедно със семейството си в това море, а отвсякъде го приветстват и засипват със знаци на обожание.

Червени кадифени драперии и пищни тапицирани кресла, маслени картини, златни монети, корниш пасти[68] и чай; тютюнев дим, ментови бонбони и турско кафе, пожълтели карти за игра и шах. Нощният пазар представлява всичко това и много повече, но за Джо душата му са най-вече баща му и чичовците, които седят сред възглавничките и похапват баклава и сладкиши в малките часове на нощта, разказват си истории и отговарят на въпросите на малкото, учудено момче, докато майка му се усмихва и разменя клюки с дузина лели. Всички на Пазара са лли чичовци, или лели, или — което е по-необичайно — братовчеди, като момчето и момичето, седнали на съседните възглавници, храненичетата на чичо Джона, който единствен от присъстващите носи костюм, но пък кривата му усмивка светва като фар, щом падне върху децата.

Джошуа Джоузеф пита най-любезно дали някой от присъстващите си има фамилия. Матю поглежда към широкоплещестия, много слаб мъж, чието е настоящото свърталище. Той се нарича Там и в дневния свят си има магазинче, където господата от висшата класа си купуват дрехи и оборудване за стрелба и риболов. Тези стоки, разбира се, той с радост доставя по домовете на клиентите си, така че често е много добре информиран за местоположението на ценните вещи в скъпите домове.

— Хора от Пазара, Джошуа — казва чичо Там и кима с голямата си глава над чашата с уиски, — хора като теб и мен… нас не ни бива с имената. Всъщност изобщо не ни бива в помненето. Важните неща не ни се изплъзват, разбира се, но дребните подробности гледаме да забравяме, та да не ги изтървем, когато не бива. Нощният пазар не се нарича така просто защото го отваряме, когато слънцето залязва. Не, просто цялото събитие се случва под наметалото на мрака. Сенки и мъгла се възцаряват в умовете, така че да не виждаме онова, което не смятаме да полезно да помним, ако схващаш какво намеквам.

Джошуа Джоузеф не схваща.

— Е, родът ми е от Корнуол, нали така? Корабокруширали Са едно време. Нали знаеш с какво са се занимавали?

— Малко нещо пирати са били.

— Хм, ами — и да, и не. Пиратът полага усърден труд да докопа плячката си, Джошуа. Качва се на кораб и води сериозни битки, рискува да го обесят и да загине в бой, и тъй нататък. Корабокрушителят е от по-потайните хора, просто има делови апетити. Оставя крайбрежието да му върши работата, мами бирника — нали знаеш какво е бирник?

Тъй като всички в живота на Джошуа Джоузеф проклинат бирника — лоша фея, която взима от заслужилите, за да тъпче лакомите гаги на социалистите и банкерите — момчето знае кой е това и кима.

— Е, та корабокрушителите подмамват бирниците да блъснат в скалите кораба си, пълен със злато и ром, а после прибират всичко, което вълните изхвърлят на брега. Понякога сред стоките попадат и бирниците, и не един от тези данъчни — което е друга дума за бирник — та не един и двама от тях си доживяват дните, женени за някоя корабокрушителка и си пият рома по плажовете, защото и бирникът си е мъж като всички останали, нали? Та, идеята е, че корабокрушителите си вършат работата в тъмното, тъй че ако дойде шерифът, никой да не е видял лицата на другарите си — не и със сигурност. Всеки от тях може да се закълне върху Светата Библия дори, че си няма точна представа кой друг е присъствал на брега да вади сандъците с данъците или да ги изнася от плажа. Та… как се казвам?

Джошуа Джоузеф обмисля въпроса.

— Не смятам, че въобще съм ти чувал името.

— Много добре. Е, ела да седнеш при мен и да научиш още нещичко, докато баща ти се разправя с деловите въпроси.

И Джошуа наистина се образова — в странните умения на Пазара: кражби и ключалки от Там и Каро, малко юмручен бой от Ларс и Шведа, ориентация в Каналджийския обход от всички останали. И от техните момчета и момичета, съпруги и братя, и майки: как да познава фалшивите банкноти, фалшивите картини и наскоро измайсторените файтони на Луи XIV; как да познае кой взима наркотици или „окъсява“ при броене, или говори когато не му е редът, както и какво да стори по въпроса; как да се катери по стар водоскок, без да го откачи от стената; как да си направи свястна дегизировка; как да изчезне в претъпкана стая. Нощният пазар е пълен е хора, които би бива в такива работи и са готови да ги обяснят на сина на Матю Спорк на по вряла поничка от стоманената тенджера на сергията на чичо Дъги — той е боксьор, силен като ливърпулски Херкулес и голям любител на пърженото.

На Джошуа Джоузеф, който се излежава като султан на копринени възглавници с пръсти, омазани с канела и захар, шоколад и сладко, Нощният пазар му се струва изтъкан от изумителни лакомства и магически тайни, и целият му принадлежи. Той тича свободно пред стотиците магазинчета, открива, че е ужасен художник и поносим рестарвратор на картини; че му липсва талант за сложни ключалки, но направо може да си спечели бойскаутска значка, ако помага на хора да си влизат в колите; че с уменията си по математика никога няма да подправи счетоводна книга (тъй че дори не бива да пробва). Превръща се в принц сред десетгодишните, разпределя справедливо правосъдие и научава какво се случва, като те спипат със захар по ръцете, ако са ти забранили поничките (и бързо научава методите за криене на лепкавите лапи и с тях — и отпечатъци от пръсти). Матю Спорк е възхитен и Хариет е ощастливена от триумфа му. Недоволен е само бащата на Матю, Дениъл. Дядо Спорк смята, че училището ще пострада и в никой случай не одобрява Нощния пазар, макар че не иска да каже защо.

Училището не страда. Всъщност то печели. Заедно с проумяването на практическите приложения от опита му, Джошуа Джоузеф става все по-добър ученик. Каква част от сто и двайсет е две? На кого му пука? Но: колко са едно цяло и пет процента от сто и двайсет паунда (закръглено за удобство)? И това разумна куриерска такса ли е? Ето една далеч по-интересна задачка…

Джошуа Джоузеф Спорк, кронпринц на крадците, прекарва нощта по гръб, загледан в сводестия тухлен таван, и най-накрая заспива под тихия шепот на броячната машина на Там, на която той брои крадени пари.

* * *

С урока на монтето на първо място в ума си Джо Спорк плъзва гръб по стената на апартамента на Бил, докато не се отпуска на пети и обмисля какво точно знае за Книгата на хакотя и защо някой би убил човек заради нея.

Ако можеш да видиш какво се случва около теб…

Не може. Няма си представа. И това е другото правило на монтето: ако не можеш да забележиш загубеняка в стаята, то това си ти.

* * *

Жена, наречена Брайс, облечена в хартиен костюм и със синя платнена маска, настоява Джо да й даде обувките си. Прави го не по подозрителен, настоятелен начин, а по-скоро като обзета от пълна скука. Рут Брайс си прекарва живота в издирване на следите от разхвърляни убийци и образът на зловещия Патък на Спорк, щрапал навсякъде по местопроизшествието и замацващ малките, но много важни следи, очевидно се извисява чудовищно голям в мислите й.

Джо, който не желае да бъде груб, нито да създава пречки, си сваля обувките и й ги връчва — наясно, че с пристигането си Мърсър незабавно ще го нарече идиот и десет секунди по-късно ще обърне тази непростима грешка в огромно законодателно предимство. Докато подава обувките си (взети от найобикновен магазин и доста очукани въпреки жълтия етикет „износоустойчиви“), той осъзнава, че така също предава — от практическа гледна точка — и възможността да се измъкне по терлици. Иначе спокойно би могъл да зачезне нанякъде след половин-един час — „О, нямах представа, че още ви трябвам, много съжалявам“, — но без обувките си е принуден да остане и да изчака всичко докрай. Излиза, че все пак дълбоко в себе си иска да се замесва. Джо Спорк има малко приятели и няма да зареже някой от тях в мъртво състояние само защото нелюбезно ченге може да сметне присъствието му за знак за вина. Най-малкото пък би изоставил точно този труп, член с добро положение на Почтеното и издържливо братство на оплаквачйте. След време, без съмнение, братството на Били ще се появй и ще седне да го оплаче, но докато това се случи, той си има само Джо. Приживе сам и — както Джо най-сетне осъзнава — болезнено самотен, няма причина да не остане обгрижен поне в смъртта.

— Спорк, нали така казахте, сър? Съ-Пъ-Оу-Ръ-Къ?

Детектив сержант Пачкайнд е като елф — миличко, бъбриво дребосъче с пискливо гласче и вече е показал на Джо снимка на племенниците си. Идеалното нещо според дет. серж. Пачкайнд за успокояване на стомаха и стабилизиране на сърцето след неприятен сблъсък с новооткрит труп. Докато Джо оглежда момичетата и смята, че много приличат на бобри и донякъде на щъркели, дет. серж. Пачкайнд вече му е задал няколко маловажни въпроса, за да си попълни документите. Джо накратко описва какво му е било да се натъкне на трупа на стар приятел, а милият полицай сумти и цъка с език, и тъкмо се кани да иде и да поговори с Брайс със синята маска, когато му хрумва нещо.

— И по кое време беше това, мистър… извинявайте, бихте ли си повторили името?

В този момент, пренебрегнал за миг суровото нареждане на Мърсър да си трае, Джо каза „Спорк“ и незабавно осъзна какъв идиот е.

Сега вече Пачкайнд го поглежда с очаквателна физиономия и той няма какво друго да стори, освен да кимне.

Всъщност не кима. Кани се — вече е пратил сигнал „давай“ на мускулите за кимане — когато в помещението се плисва вълна недоловима тишина. Всички спират да си говорят, ченгетата — да тътрят крака. Джо, който никога не е ходил на лов, си представя, че точно такава тишина настъпва в голяма гора след свалянето на първия елен. В тишината се разнася възможно чаи-нежеланият и най-неприятно познат глас и младежът осъзнава, че е загазил сериозно.

— Боже мили, Боже мили! Мистър Спорк, какво правите на такова неприятно място? Не, не, не отговаряйте без адвокат! Боже опази! Не трябва да ви нарушаваме древните права, това било извънредно нередно. Магна Харта и тъй нататък, ми че да, разбира се. Здравейте, детектив сержант Пачкайнд, радвам да ви видя отново, макар да съжалявам, разбира се, че туй трябва да стане в дома на смъртта. За съжаление, такова е битието на професиите ни, разбира се — почти винаги се срещаме на лоши места, нали?

— Да, сър — казва неутрално детектив сержант Пачкайнд, — често се случва.

— Поне веднъж, детектив сержант, както казвах на уважаемия ми колега мистър Камърбанд тъкмо тази заран, поне веднъж би било приятно да срещна чаровния Базил Пачкайнд в пъб и да си поделим кана бира. Нали така, Арвин?

И ето че се появяват и двамата му познайници, а в същия странен миг Джо осъзнава колко са двоични те един до друг: разтеглена, тясна единица и заоблена нула.

Арвин Камърбанд кима:

— Точно така беше, мистър Титуисъл. Тъкмо тази заран.

— И, Бога ми, Базил — нали нямаш против да те наричам Базил? Не искам да бъда груб… благодаря, скъпи приятелю — да, приятелю Базил, боя се, че в този момент трябва да ви отнемем мистър Спорк. Той има важна среща. Няма никакъв начин да почака и ако я пропусне, последиците ще бъдат… е, всевъзможен хаос и цялостно притеснение за нацията. Понеже знам за дълга ти към спазването на процедурите и закона, Базил, донесъл съм нужното…

С тези думи Титуисъл изважда от вътрешния си джоб нагънат на няколко ката, дълъг и белезникав документ и го предава на Пачкайнд. Той го разтваря и наднича вътре, после изсумтява, сетне го гледа още известно време. Накрая отбелязва:

— Не е подписана.

— Не — отвръща безизразно мистър Титуисъл. — Тези заповеди винаги са без подпис.

Пачкайнд въздъхва.

— Съмнявам се, че бихте желали да признаете, мистър Спорк? Убийството, имам предвид? — Казва го така, все едно предлага на часовникаря вариант за бягство.

— Не. Боя се, че няма да го сторя.

— Е, вие си знаете най-добре, предполагам — Пачкайнд въздъхва и сгъва отново листа. — Целият е ваш.

— Наистина, така си е — отвръща мистър Титуисъл. — Бих заявил, че изобщо не сме се появявали тук, но, Бога ми, надали можем да поддържаме подобна версия. Така че — все едно. До скоро виждане, детектив сержант Пачкайнд!

След което, за гняв и почуда на Джо, Арвин Камърбанд с лека стъпка се озовава зад гърба му и му връзва ръцете със светла найлонова лента. Джо кресва стреснато:

— Хей! — и извръща глава към Пачкайнд в ням зов. Направете нещо!

Детективът сержант е видимо пребледнял и твърде преднамерено се извръща с лице към местопроизшествието.

— Детектив сержант Топър — казва, сякаш устата му е пълна с пръст, — разкажете ми за трупа.

— Не сте арестуван — мърмори Арвин Камърбанд в ухото на Джо Спорк, — понеже ние не работим по този начин.

* * *

Дебелият кара, а Родни Титуисъл седи отзад до Джо. Предишната му разговорливост се е изпарила, а изумената обида на майстора е изгубила силата си. Докато Камърбанд ги прекарва през сложния лабиринт на Лондон, в колата се възцарява тъжна, носталгична тишина и всеки от тримата е вглъбен в собствените си мисли в твърде странен порив на близост.

Светофарът пред тях отново светва червено и мистър Камърбанд изсумтява. Родни Титуисъл въздиша.

— Арвин, моите извинения, но ще подема разговор. Ще трябва да се присъединиш от предната седалка. Можеш да правиш няколко неща наведнъж, нали?

— Разбира се, Родни.

— Благодаря ти, Арвин.

— Аз ти благодаря, Родни.

— Нека започнем тогава. Чудя се, мистър Спорк, дали бихте могли да ми кажете само едно…?

— Вие бихте могли да ми кажете кои сте, по дяволите. Не сте от проклетия логанфийлдски музей, това поне е ясно.

— О, мили Боже. Не. Нека кажем, че сме въплъщението на неприятна нужда на глобалната действителност, специфично загрижена за добруването на Обединеното кралство на Великобритания и Северна Ирландия. И да допълним, че за наше удобство въпросите ще ги задавам аз. Също така бих желал да напомня, че не сте задържан от полицията. Обичайните правила, както твърде често ги описват в популярните телевизионни програми, не важат. Ние не сме орган на правосъдието. Занимаваме се с оцеляването. В този смисъл ще разберете, когато казвам, че не бива да се опитвате да „ползвате петата поправка“. Кралството вече не признава правото ви на мълчание, да знаете. Защитаваме бъдещето на нацията, а не съвестта й. Намирам това за благородно… — мистър Титуисъл се усмихва извинително и после, щом колата спира на светофар, се вглежда през прозореца към малка орда тийнейджърки в мрежести ризи, които крещят и подскачат нагоре-надолу. След малко продължава:

— Да речем, че ви попитам „Какво е Разбиращата машина“? Какво ще ми отговорите?

— Нямам представа.

— А ако се наложи да гадаете?

— Устройство, което кара хората да разбират?

Родни Титуисъл тихичко се засмива:

— Което заключихте от употребата на израза „разбираща“. Наистина. Е, мистър Спорк, в този смисъл сте на прав път. Наистина е устройство и определено на мен лично ми изкарва ангелите. Разкажете ми вместо това за Магическия кошер от Уиститиел.

— За него пък откъде знаете?

Родни Титуисъл въздъхва.

— Съвсем скоро, мистър Спорк, всички ще знаят за него.

— Защо? Че това е просто автомат. И бездруго какво обшо има тази работа с Били?

Джо отново вижда трупа на Били под чаршафа, надушва смрадта в стаята и преглъща жлъчка.

— Всички ще знаят, защото всички ще видят. В началото пчелите ще обиколят света. Ще пробудят още кошери. Устройството е предвидено така, че да опаше планетата. Ще има… да ги наречем ли избухвания?… по време на които машината ще функционира на най-ниското си ниво там, където са концентрирани рояците. След това, когато всички те заемат позиция, тя ще се активира. Консервативно бих преценил, че малко след това три до четири милиона души ще умрат просто вследствие от човешката си природа. Убийства и тъй нататък. Ако машината премине на втори и трети етап, както ги разбирам — а ви гарантирам, че първоначалната цел на устройството определено не е тази, — нивото на смъртност ще скочи драстично. В най-лошия случай то се доближава до сто процента от световната популация. Така че нали разбирате защо изпитвам известно нежелание да пропусна тази вест покрай ушите си? Погледнато ретроспективно, следваше да разглобим уреда още преди години, но правителствата така мразят да изхвърлят разни неща, особено ако са опасни. Да сте чували случайно, че от думата „ретроспекция“ може да се образува и прилагателно? Да речем „Джошуа Джоузеф Спорк е ретроспективен — той е човек, който се учи от грешките си“. Във всеки случай, мистър Спорк, кошерът не е само играчка на пружина. Той е изумително сложна напредничава технология и е толкова добре пазена тайна, че който знае за него, не може да разбере принципа му на действие, а не би могло да си позволим да научат за него хората, способни да разгадаят този принцип. Уредът напълно променя правилата. И следователно в много отношения може да се нарече и бомба с часовников механизъм. Именно това представлява Разбиращата машина, за която споменах по-рано. Ние сме, така да се каже, малко нервни по повод предстоящите след скорошното й активиране събития. Така че трябва да ви запитам: как да я изключим отново?

На Джо му дават възможност да се измъкне ни лук ял, ни лук мирисал — вероятно и без последици. Много привлекателно. Само дето достатъчно често се случва безскрупулни хора да използват този същия израз, за да примамят заподозрения да направи признания.

Отричай. Крий се. Извъртай. Прави се на глупак. Какъвто, във всеки случай, и бездруго си.

— О. Съжалявам. Аз просто… Нямам си представа.

— Не, почти сигурен съм, че нямате… — въздъхва мистър Титуисъл. — Тед Шолт е човекът, с когото трябва да говоря, нали?

— Предполагам, че е възможно…

Приятно видение: гражданчето Родни Титуисъл се бори в чистата си кола с Тед със смрадливите крака, чувалената одежда и моряшката мушама, той, притиснат към прозореца и надава странния боен вик: Машина за ангели! Макар че… не. Тед Шолт надали би понесъл добре такъв сблъсък.

И пак този израз: машина за ангели. Точно сега далеч не изглежда толкова забавен. Често срещан по анимационните филмчета начин за създаване на ангели е например като убиваш хора. Май Джо не трябва да го споменава. А ако го стори, дали ще го задържат завинаги? И дали „споменавам“ е равно на „признавам“ във воднистите очи на Родни Титуисъл?

Мигът отминава. Родни съвсем лекичко плесва с ръце, за да го подчертае.

— Нека вземем за пример мен, мистър Спорк, проблемът — и на тази напреднала възраст това е чест проблем… — той кима лекичко с глава към тийнейджърите отвън, които продължават да се чуват въпреки съскането на гумите — е, че макар да съм известен като почти непогрешим, от време на време се славя й като извънредно греховен. Разбирате ли?

— Всички грешим от време на време — казва Джо нервно.

— Дори по въпроси, за които имаме абсолютна увереност, Бога ми.

— Дори тогава.

— Това е основата на знаменитата доктрина на Рене Декарт, нали знаете.

— Не, не знаех.

Родни Титуисъл изпуска пара чрез любезна съжалителна въздишка.

— Както казах, обезценена е. Добре. В течение на живота си Декарт осъзнава, че има многобройни случаи, в които е абсолютно уверен и същевременно абсолютно греши. Представял си е как стои пред огъня и присъства на вечеря с приятели, когато всъщност е у дома в леглото. Видял е нещо, което приел за орел и после открил, че е лешояд, но е много по-близо, отколкото му се струвало. Глупаво от негова страна, но той бил математик, не естествоизпитател…

Изражението на мистър Титуисъл не скрива напълно личните му чувства към липсата на орнитологични nous[69].

— Та следователно се запитал: „Ако ме държи пленник злонамерен дух, който мами сетивата ми, в какво бих могъл да вярвам тогава?“ — и измислил метод да се съмнява във всичко, а накрая той бил сведен до просто изречение, че, понеже е в съзнание и осъзнава наличието на собствните си мисли, Декарт не може спокойно да се съмнява в съществуването си. Това е знаменитото „Аз мисля, следователно съществувам“. Виждате ли? Звучи толкова тривиално, докато не видите контекста. Ето го Рене, наполовина убеден, че душата му е играчка на демони. Здравият му разум виси на косъм, но той намира това простичко вплъщение на истината, застава със стиснат юмрук и обявява: „Истински съм! Съществувам! И на тази скала ще изградя храм на здравия разум!“. Величествено, честна дума.

— И успял ли?

— Какво? О, не. Не, притеснявал се, че католическата Църква ще го изгори жив. Заявил, че Господ всъщност никога не би позволил на човешката душа да бъде навлечена такава ужасна участ. Не знам откъде е намерил свидетелства за това. Струва ми се… добре де. Въпросът е, че поне докато представляваме нещо, ние сме същества, които мислят. He homo sapiens a res cogitans[70].

Това твърдение май заслужава потвърждение, така че Джо се осмелява да отбележи неангажиращо:

— Ясно.

— В този случай искам просто да кажа, че истината е хлъзгава като риба. А?

— Да, така си е…

Понеже не се сеща какво друго да каже, въпреки че в главата му дрънчат алармени звънци.

— И въпреки че тази плъзгавина е недостатък в някои ситуации, тя е и жизненоважна за начина ни на живот. Грешната истина в грешния момент предизвиква спад в пазара за недвижими имоти и народите започват да се зъбят едни на други. Така че не бива да пускаме на свобода прекалено голямо количество. Иначе навсякъде ще заизбухват войни. Икономическа криза ще има — е, това сме го виждали, нали?

Двамата завъртат очи съучастнически. Лудостта на банкерите.

— И за да стане проблемът още по-притеснителен, беше предположено дори, че ние — човешките същества — не сме способни да познаем каквото и да е в абсолютния смисъл. Ние вярваме. Теоретизираме. Но нямаме дирекно възприятие дали нашите вярвания съвпадат с обективната вселена.

Мистър Титуисъл въздъхва дълбоко. Епистемиологията е жестока.

— Но… какво ще стане, ако може да се конструира машина, способна да функционира като един вид патерица? Която да разшири сетивата ни в царството на знанието? Машина, която да разкрива пред всички ни неизкривената истина?

Той кима, когато Джо трепва при тези думи.

— Бихме станали свидетели на чудеса. Но тогава… старите ни зверства ще се появят на бял свят, стари обещания ще бъдат разкрити като лъжи… И ако човек има научно мислене, може се заинритеснява поне мъничко за това дали такава сила на набюдението няма да разруши живота на Земята оттук насетне или може би да промени естеството на тази вселена и да я направи негостоприемна към съзнателната мисъл. Учените ще опяват до безкрайност за принципа на предпазливостта, нали? — Титуисъл се усмихва добродушно: очиларковците и техните странни привички.

— Съжалявам — казва Джо Спорк все още вглъбен върху току-що чутата реч, — какво искахте да кажете с последното?

Мистър Титуисъл се размърдва на седалката си.

— Арвин, ще ми помогнеш, ако се отплесна, нали?

— Разбира се, Родни.

— Направо се губя в квантите.

— Остави ги засега.

— Това няма ли да компрометира стриктната ни научна подготовка?

— Нуждата ни зове, Родни! — заявява Арвин Камърбанд и задълго и философски залепва дебелата си длан върху клаксона. Закъснял пияница блъска по капака на колата, вдига два пръста и се олюлява нататък.

— Нали разбираш — резюмира Родни Титуисъл, — излиза, че Цялата изумителна хайзенбергска история[71] е буквална истина — ние като съзнателни същества имаме определена роля в продължаващото сътворение на вселената. Със самото си наблюдение предизвикваме появата на малки нерешителности, които да поемат насам или натам. Така че човек трябва да се запита — ако е отговорно лице, разбира се, — дали ако се научим да се възхищаваме на вселената пряко и без възможността за грешка, така няма да предизвикаме нещо като каскада? Дали нашето съществуване не зависи от тези малки несигурности в тъканта на света? И какво ще стане, щом да научим това означава, че знаем и друго, което намеква за трето и тъй нататък, докато не останат нерешени въпроси и всеки избор е бил направен като последица от всички други и накрая станем малко… нека приложим метафора… като хора с часовникови механизми. Пианоли мистър Спорк, вместо пианисти. Дали това не би означавало и смъртта на интелекта? Как мислите?

— Не съм сигурен, че успях да ви разбера.

— Съгласен съм — казва мистър Титуисъл, — че е малко трудничко. Арвин?

Арвин Камърбанд поглежда в огледалото за задно виждане.

— Да речем, че в момента сме като вода, Джо — казва той меко. — Умовете ни са като течност. Става ли? А тази машина би могла — има такава вероятност — да се окаже подобна на фризер. Възможно е да замрази всичко — навсякъде и завинаги. И тогава вече няма да сме течност, ще бъдем втвърдени и дори да не го забележим, ние ще следваме път, който ни е предначертан предварително, и ще чувстваме, че взимаме собствените си решения. Точно сега имаме избор, нали разбираш, Джо. Човек може да реши едно или друго в миг на напрежение. Тази възможност не е случайна и не е фиксирана. На съзнателно ниво е. Но след замразяването… Никога повече няма да има бягство от пътя, начертан, преди да се родим и до деня на смъртта, и няма значение какво правим по този път, само дето ще сме част от механизъм, създаващ още неизбежни пътища. Няма да сме по-различни от всяка друга химическа реакция.) Солта няма избор дали да се разтвори във вода, нали? Няма, да бъдем специални или дарени със съзнание, ще сме просто! ръждив метал. Хора на пружина. Разбираш ли?

— Ох! — възкликва Джо.

— Именно — съгласява се Родни Титуисъл меко. — Ох! Напълно съм съгласен. А ако сега вече се чудиш как е било построено подобно нещо, то отговорът в крайна сметка е — от отчаяние. Или по невнимание — нещо, което е, боя се, типична черта за историята на оръжията за масово разрушение. Достатъчно е да кажа, че проектът е стар. Вече наистина няма значение. Разбиращата машина е устройство, което би позволило на всеки един в даден момент да узнае истината — без опасения от грешка. Нали виждаш колко е привлекателно — да измамиш врага и да знаеш, че измамата е била успешна; и да разгадаеш лъжите му непогрешимо. Мащабно стратегическо предимство. Интересът на създателката не е бил такъв, разбира се. Тя беше идеалистка. Това е термин, добил значение на човек, който е с ум неясен и наивен, но по онова време големите идеи са били много модерни. По-добре да живееш чрез науката, знанието ще ни направи богове… и ето я нея с машината й за истина. Измамата ще остане в миналото. Разбиращата машина ще ни въведе в нова ера на просперитет, икономическа стабилност, научни пробиви, социална справедливост… Но използвана не тъй мъдро, както е намислено, може да намали ползата от други неща. И както казах — наистина ли искаме да знаем истината за всичко? За всеки? Всичките ни любови, копнежи и страхове, разкрити с един поглед? Слабостите и дребнавостите ни? Греховете ни? Историята е кладенец, мистър Спорк, дълбок кладенец, прокопан в пластовете на миналото, през костите на лудостта и убийствата. Когато се препълни, най-добре ще е да си потърсим повисочко местенце. Тази машина, тази Разбираща машина, която толкова кавалерски реактивирахте… тя е като стоте дни дъжд. Само дето дните са хиляда. Тя е потоп и аз не съм Ной. Аз съм Кнут[72].

Родни Титуисъл се е обърнал в седалката си и сега гледа Джо трескаво и повелително. Всеки момент ще посочи с пръст като на плакат за мобилизация. Присъедини се! Страната ти се нуждае от ТЕБ! За да спаси света.

Джо Спорк не остава студен. Разбира се, че е притеснен. Но няма отговори и знае, че се намира ако не в корема на звяра, То несъмнено в пастта му — и се търкаля към гърлото. Не иска го окуражава да преглътне.

Мистър Титуисъл понижава глас, за да придаде тежест на най-искрената си молба:

— Така че нека ви запитам отново с цялото си сърце: как да го изключа? Как да го овладея? Как да го настроя? И какво се надявате да постигнете с него?

Джо гледа събеседника си и знае, че мистър Титуисъл вярва във всичко, което току-що е казал. И в същото време Нощния пазар в главата му шепнешком отбелязва, че цялата истина може да бъде извъртяна умело и да създаде възможно найелегантната и извънредно измамна лъжа.

— Да речем — казва Джо, като затваря устата на въображаемите упорити възражения на Мърсър, — хипотетично да предположим, че всичко казано от вас е вярно, защо просто не дръпнете щепсела на апарата?

Родни Титуисъл кима:

— Може и да пробваме. Но как човек да призове обратно пчелите? И как да разбрем, че сме успели да сложим край? Дали при бъзикането на машината няма да усиля мощността й и да предизвикам хаос, да съсипя народа си и себе си? Или да активирам някакъв „мъртвешки спусък“ и да ни навлека Армагедон? Не. В дългосрочна перспектива е по-добре да си осигурим помощта ти. Тази задача трябва да се изпълни както трябва.

— Съжалявам — повтаря Джо. — Но наистина не знам нищо.

— Не, мистър Спорк, няма нужда вие да съжалявате — отвръща Родни Титуисъл. — Аз съжалявам. И то много!

* * *

Не си проговарят повече, докато Арвин Камърбанд не завива в тясна уличка и не минава през чифт модерни стоманени порти. Влиза в предния двор на анонимна тухлена сграда с големи люлеещи се врати.

Аха. Ето че пристигнахме — казва Родни Титуисъл с гласа си за „неприятни необходимости“, докато помага на Джо да напусне задната седалка. — Сигурен съм, че всичко ще се нареди по най-добрия възможен начин.

Изразът е познат и pro forma, но от неговата уста и в момента звучи като погребална реч. Това е молитва за умиращите. Докато те тримата вървят към мрачната, грозна малка сграда и настланите с линолеум официални кабинети вътре, Джо усеща как животът му достига някакъв вид вододел. Събира нерви за онзи тип изпитания, каквито несъмнено ще му предложи Родни Титуисъл, и се чуди какво да каже или стори и дали изобщо ще излезе оттук с всичките си пръсти и зъби. Простенва чак от дълбините на сърцето си. Ще му се да призове: „Недей така!“, но се срамува, а и бездруго знае, че — макар мистър Титуисъл да не иска да постъпва така — абсолютно няма шанс да го разколебае, а дори да успее, то опортюнистът Арвин Камърбанд се навърта наоколо, за да се погрижи за изпълнението на задачата. Арвин Камърбанд бюрократът, който знае цената на всичко и как най-добре да ти го отнеме.

Джо поглежда наляво и вижда дълъг сиво-черен микробус „Мерцедес“, със затъмнени до черно прозорци, а до него чакат мълчаливо три високи силуета в роби и с воали. Нови вампири — но мисълта не е и наполовина толкова весела или лесна за отхвърляне, колкото в работилницата му и по дневно време. Трите безлики глави се завъртат полека да проследят как крачи Джо. Родни Титуисъл не поглежда към тях и в този момент майсторът с предизвикващ гадене страх осъзнава, че предстои Да бъде предаден в ръцете на вампирите.

— Кои са те? — пита той тихичко.

— Може да са призраци — отвръща Родни Титуисъл с нетипична загадъчност, но може да звучи така и защото е леко притеснен. Джо го поглежда и той загърбва призраците с лека ръка. — Водят се наши договорни партньори. Техниките за разпит които прилагат, са въпрос на търговска конфиденциалност. Разбира се, а и във всеки случай нямаш право на глас. Тези господа ни уверяват, че всичко, което ще се случи с теб, ще бъде в рамките на закона. Не е наша работа да надничаме зад рамото им. Всъщност ако го правим, би било нарушение на правата ти според Закона за защита на данните. Нали разбираш? Никой няма да пита. А ако попита, няма да получи отговор. Алинея к новоприет закон ми дава възможност да те връча на тях. Искащ ли да знаеш коя алинея точно? Записал съм си я някъде. Разбира се, голяма част от съдържанието е цензурирано.

Джо поглежда отново към призраците и вижда, че не са сами.

Зад микробуса е спрян странен, брониран папамобил и в него е настанен друг познат силует — прегърбен мъж, в когото майсторът с лекота познава своя първи ръскинит, — онзи, който дойде в магазина.

Лицето на мъжа тъне в сенки, но е отметнал паяжината на воала назад върху широките си рамене, така че да може да вижда ясно в тъмното и от него се излъчва сурова, скована злонамереност и ужасяващо нетърпение.

— Наричат се ръскинити — добавя Родни Титуисъл, — добронамерен монашески орден. Намираха се съвсем наблизо, така да се каже. Имат отдавнашен интерес в Разбиращата машина. Когато я изключим, ще я изучават. Интересуват се от срещи с божественото. Искреността им не е модерна, разбира се, но имат сериозни познания. Вдъхновени от Джон Ръскин. Въпреки че, както разбирам, са се променили много през последните няколко десетилетия — дотам, че изразът „добронамерен“ може и вече да не им приляга. При все това грижат се за сирачета от един конкретен инцидент. Това все се брои за добро намерение…

Джо Спорк се взира в забуленото, необикновено трио, което чака да го отведе в мрака, и е напълно готов да го повярва. Спомня си странните, птичи крачки и безликото памучно лице и се чувства като малко момче, оставено на стъбите на много страховито училище. Ще им каже всичко. Макар че това „всичко“ не е кой знае какво, а когато приключи, те ще продължат да го изцеждат. Ще бъде осакатен от добронамереността им. Може и да умре от нея. Вдишва влажния нощен въздух и решава да цени всяка секунда от живота си. Обещава си, че няма да пищи.

След това обаче, докато се изкачва по износените бетонени стъпала, вратата се отваря и от приемната зала на сградата лисва лъч жълта светлина. Три фигури минават през процепа, в съвършен синхрон с триото, което се изкачва. Отдясно — грамаден, буен младеж по анцуг, в средата — изискан господин с костюм от „Севил Роуд“. Отляво пристъпва охранител или войник в цивилни дрехи, изглежда възбуден и изнервен. От устните на Джо вече се отронва някакво извинение, но възраженията му в невинност са напълно заглушени от радостен крясък, който отеква в околните стради и мистър Титуисъл се привежда, сякаш ударен с дъска.

— Джошуа Джоузеф Спорк, дявол да го вземе! Мили Боже, ами че ти си вързан, каква ужасна бруталност! Мой клиент… шокиран съм. А си бил напълно готов да сътрудничиш дори изправен пред такава отвратителна провокация. В тази епоха на словесен гняв, Джоузеф, вярвам, че това те прави стълб на добродетелта. Не е ли стълп на добродетелта, мистър Титуисъл? Между другото, как се пише името ви — за протокола питам? „Титуисъл“, не „стълп“. Джо, поздравления, ти си богат. Родни възнамерява да ти даде всичките си пари или поне всичките пари на организацията си. Каква беше тя по-точно? Предполагам, че е под шапката на парламента? Е, значи ще има доста парици, нали така? Какъв голям късмет, макар че ако нямаш против да поговориш с лорд-канцлера, мистър Титуисъл, и да му кажеш да не купува ядрени бойни глави и да не закрива банки, докато не постигнем споразумение, ще съм благодарен, понеже нали не искаме да сме на червено? Да, мистър Титуисъл, наясно съм, че вярвате, че стоите над подобни простосмъртни спогодби, но позволете да ви уверя, че ако маркирахме адвокатите, както е прието при военните самолети, щях да съм боядисал на фюзелажа си емблемите на куп „недосегаеми“ държавни Департаменти, които вече са закрити. Аз съм Мърсър Крадъл старата и известна фирма „Нобълуайт Крадъл“ и мога да съдя всичко. А това съратникът ви ли е? Знаете ли, винаги съм е чудил какво значи тази дума. Как точно се съратничи? Взима ли се степен по съратничество, или е по-скоро вид чиракуване? Добър вечер, мистър Камърбанд, повярвайте ми, като кажа, че никога не съм виждал по-изискан човек от вас; мистър Спорк е мой клиент и при това от най-уважаваните, моля, въздържайте се да му отправяте онова, което предците ни биха нарекли „поглед кат’ към курва на пазар“. Кой от вас би желал да стане щастливият получател на този документ, който нарежда клиентът ми да бъде незабавно освободен на моя отговорност? Но о, къде са ми професионалните маниери? Сигурно ме мислите за дребен вредител: смятате ли мистър Спорк за заподозрян и как става така, че го разпитвате, при условие че специфично е пожелал да присъствам и преди да сте му изяснили правата и положението му в това разследване?

Родни Титуисъл поглежда със съжаление към Джо, сякаш да каже „Този човек приятел ли ти е?“ и „Нямаше нужда да ми го причиняваш, само питах“.

— Мили Боже — додава Мърсър с нарастваща радост. Л Случайно под ръка са ми и обувките на клиента ми. Джо, идиот такъв, обуй си ги, иначе ще получиш мускулни крампи в пръстите и тогава къде ще му се види краят на компенсациите? Джоузеф! С мен, ако обичаш… той често е разсеян под напрежение — уверява Мърсър Крадъл и помага на Джо да си обуе обувките. — Потисната вина, свързана с ужасните дела на баща му, нищо чудно. Знаете ли, та той веднъж излезе на среща с една дама от полицейките сили и й предложи брак по време на десерта — доста екзотично — и тя, разбира се, отговори „не“, е, та кой би се съгласил, когато тепърва предстоят кафе и петифури? Кажете ми, мистър Камърбанд, откога не сте си виждали глезените…? — Мърсър продължава да бръщолеви безспир, докато не излязат от обхвата на чуваемост и не стигнат до улицата, и тогава той и немият му спътник натикват Джо в една кола.

Ръскинитите ги гледат изпод воалите си, мълчаливи и бездейни като гущери на стена. Един от тях прави две люшкащи се, птичи стъпки, после се отдръпва. Не издават нито звук.

— Джо, добре се справи — заявява Мърсър. — Беше чудесен. Но е ясно като бял ден, че сме загазили здравата. Насред дивата джунгла сме. По неизвестна причина, която все още не съм нроумял, в дълбините се размърдват титани и сенки пълзят по стъбището. Както би казал най-младият ми братовчед Лоурънс, насадили сме се на пачи яйца. Това по случайност е Реджи, от време на време го раздава мой бияч… — той посочва натопорчения младеж отляво — по принцип е в пенсия и ще става ветеринар, би ли повярвал, моля ти се, но през идните десет минути може да му довериш живота си, само че недей, вместо това вярвай на мен. Както и да е… добър вечер и какво, на майната си, става, а пробвай и агнешкото, великолепно е!

Понеже Мърсър, верен на думата си, е донесъл храната да си направят пикник.

* * *

Под гръмотевичните бури на горния мецанпн и зад първата от три масивни защитни врати от тунгстенова стомана „Нобълуайт Крадъл“ държи апартамент, твърде елегантно обзаведен и с прекалено добър водопровод, за да бъде наречен „паник стая“, но и твърде добре укрепен и параноиден, за да представлява нещо друго. Джо е малко разочарован, но и страшно облекчен да открие, че не е настанен в самата крепост. Посаждат го на дивана в Малиновата лоджия — тя може да се смята за крепостта на кантората, — сред дебели розови възглавници и по-светли дамаски, и там заспива за цял час, преди Мърсър да го събуди посредством поднасянето към носа му на чаша гъсто кафе, направено по специалния метод на Нобълуайт, така че има и вкуса на присъщия на прясно кафе аромат. В старите, Златни дни Матю Спорк обичаше да казва, че са го хващали на местопрестъплението само когато ужасно му се е допивало от домашното кафе на Джона Нобълуайт.

— Nach dem Grossmiitterart — отвръщаше Джона Нобълуайт с нежен укор. — Не е мое, Матю. На баба ми е.

Бащата на Джо заявяваше:

— Да, Джона, знаем. При все всичките си земни стремежи към съвършенство никой от нас няма да достигне величието на предците ни.

И независимо дали разговорът се е състоял в някоя дупка или в разкошната горчиченожълта дневна в имението на Матю Спорк в умерено модерния квартал Примроуз Хил, Джо неизменно слушаше и попиваше всичко — и си мислеше, че баща му е роден предводител и владетел на хилядно множество.

* * *

— На крака за победителя герой! Всички на крака! — виква Матю Спорк, пет фута и осем инча[73] висок и жилав като речна пъстърва. Вдигнал е ръце, сякаш показва трофея, след това ги отпуска, за да вземе в обятията си — не, не великия сребърен граал, а забързаната Хариет Спорк.

Матю я прегръща силно и я вдига във въздуха, и мърмори дрезгаво в ухото й, и я целува звучно по устата, докато тя спре да говори (което отнема известно време), и я гали като същинска неспокойна котка. Тя се усмирява и забавя потока въпроси и укори, сеща се да включи в прегръдката им и момчето, което са направили заедно.

Джошуа Джоузеф се покатерва по костюма на баща си и каца между родителите си, страшно доволен от това си положение, с детските си мускули притиска главите им една към друга, така че носовете им да се сплескат, което предизвиква бурен вулканичен изблик на смях и от тримата.

Източникът на тревогата на Хариет така и не се изяснява напълно, но по-рано същия ден някакъв предприемчив мошеник е успял да се скрие в краден брониран камион и да се добере до „Бридлингтън Фишърис енд Фарминг Мючуъл Лендинг Сасайъти“, откъдето — с помощта на трима други гангстери с неизвестни имена — отмъкнал някакви си два и четвърт милиона паундач разнообразни ценни предмети на още по-висока стойност.

Тази сутрин, когато Джошуа Джоузеф се промъкна в кабинета на баща си и надуши мирис на масло от работната маса, картечният пистолет не си беше в кутията. Момчето си представяше как се развихря грандиозен план, прокарваше длан по кадифените вдлъбнатини и форми на разтворения калъф и се опитваше да си представи тежестта на оръжието и прохладата му, докато майка му не го е открила и изгонила оттам. Сега обаче разбира, че Домът на Спорк е нанесъл поредния голям удар срешу омразните сили на финансовото общество.

Така че тази вечер тържественото празненство се вихри из застланите с дебели килими, хромирани и покрити с мечи кожи долни етажи на дома в Примроуз Хил, на ъгъла на „Чалкот скуеър“. Всички важни хора са тук. На бара с по една стрида във всяка ръка е тенорът Умберто Андреоти, който си говори за надбягвания с кучета с Големия Дъги, излязъл под гаранция и намислил за разумно да прекара известно време в чужбина. Умислено ги наблюдава Алис Рибек, доскоро гейша и все още облечена като такава. Но нещо в изражението й подсказва да бъдем внимателни; Алис се е пенсионирала в най-старата професия. Има си бизнес с клиенти навсякъде по света.

— Възвръщане — отговаря тя любезно на Матю и уточнява — на връзки, скъпи, не на предмети…

Той е попитал дали тя случайно няма нужда да и бъде върнато нещо, на което той би могъл да се „натъкне“ (ха-ха, с голямо смигване: джентълменът крадец връща крадените вещи в жест на добра воля, отправен към дама). Елегантно си присвоява времето й Ролф Маккейн от рода Маккейн от Глазгоу — най-добрите взломаджии в бизнеса, най-чистите, най-бързите и най-лоялните. Ролф е участвал в едно от по-публичните престъпления на Матю — онази история с бронтозавъра. За малко да го затворят заради нея и все пак не каза и дума. Маккейн никога не обръщат гръб На приятел, ни веднъж за над двеста години непрекъснато разбойничество, но това не означава, че Ролф ще остави Матю да монополизира Алис. Дори един щедър шотландец все трябва да прекара чертата някъде.

На свой собствен диван, по очевидни причини, се е разположил почтеният Доналд (известен като Хон Дон), разхайтен син на грамадната банкова къща „Лайън и Куинтлок“, обречен на служба на държавата и с единствена цел да дигне самолета колкото се може повече пъти повече преди неизбежния брак с булка със синя кръв. Издокаран в „Севил Роу“ и експертно обслужван, известен habitue[74] на бордеи от Бангор до Бангалор Хон Дон е червенокос наследник на линията на Петър Велики сексманиак с влажен поглед, тънки ръчички и огромни длани, всяка от които в момента е заета с изучаването на различна дама на деня: щедро надарената Анна и умната, макар и сухичка Дизи.

’драсти, Хон Дон! — ревва Матю и додава: — Привет, Дизи, привет, Анна!

— Здравейче, Матю, здравейче и още как! — изпява любовният октопод и веднага писва гневно, понеже Анна го е бутнала. Девойките и аристократът се търкулват en groupe[75] над облегалката на дивана в хаос от възглавници и става ясно, че и тримата носят жартиери, макар че (за която утеха много благодарим) тези на Хон Дон са традиционната чораподържаща разновидност. От чиста дяволия Матю им щраква снимка и Доналд веднага ревва сърдито:

— Спорк, копеле, ще ме съсипеш! Чакай! Чакай! Чакай! Успя ли да снимаш крачетата на Ана? Ами на Дизи? Дявол го взел, искам тази снимка! Ще ми направиш ли копие? Хей-йей, ти си върхът, честна дума, Спорк! Хо-хо, младите ми сладурчета, сега ще мога да ви водя с мен, където и да ида…

Има и още, но дантели и смях заглушават изблика му.

Наоколо се излежават аристократи и известни спортисти, певци и танцьори, включително — за голямо ретроспективно притеснение на Джо — известен кабаретен изпълнител, в който кореняк от Търки си боядисва лицето и пее песни на Луис Армстронг. Но това са осемдесетте, не забравяйте, и никой не се шашка, още по-малко пък тримата западноиндийски играчи на крикет или суданската принцеса, която изниква в полунощ, след като си е изпяла репертоара, и настоява да танцува с великата Хариет. Ако Матю има поне една добродетел, това е пълната липса на предразсъдъци.

Джошуа Джоузеф ги обича всичките. Следва баща си по петите, издокаран в миниатюрни клош панталони и яке от говежда кожа с двойна предница от „Тиктън“. Матю първо поздравява новия премиер-министър с победата и отмъква целувка от твърде щедрата му съпруга, после се гмурва зад бара по заръка на Дейв Тригейл — шефът на казино, който си е проправил път по света с няколко услуги от Дома на Спорк. За радост на множеството Дейв сипва абсент и захар в шотче и го пали, а Матю го лисва в устата си и сключва устни върху пламъците. Джо очаква от ушите на баща му да блъвне пара — всички останали също. Матю хвърля със замах чашата във въздуха, търкулва я по ръката си до масата и се ухилва.

— Това е то мъжко питие, Дейв, истинската работа!

След което просто няма начин Дейв да не направи същия номер и за съветското културно аташе трети ранг, човекът е пристигнал късно след опера и е зажаднял за питие. Много скоро очилатият руснак пее и танцува, и цялата тълпа трополи на пода все по-бързо и по-бързо, Матю Спорк не изостава от товаришч Борис (чието име не е Борис), подритва и се върти в танца. Еха-уха-иХАХА!

Но всичко това за младия Джо са само ордьоври. Любимата му част настъпва по-късно, когато гостите почти до един Да си отишли и той е допуснат до още по-тайна компания от възрастни. Когато всички са танцували шими и туист, и конгата е свършила; когато Фънкин Уолръс и лейди Гудвайб[76] са си отишли у дома и уважаваните, червендалести големци, а Матю остава само с приближените си придворни — и започва истинското парти.

* * *

Голямото удоволствие от това да ограбиш банка — наистина да я ограбиш, не просто да се натъпчеш с парите от касите като дребен негодник и на прибиране да се блъснеш с главата напред в двайсетина ченгета — е да преглеждаш банковите сейфове и да видиш кой какво е скатал, след това да обсъждаш вещ по вещ дали си струва задържането или продажбата и, много рядко, да откриеш нещо наистина специално или странно. Веднъж Матю откри — в сейф от банка от есекския бряг — човешка челюст увита в много вехт плат, заедно с картонче, което я определя като реликва от свети Джером. В същия сейф имаше и колекция еротични икони, описващи извънредно неконвенционална версия на зачеването на Мария от Светия дух, като втората от поредицата беше определена като рисувана от Микеланджело. Дори за фалшификати бяха уникални. А ако се окажеха истински…

Матю ги дари анонимно на Британския музей и по съвпадение беше поканен на поредица бляскави партита от директорите му. Иконите така и не влязоха в официална експозиция, но музеят ги показваше на най-специалните си посетители.

Скоч и горещо кафе са заменили абсента. Хариет пуши цигара от дълго цигаре, мъжете се наслаждават на пури и лули. Парите в брой се броят на друго място, понеже няма подосадно нещо от това да гледаш как двама счетоводители ги описват и се проверяват един друг, ближат палци и се порязват по ръбчетата на банкнотите, ровят, оплакват се и се опитват да уголемят незабелязано еднопроцентовия си дял, който расте от другата страна на масата, пропорционално с основната купчина. Но въпреки това работната торба на Матю е в краката му — дрънчи, когато слага крак на нея, и Джошуа Джоузеф знае, че вътре е картечният пистолет; желязно правило на баща му е да не го прибира обратно в калъфа му, преди броенето да приключи и дяловете да бъдат раздадени.

Ето ги и банковите сейфове, подредени в редица, и за всеки един се подготвят най-добрите и най-умели касоразбивачи в страната: леля Каро с лула между жълтите заешки зъби и рокля с ниско деколте, което при навеждане щедро разкрива забележително конични бели гърди; чичо Белами в овчия си кожух — дори тук, вътре в гореща като парник стая, — а по червеното му ще се стича пот от пътя на темето му; и чичо Фримонт, роден на Бермудите и притежател на паешки дълги ръце, с кацнали на върха на носа очилца полумесеци и с шапка в цветовете на Хайле Селасие, за да напомня на всички да оказват малко уважение.

— Готови ли сте? — пита от дивана Матю Спорк, а Хариет е опънала в скута му обутите си в копринени чорапи крака и се мести все по-наблизо, за да се гушне в него.

Касоразбивачите кимат. Разбира се, че са готови. Обтегачи и шперцове са строени в бляскави линийки, в зависимост от размера. Всяка торбичка съдържа също и по няколко шперца за бъмпинг — не за състезанието, а за после, когато важното е само по-бързо да се приключи с напъна.

— Три, две, едно… отваряйте ги!

Понеже това е състезание, съпровождат го особена сериозност и напрежение. Колко сейфа може да отвори всеки касоразбивач за десет минути? Външните ключалки са еднакви, разбира се, но сейфовете имат втора, вътрешна, която всеки клиент трябва да монтира сам. И докато троицата се бори с предизвикателството на трудните вътрешни ключалки, майсторите и чираците си тихичко си описват едни на други хватките им. Младият Джо научава тайните на менгемето и иглата, на шънта и бъмпа, на напрягането и усукването, всичко това поднесено сред смях и веселие, така че към репертоара му се добавя още едно любопитно умение, което влиза и в тайния му списък с професии, заниманията с които носят забавление и са празник за душата.

* * *

Леля Каро беше най-бърза, спомня си Джо, унесен и полузаспал на дивана в Малиновата стая. Може да се спори дали не използвала измама. На третия рунд се оплака, че й е топло, смъкна изцяло горницата си, като остави всичко на показ. Покрити с капчици пот широки, здрави рамене, силни ръце с танцуващи по време на работа мускули… Двамата мъже само я зяпаха, а после чичо Фримонт направо я помоли да се омъжи за него, на което тя отвърна, че никога не би взела човек без препоръки. Накара думата да прозвучи толкова мръсно, ха дори малкият Джо осъзна, че иде реч за секс. Леля Каро, с все пълната с развалени зъби уста и обемите в бюста и задника, все пак беше жена, кацнала право пред погледа на мъжкото либидо. Двамата с Фримонт си тръгнаха заедно, за да изучават тайните на занаята насаме.

Тази весела вечер беляза началото на края за Матю Спорк, Той започна да вярва, че трябва да промени стила си, да създаде база и да се присъедини — поне до някаква степен — към законната икономика. Мафията си има Франк Синатра, казваше той. Има си кинозвезди и казина. Защо Матю Спорк да няма от същото?

Купи дялове от верига новинарски будки, пощенски концесии, автомобилни салони и кей до морето; присъедини се към клуб, наречен „Хокли“, и без особен ентусиазъм се опита да се ограничи до нискорискови начинания и показни кражби. Крадеше бельо от спалните на гостуващи старлетки и много се стараеше да го спипат как излиза през вратата със своята маска домино. Замени използваните в театрална детективска постановка фалшиви диаманти с истински, откраднати от жената на собственика. Пиеше, хапваше и се срещаше с американски бизнесмени, желаещи да се запознаят с истински английски гангстер.

След това настъпиха деветдесетте; номерата само за забавление и игрите на гоненица с ченгетата не бяха на мода, мястото им заеха подплънките за рамене и кокаинът. Матю Спорк беше в списъка от хора, които куките си наумиха да премахнат по един или друг начин.

* * *

— Съжалявам, дремчо — казва Мърсър, — но няма начин.

— Кое време е?

— Пет часът, Джо.

— Спал съм цял ден! Мамка му! Какво става?

— Не. Пет сутринта е. Спа един час. Трябва да поговорим за случилото се. Нямаме време, Джо. Съжалявам.

— Мамка му — казва Джошуа Джоузеф Спорк отново, както е замаян, и изпива кафето си. Тази ругатня се е обезценила. Не отразява дори отчасти чувствата му. Спомня си майка си, много разстроена първия път, когато я е чула да излиза от устата му, при все факта, че я използваше редовно спрямо Матю. Днес може да говори каквото си ще, стига да не е богохулство. Ако рече „Христе“, тя се моли, после плаче. И (Христе) на нея какво да й кажа?

Мърсър поставя на масата малък дигитален диктофон.

— Започни от началото, Джоузеф, ако обичаш.

— Мърсър, уморен съм…

— После ще си отспиш. Съжалявам, Джо. Иди си наплискай лицето. Ако ти трябва още кафе или някакъв друг стимулант, може да бъде уреден, но няма как да те чакаме да спинкаш. Не е време за спане. Време е да поговориш с адвоката си, понеже към този момент не знам достатъчно, за да те опазя от беди.

Джо се мръщи.

— Просто разкарай цялата работа от главата ми. Не навлизай в подробности. Аз съм дребна риба. Нищо не съм направил. Никога нищо не правя. Просто глупост.

— Джоузеф, откакто си легна, посвърших едно-друго. Пуснал съм в ход разнообразни оплаквания за фалшив арест и петиции за откриване, които ще оставят хартиена следа и ще предизвикат объркване и скърцане със зъби в Дома на Титуисъл. Започнах да разследвам и сделките на Били Френд и съдружниците му още поколения назад, така че скоро без съмнение ще знам повече за трупове и кражби на антики, отколкото някога съм си представял. Обаче това са странични дреболии и ти го знаеш — и силно подозирам, че тази дивотия ще избие на политика. Ако случаят е такъв — ако това е държавно дело от национално ниво, — тогава силно ще намалее ефикасността на Крадъл да застава между теб и злодеите, понеже напоследък те са придобили гнусния навик да пренебрегват закона. Така че, моля те за свое собствено добро и заради моя здрав разум кажи ми какво се е случило и какво става. Понеже, да не намеквам твърде тънко, заради теб съм стъпил на пътя на великана и трябва да знам повече, за да избегна смачкването под закривените куки на ноктите му.

Джо Спорк свива рамене в знак на съгласие и Мърсър подема:

— Били ти се е обадил. Отишъл си да се срещнете.

— Да.

— Продължавай.

— Имаше работа за мен. Да се почисти и инсталира един предмет. Почистих вещта, огледах я и тя… се оказа различна.

— Обясни „различен“, моля те. За онези от нас, които не присъстват.

— Уникална. Специална. Изумителна. Сложна. Невъобразима.

— Добре.

— Заедно отскочихме до Корнуол. Книгата — Били я наричаше „джунджурия“ — се оказа част от нещо като голяма подвижна скулптура. Един луд се навърташе наоколо и се грижеше за нея. Включих я. Отвътре излязоха пчели.

— Лудият има ли си име?

— Тед. Тед Шолт. Представи се като Пазителя, прозвуча като титла.

Мърсър кима.

— И пчелите излязоха от скулптурата?

— Механични подобия на пчели. Имаше също и истински. Тед ги гледа. За компания, струва ми се.

— Сториха ли ти се забележителни с нещо?

— Те съществуваха, което само по себе си е забележително. Бяха много скъпи. Имам предвид скъпи като произведения на Картие, разбираш ли? Нали си спомняш за тъканото злато?

— Любимата тема на дядо ти.

— И те бяха изтъкани. Поразителни. Но не говореха езици не превръщаха водата във вино, нито излитаха към залеза. Просто… — Джо млъква за момент.

— Какво?

— В един момент ми се стори, че са го направили. Очевидно не са.

— Превърнали са водата във вино?

— Не, отлетяха. Прекалено са тежки. Били са от истинските.

— Сигурен ли си?

— Да.

— Откъде?

— …ами, другите бяха на пружина. Направени са от злато!

— Значи всъщност само предполагаш.

— Мърсър…

— Джо, колкото и да ме отвращава да вярвам на каквото и да е, чуто от хора като Родни Титуисъл, нещо особено ароматно се разплисква в момента. Ако това наистина е стар правителствен научен проект, трябва да признаем, че твоите пчели ще се окажат нещо повече, отколкото изглеждат. Може да са ядрени или носители на чума, или някаква друга дяволия. Несъмнено биха могли да бъдат магнитни или с ракетни дюзи. Не знаем.

Джо потреперва. Ще сънува кошмари за френски философи и ръскинити — каквито и да са тези хора с тяхната притеснителна птицеподобна походка, — но най-вече защото не знае и никога няма да узнае със сигурност каквото и да било. А и, честно казано, предполага, че роякът в небето в крайна сметка може да са били и металните пчели. Просто много му се ще да не е така.

Мърсър кима.

— Да. Препоръчвам ти да се придържаш към селската мъдрост по повод предполагането на каквото и да било. Та, какво знаем за твоята машина?

— Титуисъл каза, че била нещо като детектор за засичане на злото… — Джо се опитва да вложи хумористична нотка, но Мърсър не е в настроение за смях.

— Не се шегувай, Джо, моля те. Само перифразирай. С неговите думи, поне доколкото можеш да си ги припомниш.

— Каза, че вероятно има начин да се накара човешкият уи да разпознава съвършено истината. Че някой е построил машина, която го прави възможно.

Мърсър разклаща неуверено ръка насам-натам.

— Хм.

— Какво „хм“? Какво ще рече това?

— Е, разбирам защо се е притеснил. Изумен съм, че те пуснаха, след като са ти казали всичко това.

Джо Спорк оголва зверски зъби, ей така от нищото — дивашка, хаплива усмивка. За миг изглежда опасен.

— Искаш да кажеш, че милият човечец ме е излъгал?

Мърсър се взира в него. Предпазливо отбелязва:

— Може би. Или пък ти е споделил тази история, понеже не е очаквал да зърнеш отново дневна светлина. Беше на косъм, когато дойдохме да те приберем…

Той изучава лицето на приятеля си за признаци на… нещо. Но изнервящата усмивка е изчезнала тъй бързо, както се е и появила. Джо продължава.

— Шолт каза…

— Шолт ли? А, онзи „Пазител“.

— Нещо като отшелник. Харесах го.

— Не се и съмнявам.

— Каза, че светът ще се промени. Каза, че това е…

— Казал е, че е какво? Хайде де, Джо!

— Нарече го „машина за ангели“. Когато осъзнах какво може да означава това, за малко да разкажа на Титуисъл всичко.

Мърсър Крадъл замислено гледа Джо, след това вдига слушалката на телефона и изговаря съвсем ясно и скорострелно:

— Бетани? Би ли била така любезна да добавиш към издирванията си „Тед Шолт“… Не знам дали е съкратено от Едуард или Тиодор или нещо друго, така че ги мини всичките и опитай и „Пазителя“, може да е име или титла; Уиститиел, както и израза „машина за ангели“ и всички свързани варианти. И опитай да ги свържеш с Дениъл, Матю и Джей Джоузеф Спорк и с всичко, което сме събрали за заниманията на Родни Титуисъл в моменти, когато не мъти котило пепелянки и не яде собствените си дечица. Благодаря ти.

— Мърсър, той беше луд.

— Което прави още по-съществено припомнянето на точните му думи и намека, че онзи предмет, който си му включил, е някакъв вид оръжие за масово разрушение.

— За Бога, това е играчка с часовников механизъм в парник!

— Джо, до уши си затънал в отрицание. Ясно ли е? Чуй сега новината. Пуснал си машина, за която нямаш ни най-малка представа какво е. Сега те преследва истински таласъм, който в царството на простосмъртните се представя като Родни Титуисъл, както и хомункулусът Камърбанд, и те най-вероятно работят за… нека си го кажем съвсем ясно, понеже колкото и смехотворни да изглеждат на вид, те са по-малко смешни и от Тифозната Мери и по-сериозни от цялата служба на Нейно Величество „Данъци и такси“… сенчестата страна на една невъзможна за отърване от нея правителствена служба. Като гледам накъде вървят нещата, те са връзката между света, който си получава открито чека със заплатата, и онзи, който държи ключа към хамбара в Съфък — онзи с труповете на хората, убити от членове на кралското семейство. Тези господа нямат нищичко против да помърсуват. Не прибират хората за забавление. Нямат съвършено никакво чуство за хумор. Така че, когато открия, че са замесени, а ти ми казваш, че появата им е зловеща грешка и си нямаш ни най-малка представа защо те тормозят, оставам с впечатление, че сме загазили даже още повече, отколкото първоначално ми се струваше. Така че, моля те, продължавай!

— Дойдоха в работилницата ми сутринта. Представиха се, все едно идват от името на музей. Искаха да купят всичко. А после при мен цъфна и един от онези монаси. Ръскинит. Искашe… не знам. Щуротия някаква.

— Каква по-точно?

— Каза, че търси Книгата на хакота. И всичко, което върви в комплект с нея.

— Предполага се, че това е книгата, която ти е донесъл Били.

Джо кима.

— Както и инструментите, нали?

Мърсър отново вдига телефона и добавя „ръскинит“ и „хакота“ към списъка на Бетани. След това се обръща отново към Джо.

— Чудо на чудесата. Лишените ти от чар посетители са искали тази Книга et alii[77]. А тя не е била в теб, макар за кратко да си притежавал том, който може и да се окаже именно този. Не ми харесва главната буква в названието, а на теб? Добре, Надали ще е прекалено да предположа, че на ръскинита му е нужна заради случката в Корнуол. Поради това… — Телефонът звънва остро. Мърсър го вдига и въздъхва. — Благодаря ти. Боя се, че го очаквах… да. Е, на косъм, за да съм честен. Благодаря ти, Бетани! — Той оставя слушалката. — Имало е мащабна полицейска акция в Западните райони. Предполагам, когато димът се разсее, ще открием, че някой е наминал на гости на приятеля ти Тед. Те са бързаци, Джо. Притесняват се първо за машината и после за теб. Аз сторих обратното, което е причината да си тук. Подозирам, че час по-късно нямаше и да мога да те намеря.

— Знам.

— Но ако вече притежават Книгата, тогава всъщност не им трябват инструментите ти.

— С тях ще им е по-лесно.

— Но нищо повече.

— Не.

— Има ли още нещо? Други части? Наръчник за употреба?

— Не. Нямам представа. Поне аз не съм виждал.

Мърсър тръгва да обикаля из стаята.

— Добре, продължавай.

Попитах Фишър за ръскинитите.

— Фишър ли? Не онзи Фишър, за когото си мисля и дето е нередовен посетител на Нощния пазар?

— Същия. Притеснявах се.

— И аз така си помислих, щом си говорил с негодник като Фишър. И какво каза той?

— Че монасите са сериозна мафия. Плашат го до напикаване. Стана и нещо странно. Той каза, че един от тях го питал веднъж за Наполеон. Някаква загадка.

— Ако имам спомените на Наполеон, но тялото на Уелингтън, то кой съм аз?

— Да! Какво значи това?

— Това е философска задача. Останала е неразгадана. Въпросът е какво съставя личността. Дали е споменът, дали тялото или комбинация от двете? Много начетена история. Ти явно си попаднал в кръговрата лична криза с образовани хора.

— Колко успокоително.

Мърсър оголва зъби.

— Наистина. Та, да завършим… ти се озоваваш в апартамента на Били Френд в Сохо, където си открил трупа на милото си другарче, детски наставник и подстрекател, в състояние на екстремална смърт. Ти си несигурен, в този момент, дали си се обадил на ангелите на закона в лицето на Пачкайнд — който е, между другото, лъжец от първа класа и няма въобще никакви племенници. Събрал си си ума обаче и си призовал извора на мъдрост, олицетворяван от Крадъл, да поеме юздите на кризисните събития.

— Да.

— Ако изобщо може да се говори за призоваване на извор, което, като се замисля, не смятам за възможно.

Този опит за повишаване на духа му е последната капка, Що се отнася до Джо Спорк. Той обича Мърсър като брат, но от време на време сочната, закачлива шега му е обидна. Тя скрива емоцията. Даже нещо повече, подиграва се на чувствата, понеже се преструва, че стои над тях. Джо Спорк скача на крака сграбчва палтото си. Няма ясна представа накъде е тръгнал, Но иска да се махне, да загърби тази подигравателна лудост и 1,3 се върне към стария си, удобен живот. Може би ще вземе кораб за Индия и ще отвори работилница в Мумбай. Или да си избръсне главата и да прави часовникови механизми в манастир, или да се ожени за мюсюлманка и да се премести в Дубай където хранят голяма почит към часовниковите механизми и автоматите, и хората, които ги създават. Може и просто да тича през мокрите, немилостиви улици на Лондон, докато бясното му объркване отмине. Не знае какво ще стори, но да остане затворен в това подземие не е решение на налазилия го проблем, поне за това е сигурен. Иска Ейри да му продаде котешка отрова. Наложително е да се обади на Джойс да й каже, че Били Френд е мъртъв. Трябва да види майка си. Нуждае се и от сън.

Би било много приятно, ако някой го прегърне, поне за минутка.

Той се юрва през вратата и към предните кабинети с твърдото намерение да излезе навън и да продължи по приблизително права линия, докано не стигне до някакво споразумение със себе си какво да прави оттук нататък. Попречва му да го стори едно пръстче.

Пръстчето го улучва приблизително в средата на бедрото, доста силничко, тъй че го заковава на място. При други обстоятелства присъствието на пръстенце в тази област би могло да се окаже еротично, дори възбуждащо и наистина въпросното пръстче е много предизвикателно. То е бледо и заоблено, с идеалния размер — ако човек има склонност към такива постъпки — за пъхане в устата и засмукване. Гладко и изящно е, с нокът, боядисан в ярко, лъскаво червено, като изключим тъничка ивица от миниатюрна черна мрежичка, поставена в лака на върха. Това е пръст, който познава света и е въртял потайни, развратни номера, за каквито другите пръсти само си фантазират.

Пръстчето е придружено от четири други, събрани в чехъл от ярка лачена кожа. Цялото устройство е прикачено към мускулест, но доста строен прасец. Около глезена има закопчан предмет, който за миг отклонява вниманието на Джо: стилен, дамски часовник, нанизан на тънка златна верижка. Скъп е, но не и разточително скъп, а върху него е инкрустиран един-единствен бляскав кристал. Джо се съмнява, че дизайнерът на часовника го е предвидил за носене на крак, но е умерено сигурен, че силно би одобрил ефекта. За кратко обмисля също й дали собственичката на пръстчето въобще не се нуждае да узнава колко е часът — или пък е способна и има желание да прочете положението на стрелките там, където са си, което намеква за гъвкавост и откровено сексуално навеждане на тялото.

Над прасеца има здраво, но не и отблъскващо коляно и бедро, което изчезва почти незабавно под права сива пола. Джо предполага, че по идея тя всъщност е с дължина до коляното, но процесът на седене я е вдигнал до доста по-интригуващи висоти. Кракът, както е редно, си има огледален образ от другата страна и с него стават два — симетричен чифт, принадлежащ на жена със смел поглед, настанена в креслото на рецепционистка. Тя казва:

— Седнете, моля.

Усмихва се на Джо и когато той не отвръща на усмивката, се озъбва и повтаря инструкцията. Той всъщност дори не знае защо каца на ръба на модерен, тапициран в червено стол и се залюлява. Жената пред него му отправя окуражителна усмивка.

— Мърсър ме помоли да изчакам — в случай че потрябвам. Със сигурност не е предвиждал такова развитие, но при него нещата стоят така. Гениалността му не се поддава на разшифроване дори от него самия. Може би най-вече от него.

— Бетани?

Устата на девойката се извива за миг, но Джо не може да отгатне дали е от раздразнение или задоволство.

— Не, аз не съм от тях. Бетани още е в контролната зала, Урежда нощ на интензивно объркване в лондонския център за Управление на движението, която, да се надяваме, ще възпре чаровния мистър Титуисъл да те открие чрез камерите за превишена скорост. Утре няма да е добър ден за шофиране из Лондон. Не, аз се занимавам с някои детективски задачи. Обаче в момента съм тук за подпомагане на умствената гимнастика. Разполагам например с още кафе. И със сандвичи. Искаш ли сандвич?

Въпросът е напълно невинен. Сигурно причината думата „сандвич“ да прозвучи неприлично ще да е в шушненето на чорапа на рецепционистката, когато тя сваля пръст от бедрото на Джо и спретнато събира крака. Майсторът никога досега не е смятал „сандвича“ за еротичен. Превърта думата в устата си.

— Сандвич.

Не, определено няма нищо неприлично. Пак опитва.

— Саааан-д-вии-че…

Да, така е май по-добре. Прави още няколко опита.

— Да — отвръща дръзката рецепционистка. — Сандвич. В този случай — с авокадо и бекон между две парчета домашен хляб. Мога да уредя и друг вид — усмихва му се — сандвичи.

— Всичко става — казва Джо и наблюдава как думите излизат по спирала от устата му и се разсейват. Аз съм идиот.

— Да — съгласява се весело събеседничката му, — сандвичите често се възприемат точно така. Аз обаче имам извънредно твърди убеждения за тях. Не вярвам например в това да се допусне домат да попие в хляба. В сандвича доматът следва да бъде поставян като последна съставка и запечатан между две парчета салата или салам, за да се предпази… — и тук тя облизва устни — …от изтичане.

Ето пак същото. Съвсем обикновена дума, но рецепционистката й причинява нещо. По гръбнака на Джо преминава тръпка. Изтичане.

Думата би трябвало да е отвратителна, но всъщност се превръща в съблазнително, животворно слово при преминаването си между предните зъби на момичето, които за миг се показват при произнасянето на втората гласна. Думата вече не наподобява бълбукане от ръждива тръба — тя е като капки мед, изтичащи лениво от късче баклава. Джо затваря за миг очи, за да спре да се взира в устата на събеседничката си. Червени устни. Бели, остри зъби. Много ясна дикция. Връхчето на езика и. Каква жена. За втори път тази нощ Мърсър го спасява.

— Виждам, че си открил Поли.

— О, ами, ъъъ, да.

— Поли, ти слушаше ли?

Рецепционистката кима към тефтера на бюрото си, покрит с драскулки и въпросителни.

— Разбира се.

— Някакви идеи?

— Какво е книга?

— Надявах се на нещо по…

— Мърсър, сериозно говоря. Що е то книга? Дали е сборник листове, подвързани като том на Дикенс? Или е сбор от информация — архив? В този контекст конкретно ми се струва, че е второто. Книгата на Джо не е просто хартия, тя е ключ за запалване. Книгата дава контрол върху машината — само дето всъщност не го прави. Има липсваща страница или зъбчатка, или друг том. Не знам. Въпросът е, че те смятат, че вече би трябвало да са събрали всички части, но не е така. Затова им трябва Джо.

Джо се хваща, че отново мисли за Човека-запис. Книга за всеки буден момент в нечий живот. Потреперва.

Мърсър кима, с което потвърждава мисълта на Поли.

— Е, Джо все за нещо им е нужен. Между другото, чух ли да споменаваш още кафе?

— Точно така.

— То от особено агресивния вид ли е?

— Има потенциал в тази насока.

— Можеш ли да го дресираш?

— Така ми се струва.

— Тогава ще се заемем със задачата да проучим сериозно какво се случва, докато Джо си навакса с още четиийсет минутки сън.

— Идеално.

— Ами, в името на вси светии, Поли, моля те, действай!

— Непременно.

И тя изчезва, а Джо се чуди дали е приятелката на Мърсър и кога езикът му ще се отлепи от небцето; дали е очевидно, че намира тази жена за непоносимо привлекателна, макар и без съмнение по сложни и неприемливи причини, които отчасти се дължат на състоянието на бойна готовност, в което е изпаднал

— Все още ли искаш да си тръгнеш? — иска да знае Мърсър

— Не.

— Хубаво. Тогава се върни вътре и нека преговорим подробностите, моля… — Адвокатът замлъква за момент, преди да добави: — Джо? Почти със сигурност мога да те измъкна от тази каша. Всичко ще бъде наред. Но оттук насетне ще става все по-трудно и трябва да правиш каквото казвам, а известно време да живееш много, много кротко. Може би дори да идеш на почивка. Ясно ли е?

Почивка. Джо си представя Поли под сянката на плажен чадър.

— Добре.

И наистина е добре. Мърсър винаги го измъква. Неизменно преуспява в начинанието. А и с навъртащата се наоколо дръзка рецепционистка Джо Спорк внезапно се чувства напълно спокоен в Малиновата стая в „Нобълнайт Крадъл“.

VII

Купара;

Вечеря с Опиумния хан;

Близки срещи с насекоми и банани

В бурните сънища на Еди Банистър, луда стара пънк дама и кученосещ беглец от закона, широката черна палуба на „Купара“ е хлъзгава от солта във водата и я олюлява, когато поредната вълна удря кърмата. Корабът се накланя силно при хлътването между вълните. Еди преглъща надигащата се в гърлото й жлъчка, но дори силното гадене не може да намали задоволството й.

„Купара“ е подводница.

Нещо повече, тя е ръскинитска подводница — седефен, мореходен призрак, който се врязва през една вълна и танцува по следващата. Формата й е функционална — китоподобен, тъпоглав силует, камуфлажът й от странни синкави шарки е асиметричен и подвеждащ, но всеки детайл е великолепен. Коничната надстройка е наклонена драматично назад и не е завинтена, а сякаш израства от корпуса, от дълбините нагоре и чак до люка се разгръща елегантно стълбище, което я оприличава на вход към бална зала. Самият люк е облицован отдолу с промазана кафява кожа, щампована с имената на хората, които са построики кораба, и при все годините употреба отдолу лъха основно аромат на кожа и варак — топли, живи миризми.

— В името на Христа, качвай се на надстройката и влизай — обажда се Аманда Бейнс.

Ефрейтор Албърт Причард — известен най-вече като Пойното пиле и за последно видян да пъшка в захват № 4 на мисис Секуни — игриво защипва Еди за рамото и задничето и я тласва над предпазното перило към люка. Пойното пиле е едно момчетата на Еди — отбор яки ветерани, които ще я подкрепят като чупят глави и взривяват каквото им падне, но само по нейно желание. Останалите вече са на борда и, без съмнение, са се скарали за разпределението на койките.

Еди наднича в дълбините на „Купара“. Отдолу се лее червена светлина и от тъмнината лъха хладен мирис на немити мъже. Странно, но гаденето й отминава. Тя се спуска през люка и Пойното пиле я следва.

— Добре дошла на борда — казва Аманда Бейнс и връчва на Еди промазана конопена мешка, пълна с нещо тежко и меко. Зад нея останалите от отряда на Пойното пиле кимат приветливо и се усмихват срамежливо. Отрядът на Еди. Нейните момчета. Смъртоносни и порочни, и благородни като деня.

Еди кима, взира се в сгъчканата групичка и вдишва дълбоко. Облечен в черно ръскинит припряно я подминава със странен бронзов инструмент в едната ръка и съсредоточено изражение. Щом се пропъхва през един от люковете, тя вижда в каютата отвъд познатите редици винтили и вакуумни тръби. Разбира се — какво би могло да е по-мобилно или по-трудно за разрушаване от една подводничарска станция за разбиване на шифри?

Херметичните шлюзове между отделенията са облицовани в бронз, а дебелата им стомана е покрита с елегантни спирали и заврънтулки, с щампована в горния ляв квадрант марка на майстора. Mockley fecit. „Мокли ме направи“. Еди се ухилва. Хубаво е да се знае кой е сътворил машината, от която зависи животът ти. Тя вярва на Мокли и следователнои на „Купара“. Когато вдига глава, вижда ширнало се над нея небе, прекрасна илюзия на облаци и пространство. „Купара е дарена с умението да възвисява сърцето дори тук, долу, в тъмното под вълните.

— По-добре свиквай с униформата — съветва Аманда (капитан) Бейнс, като посочва мешката й. — Пробвай я, преди да си легнеш, и я облечи на сутринта.

— Да — казва Еди. — Разбира се.

* * *

В отредената й каюта — „Купара“ по необходимост е голяма; всъщност е огромна за подводница, същински готически разрушител, потопен, преобърнат наопаки, и побрал вътре цял ар деко круизен кораб, така че жилищните помещения са като стаи в много скъпи бутикови хотели — Еди Банистър се взира в снимката и господина, който отвръща на погледа й в светлината, хвърляна от елегантната лампа за четене. Навсякъде около нея се чува шушнене на вода и въздух — подводницата има две обшивки, сложени една в друга. Вътрешните стени са като восъчна пита — за здравина, гъвкавост и лекота, както й обясниха ръскинитите на борда, и за удобство за окабеляването и тръбите. Докато корабът е в движение, той пъшка и си мърмори под нос, а Еди си представя, че е в обятията на гигантско, добродушно, астматично куче.

Бялата риза има поръбени ръкави и строга кройка, която стопява и бездруго минималния бюст на девойката. Отгоре идва сако с широки рамене, което създава извънредно мъжествен и съвършено триъгълен торс, стигащ й до бедрата. След като преравя торбите с багажа си, тя открива иглите с лампазите и ги навинтва през дебелата яка. Освен това има и фалшиви мустаци, които не се отличават кой знае колко от тези на Шем Шем Циен — чифт спретнати врабчови криле. Внимателно ги намества и ги прикрепя здраво на горната си устна (в абсолютно никакъв смисъл не желае да се налага да води с Опиумния Хан разговор, който започва с „Капитан Банистър, мустаците Ви падаха в гаспачото“) и се извръща да се погледне в огледалото.

Ефектът е доста по-силен, отколкото е предвиждала. Иззад стъклото в Еди се взира бледо и сурово лице. Принадлежи на едва излязъл от момчешката възраст младеж, който може би се престарава в опитите за постигане на зрялост, но със сигурност не прилича на жена. Колко странно. Еди си слага фуражката и пак се оглежда. Всъщност този младеж зад стъклото е доста привлекателен — не изглежда суров, а по-скоро е като изтънчено създание, още неопитно, но с потенциал и се нуждае от умелата и щателна подготовка на Еди. Напълно различен набор фантазии прелитат пред вътрешния екран на мислите й. О мили Боже… дланите й се плъзгат по ръбовете на неговатанейната — униформа. Хей-хо! Каква срамота, че не може да се оттегли в спалнята със самата себе си. Обръща се да се погледне отстрани… Страхотно!

И разсейващо. Еди прави гримаса срещу отражението си с надеждата да си придаде страховит вид. Хм. Това не е изражение, с което би се изправила срещу настъпващ враг. Опитва отново, в търсене на самоуверено презрение. Не успява да го изобрази, но пък вместо това постига странно, зловещо изражение на смъртоносни кроежи.

„Купара“ потреперва и излайва; минават през така наречения „термоклин“. Еди не знае какво е това, но ударът в него и отскокът обратно са като тичане през бързеи и всеки път, когато се получи такъв ефект, тя рязко си спомня колко дълбоко под вълните се намира и колко е далеч от дома. Само ако можеше да стопли изстиналите си кости… Ако си на сто фута под водата в желязна пура, пълна с разгорещени мъже, защо, Адът да го тръшне, тук е толкова студено? Тя се чуди дали не може да помоли Аманда Бейнс за грейка.

Всъщност знае защо е студено. Излишната горещина е голям проблем за подводниците и при „Купара“ положението е по-зле от средностатистическото ниво, понеже е по-голяма и съдържа какви ли не хитроумни механизми, включително кодиращата машина, която така се нагрява, че в Англия с нея боравят момичета само в най-здравомислещото си бельо. Понеже това е ръскинитска подводница, на проблема е осигурено невероятно хитро решение, включващо изпомпването на вода между външната и вътрешната обшивка. Същата вода — което е още по-хитро — се използва за подпомагане на маневрирането и понеже не може да се компресира, спомага за повишаване на якостта на корпуса. Охлаждащата система на „Купара“ е най-доброто творение на Пазителя. Аманда Бейнс я нарича „Мрежата на Посейдон“ и лекичко се усмихва всеки път, понеже тя е единственият капитан на подводница, който си има такава. Брилянтна е.

Обаче прави дяволски студени всички каюти в отсека на Еди.

Притискана от тежестта над главата си, девойката си смъква униформата. Внимава с ръкомахането — глупаво е, но малко се притеснява да се обляга на стените, да не би да пробие бронираната повърхност и да потопи кораба. Смешно. Невъзможно. Но не може да се отърси от вцепеняващия ужас от самата идея, да потуши въображаемото усещане за трошаща се яйчена черупка.

Увива се с одеялото и заспива, копнеейки трескаво за приятел в нужда или всъщност просто за топла прегръдка от приятел в леглото.

* * *

Джеймс Едуард (Еди) Банистър слиза по трапа на „Купара“ с меч на кръста. Ботушите му са черни и много лъскави, а крачките му са отсечените, уверени стъпки на син на Империята. Породили са го игрищата на „Итън“ и ако не са постигнали успех в обучението му по класически гръцки или математика, нито са си дали труда да му вдъхнат чувство за състрадание, поне са го подготвили за подходящи за него задачи, като са му Вдъхнали чудовищна гордост. Където и да отиде, в който и чуждестранен двор да стъпи, капитанът върви в топлата сянка на Хенри V и кралица Виктория, в шепата на Шекспир и очаква всички да го следват.

— Лодката ви очаква, капитан III ранг Банистър — казва Аманда Бейнс, не без следа от присмех. — Вярвам, че вече подавате тези господа?

Ами, да, познава ги — четирима от наистина много много е Много добрите ученици на мисис Секуни, вече намусено дипломирани от нея, в пълно бойно снаряжение и почтително смълчани.

— Да, капитане — отвръща Еди тихо.

— Тогава напред, Джеймс. Късмет!

* * *

Дългият „Ролс-Ройс“ в цвят бордо има сиви кожени седалки и го кара почтителен господин на име Та. Та уверява англичанина, че пътуването ще премине без инциденти. Иззад мустаците на Джеймс Банистър Еди се чуди що за възможни инциденти има предвид шофьорът й. Наднича назад към пътя, успокоена от ескорта си в собствената им кола. Малкият отряд корави глави е кален по бойните полета на Англия и момчетата са й добре дошли.

Пътят е много прав, съвсем равен и обграден от черешови дървета. Перфектен път през гола земя е. По време на пътуването капитан III ранг Банистър забелязва някаква бабичка да вади камък от шосето. Когато се извръща назад, докато колата профучава покрай нея, Еди вижда жената пак да се навежда и осъзнава, че в това се състоят задълженията й.

— Хайгюл-ханът е много напредничав — казва Та гордо. — Вярва в пълната заетост.

— Разбирам.

— Също и в удобствата за гражданите. Този булевард е дело на модернизационния проект на хайгюл-хана ни. Черешовите дървета са купени от Япония. Те са най-прекрасните черешови дървета на света. Специално подбрани.

— Хайгюл-ханът вярва, че страната му трябва да е най-добрата — съгласява се Джеймс Банистър.

— Вярва също и че бъдещето е в инженерството. Нашата нация няма да оцелее в новия свят без инфраструктура. Използваме съвременни строителни техники. Не слонове.

— Какво, никакви ли?

— Нито един. Не е модерно.

— Това изглежда срамно.

— Хайгюл-ханът не одобрява особено слоновете. Казва, че са мързеливи по природа и склонни към нервни изблици. Беше принуден да повали няколко от тях, понеже ни един не пожела на служи в армията му на мира. Слоновете са отживелица. Занапред няма да има такива в Адех Сиким! — Та леко се задавя, докато изрича последните си думи.

Джеймс Банистър припира да тласне разговора нататък и заявява:

— Сигурен съм, че това е много мъдро решение.

— Естествено, целият ни народ желае да бъде част от великия проект на хайгюл-хана — уверява го Та решително.

— Естествено.

— Само бандитите отвъд границата са против това. Те мътят бунтове и недоволство. И пиратите от Адех.

— Сигурен съм, че пиратите са особено зли.

— Да. Пиратите са зли. Точно така.

Та кима решително.

На места между високите, вносни дървета се забелязват порутени къщурки и отчаяни физиономии.

Еди буквално чува гласа на Абел Джасмин: Това не е целта, Еди. Никакви кръстоносни походи. Целта е оцеляване. А с добрите дела, с правилните дела ще се заемем после. В момента главното е изпълнението на задачата.

Не й харесва, но знае, че е вярно. Намества се, усуква фалшивия си мустак с една ръка и се старае да мисли като горд Рицар на Империята.

* * *

Четиридесет крачки делят Портите на смирението — откъдето молителите влизат в тройната зала на Опиумния хан — и подиума, където Шем Шем Циен седи под ветрила от палмови листа, обслужван от евнуси. Цялата зала е озарена от множество газови лампи — малки светулки с много ярки и горещи Пламъци, но между тях се забелязват и странни спирали с актиниево синьо сияние. От време на време те припукват и плюят, когато някоя мушица или комар се завъртят твърде близо. Лавандулов копринен килим минава по дължината на помещението и завършва с бляскав, висок до глезена подиум от злато и рубини, пред който човек е длъжен да коленичи. Англичанинът Банистър сваля фуражката си и я пъха под мишница Вече любезно е предал меча и пистолета си на придворния отляво. Обръща се, оставя в дъното на залата личната си охрана от четирима души и тръгва по протежение на дългия килим бавно, но без церемониалност. Опиумният хан следи всяка негова стъпка, преминаването покрай мраморните колони, облечени в мозайка, за да създадат впечатление, че са сечени цели, и покрай големите златни скулптури, описващи постиженията на хана (съответствено редактирани) и органист, който свири личния химн на хана, и накрая — това е мястото, където повечето молители изпадат в прекомерно богоговение — през малък мост, пресичащ зловеща бездна, тъй дълбока, че дъното й не се вижда, толкова е дълбоко, но от която бликат странни, неравномерни светкавици от същата актиниево синя светлина и се чуват отгласи от кипнала геология, все едно дракон се върти в съня си. Зад Опиумния хан има голяма паяжина от сини намотки, радиалните й нишки са разперените крайници на многорък бог. Приближаването към трона е като влизане в буреносен облак — косата леко настръхва.

Капитан III ранг Банистър стига до подиума и свежда уважително глава в лек поклон. Лаконично казва:

— Нося ви приветствия от Негово Британско Величество.

Гласът му е лек, дори висок, но пък английските благородници, както се твърди, са женствена каста.

Придворният се покашля и подсказва:

— Прието е посетителите да коленичат пред хайгюл-хана.

— Аз не съм обикновен посетител — отвръща рязко младежът с котешка усмивка. — Аз съм посланик на Британската корона. Не коленича в Пекин, не коленича в Москва. Никога не се е случвало. Няма и да се случи. Виж, пред Дон Брадман[78] може и да коленича. Свестен батсман е. Кво ше речеш, хане? Брадман бива ли го?

— Брадман е великолепен, капитан Банистър. Макар че винаги ми се е струвало, че по-добрата природа на Ларууд[79] изключва хубав сблъсък.

— И защо?

— Ларууд отказва да рискува да го нарани сериозно, капитан Банистър. Дори с новата тактика на бодилайн[80]. Въздържа се.

— Такова е естеството на играта, хане. В крайна сметка не победата е важна.

— Много английска игра, капитане. Което е причината да не я играя.

— Мили Боже. Но как тогава атлетичен господин като вас си прекарва летата?

— Занимавам се с фехтовка, капитан Банистър. Ловувам. И воювам от време на време. И, разбира се, се грижа за стадото си.

— Стадо ли? Любопитни увлечения имате вие, хора. Въдите овчици, а? Не са подходящо занятие за аристократ, трябва да призная, но, предполагам, вие си познавате по-добре от мен държавата, хане.

Ханът направо пронизва Банистър с поглед:

— Имам предвид народа си, капитане.

— О, ясно. Метафора. Е, кесарю кесаревото. Имат нужда от много грижи, а?

— Постоянни.

— Интересно как все така става в по-топлите климатични пояси. Французите изискват много малко поддръжка, на селяците от Уесекс въобще не им трябва. Шотландците и холандките определено са настроени срещу нея. Но елате в топлите страни и веднага възниква нужда от възпитание и нравила. Неудобна работа, викам аз.

— Това е благ дълг, който ми дава възможността да се сближа с Бог. Чувствате ли се близък с Бог?

— Разбира се, че се чувствам. Dieu et mon droit[81], нали знаете. Туй да си посланик е кажи-речи същото кат да си епископ.

Шем Шем Циен се усмихва:

— Епископите не могат да правят любов.

— Посланиците пък трябва да избягват правенето на война и монахините не бива да пият, рибарите следва да са тихи, да не споменаваме, че свещениците са алтруисти и съдиите — неподкупни. Изненадващо колко често съгрешаваме всички… — капитан III ранг Банистър демонстрира широка, идиотска усмивка, а очите му греят пронизващи на бледото, момичешко лице. Шем Шем Циен кима одобрително. Да, наистина. Ето един човек, достоен за вниманието му. Клоунска маска, която не съдържа преструвка за достоверност и дава само намек за предизвикателство: Шем Шем Циен се чувства подбуден да открие истинската същност на Джеймс Банистър и най-вероятно ще потърси да определи и цената му.

— Хубава украса — отбелязва Банистър, като сочи големия диск зад домакина си.

— Харесва ли ви? Естетическият аспект е вторичен, разбира се. Но все пак окъпан в бури трон е сериозно заявление, така ми се струва.

— Вторичен, а? А какъв е първичният?

Опиумният хан се усмихва сухо:

— Имам вцепеняващ страх от насекоми, капитан Банистър.

— Насекоми ли? Голям човек като вас?

— Да. Веднъж хванах един японски търговец да обикаля кралството ми, капитане, продаваше чаши за вино. Сред наистина великолепни английски кристални сервизи и изумителч ни матови съдове на „Лалик“ имаше и малък брой цилиндри съдържащи комари, хранили се със смъртници. Болестите, които носеха, бяха изумително заразни. Разбирате ли? Вярвам, идеята идва от един американски писател — човек, който не обича Азия, както се оказва. Разбира се, на американците — с което имам предвид, предполагам, белите американци — им се оси славата, че разпространяват болести сред онези, които им застават на пътя.

— Колко чаровно.

— Наистина. Ефикасно оръжие е. И достойна за презрение човешка проява…

Погледни ме, капитан Банистър. Произнесох думата, но не я чувствам. Разбери: нямам задръжки.

Безизразното лице на Джеймс Банистър не трепва и Опиумният хан изсумтява през носа си. Умен ли е този тип? Или е храбър? Англичанинът продължава:

— Разбирам, че и вие си водите малка войница?

— Дрипльовци от лесовете. Дървосекачи и въглищари. Но в света зад граница има истински конфликт и той хлопа на портите ми. Онова, за което намеквате, е просто местен проблем с властта, нищо повече.

— Непокорни селяци?

— Тръгнали в грешна посока и по дирите на последните останки от стар сблъсък.

— Мили Боже. Тази работа е добре да се довършва своевременно.

— Да, така е. Рядко се случва да ми се отвори случай да съжаля за милостта си.

Капитан Банистър кима. Да, схванал е намека в тази реплика.

— Предполагам, че е така — отвръща хладнокръвно и траква с токове, за да подчертае изявлението си. — Ако позволите?

Шем Шем Циен кима величествено.

— Ще хапнем след час, капитане. Готвачът ми е инструктиран да приготви традиционни ястия за ваша наслада.

— Не коза, надявам се.

— Адехски лебед със сос от перли и винегрет, картофи в злато и конфе от сикимски червен тигър.

— Никога не съм ял тигър. Какъв е на вкус?

— Вкусът зависи от това с какво се е хранило животното.

— А този тук?

— Лично аз съм го угоявал. Мога да ви уверя, че вкусът ще бъде напълно приемлив.

— Значи мръвката ще е сочна?

Опиумният хан се усмихва и вдига една тънка вежда.

— Сочна? О, да. Вероятно със съвсем лек послевкус от лесовете, капитан Банистър. Човек никога не знае какво ще овкуси дивеча.

* * *

— Тоз йей ладнокиривно копили и нейма грьешка! — заявява Флагщока в покоите на Еди Банистър, когато Пойното пиле ги е обявил за чисти. — Пълно, не-въз-дър-женско копили! Свето ша дай по-дуйбре биз ньегу! Никъв шьанс за тва, а, контесо?

— Капитане — поправя го Пойното пиле неодобрително, като поглежда към бръмчащата намотка в ъгъла на стаята. Еди не е сигурна дали такази спирала може да служи не само като насекомоубиец, но и за микрофон, ала няма и желание да го разбере посредством обвинение в шпионаж. И то обвинение, повдигнато срещу маскирана жена на специална мисия: иначе то си е съвсем ясно за всички, че капитан Джеймс е високопоставен шпионин на държавна служба, но хората в тези кръгове явно приемат подобни неща за подразбиращи се. Все едно да нямаш против противникът ти да си носи пистолет, стига да е насочен към пода.

— Пърието, дуубе. Капитан тугиз. Никъв шанс? — Флагщока я поглежда изотгоре с озарено от надежда грубовато селско лице, като момченце, което моли за нов велосипед.

Еди се озърта из стаята — шикозна като в бордей, разточително пищна обител за богати господа, желаещи да видят как е положението в харема. Престорена обида за британския войник или намек за неговата неначетеност? Или… предупреждение, че вече са проникнали през маскировката й и това е фалшива стая за фалшив господин, фалшива и очевидна като фалшивия й мустак. Няма как да се разбере. Тя опипва лента оранжев сатен я плъзва по лицето си. Великолепен.

Съсредоточи се!

— Не и ако ситуацията не се обърка сериозно!

Флагщока засиява.

— Ъхъ, ми чи то винаги тъй стаа, а?

— Съ н’дяваме, че няма! — промърморва Пойното пиле. — Някой друг мръсник мож са пробва на тоя. Къ ма погледна на излизнье от стаата… Чесно щех да се опикам. Да го нападними без никви заповеди? Я къш оттука!

Голяма част от изявленията на Пойното пиле завършват с тези думи, което е и причината да получи прякора си. Късодупе (който е, предсказуемо, дългуч над двата метра и кокалест) го порица след първите няколко дни на „Купара“:

— Пуркалет да съм, начи, той кат ей толкуз по-умен от таквиз кат мене, кап’не, язи па нема плавам с никво накок’шинено пойно пиле!

Късодупе е и първият, нарекъл Еди „контеса“, след като Флагщока се опита да я изнуди да сподели койката му още преди да стъпят на сушата.

— Глей ся, малко моме, най-добре да си разкар’ме туйтими от пътя, де. Щот ша искаш да си качнеш знамението на Флагщока туканка, ясна раутата, та викам да земем да лъснеме дръжката и кат едното нищо ша са ’злекуваме от тоз сърбеж, начи, Докат не сме отплаали… — и с тези думи й лепна лигава целувка по устните. Еди се сети за Втория метод на мисис Секуни за отхвърляне на неприлични предложения от буржоазни интелектуални сексманиаци (от които японката убеждаваше Еди, че имало несметни количества и не бивало да ги презира, ама в иикой случай, понеже много от тях се оказвали интересни поне толкоз, колкото им се щяло да ги мисли дамата). Тя остави целувката да се проточи и после награби във всяка изящна ръчица По една голяма шепа от месестия гръб на Флагщота и се вкопчи в него. Продължи целувката още, а целият отсек викаше и дюдюкаше, понеже Еди беше притиснала устни към изумителните му уста и шаваше по възможно най-палав начин, за койтo се сещаше. Шареше с длани навсякъде по тялото му, надолу нагоре, надолу, нагоре… нагоре. И заедно със заглъхването на възгласите притисна леко палци от двете страни на шията му полека и недоловимо запушвайки каротидните артерии. Едно две, три… четири.

Флагщока рухна през пръстена на ръцете й в мъртвешки припадък. Войниците я зяпнаха.

Еди Банистър ги възнагради с широка, доволна усмивка и си излезе.

— Я да ме таковате! — отбеляза Късодупе. — Че тя му изсмука на тоа такованата душа бре! — и после, понеже британският войник е извънредно приспособима гад. — Ха! Глей ся, Тоджо[82], водиме си вещуря, туй е то, и тя тий хвърлила Зло око! Магия от Островите, момчета! Нашта маца е ина проклета контеса!

В двореца на Опиумния хан Флагщока обмисля всички пътища, по които тази операция може да се хлъзне накриво.

— Ми да — казва решително. — Д’са надеваме начи!

* * *

Джеймс Банистър, капитан III ранг от Кралския флот, държи чуждестранен плод в една ръка и лъжица от слонова кост в другата и с втория предмет дълбае здравата първия, като си мисли, че истински таен агент би приключил цялата история, като приложи лъжицата върху обреченото чело на Шем Шем Циен. За съжаление, посяването на лъжичен хаос е по-трудно, отколкото те учат комиксите „Бойз оун“, а и Опиумният хан определено се слави с това, че знае как да се грижи за себе си. Пък и да не забравяме невидимите, но без съмнение добре разположени стрелци, които почти със сигурност биха сложили край на всеки опит за покушение, преди да предизвика сериозни притеснения на господаря им.

Плодът има вътрешност като сварена риба и вкус на манго, джинджифил и сол. Опиумният хан го нарича „огнена круша“. Очевидно расте само по бреговете на великата река Адех, където криволичи към делтата на Дака.

В непросветените времена се твърди, че това било яйце от гигантски скат — обяснява Шем Шем Циен. — Хората вярвали, че специален извлек от растението съдържа еликсира на божественото безсмъртие. А сушените цветове били ценени… като афродизиак.

Джеймс Банистър го поглежда за момент, притеснен не на шега. Падаш си по театралниченето, нали?

— Плодовете са почти безопасни, капитане, честна дума. Между реката и масата ми седят немалко опитвачи на храна. Инструкциите им са специфични.

Да, мисли си Еди мрачно иззад мустаците на Джеймс Банистър, сигурна съм, че е така.

В слабините й се разгаря приятна, пареща топлина. Подозира, че плодът е отчасти ферментирал или най-малкото леко спиртосан. Уроците на Абел Джасмин включват кратка, но запомняща се седмица проби на амфетамини и слаби отрови. Еди си спомня как кътниците й бръмчат и всепоглъщащото желание да крещи името си на глас и да й се кланят. Така значи…

Джеймс Банистър изиграва истинско представление при поглъщането на последната хапка, преди да остави празната коруба на огнената круша да почива в чинията му.

— Много съживяващ вкус — отбелязва без ентусиазъм. — От газовите лампи ли е толкова топло тук?

По даден от Опиумния хан знак се появяват още няколко придворни, които премахват тленните останки на плодовото меню.

— Такъв е климатът, капитане, боя се. Газа пазим за осветление, както и за износ към… дружески народи. Не се знае дали Адех Сиким има големи залежи от петрол, но изглежда вероятно. Разбира се…

Но каквото и да се разбира, ще трябва да почака. Силно шумолене се разнася от другия край на трапезарията, където на мястото на стола с висока облегалка е поставено двуместно кресло — нещо като трон или дневна кушетка. Разнася многократен тръбен зов на фанфари. Нова групичка придворни се юрват да полагат прибори и възглавки. В далечината отеква гонг.

— Ще имате голяма чест — казва Шем Шем Циен с тона на човек, който всъщност не се чувства особено развълнуван. — Великата красавица, розата на Адех Сиким и наша любимка, моята майка, благоволява да ни споходи с присъствието си. Добър вечер, майко!

Той се изправя рязко и тръгва към носилка, държана от двама широкоплещести слуги. Навежда се с видимо отегчение да целуне малкия вързоп скъпоценности, които те са нарамили — движението в дебрите му издава, че всъщност представлява дребна, символика и посребрена стара дама, която трябва да е вдовицата и авторка на писма, Шашавата Кейти. Тя вдига ръка към сина си да го спре и се извръща.

— Квит сме — обяснява спокойно Опиумният хан. — Семейни въпроси. Без особено значение освен за историците.

— Убиец — отвръща старицата, без да влага голяма енергия.

— Глупости, скъпа — възразява равно Шем Шем Циен. — Не бъди нелюбезна!

Шашавата Кейти е много мъничка и столът й я поглъща цялата, така че, когато без никаква грациозност се просва на възглавниците, изчезва почти напълно.

— Враждебността на майка ми е, както алиенистите го наричат, пренасочена агресия — обяснява Шем Шем Циен, докато се връща на мястото си. — Тя има чувството, че съм се провалил в задачата си да се снабдя с наследник и прехвърля това недоволство към фалшив спомен от миналото, където се слива със собствената й вина на преживяла смъртта на семейството. Умът е толкова гъвкаво нещо!

— Аз самият не вярвам в такива работи! — отвръща Джеймс Банистър. — Фройд и кви ли не. Не е много британско, ако нямате против.

Шем Шем Циен се засмива:

— Точно така.

Вдовицата се намества леко и после махва на един от носачите си да размести украсата на масата така, че удобен цветен букет почти напълно да я скрива от сина й. Опиумният хан продължава:

— Наследниците предизвикват у народа пориви за унаследяване. За замяна. Разбирате ли? Човек трябва много точно да пресмята мига на появата им.

— Да почакате, докато поостареете, а?

Опиумният хан се усмихва:

— Тоест, докато детското съзряване приблизително ще съвпадне с моето омаломощаване, това ли имате предвид?

— Нещо таквоз, да. А вие друго ли си помислихте?

— Честно казано, имах предвид, че населението трябва да нарасне отново, преди да съм в състояние да изколя достатъчно народ, че да демонстрирам каква е съдбата на онези, които се опитват да ме свалят, щом веднъж се възприеме идеята за поява на наследник.

Джеймс Банистър отвръща на погледа му.

— Доста радикално — промълвява след малко.

— Не мога да се съглася — възразява Шем Шем Циен. — Приемам, че е трудно. И все пак е богоугодно или поне богоподобно, вие как мислите?

— Доста жестокичък бог, хане.

— Възможно е. Всъщност размишлявам по темата още от момче. В Библията се казва, че ние сме като богове, защото притежаваме познанията за добро и зло. Това е част от нашия Фях. Но ми се струва, че най-свещената характеристика на Бога и най-често изпитваният аспект на съществуването Му е Неговото мълчание. Величественото Му, божествено безразличие към нашите дела и занимания. Християните ще ви кажат, Че Бог ни е дал свободна воля, капитан Банистър, и в същото изречение ще допълнят за увереността си, че Той съществува, понеже им говори постоянно в сърцата и посредством знаменияЕ, на мен знаменията не са ми достатъчни и сърцето ми го бива да помпи течност из тялото — и за нищо друго. В деня, когато някой заговори в него, ще съм умрял от кръвозагуба. Така че предлагам величествен проект, капитан Банистър. Предлагам да открием истината. Търся да се доближа до Бога.

— Благородна амбиция.

— Уникална е. Единствен аз на света търся да се доближа до Бога, като повече заприличам на Него. Има хиляди свети книги и по десетки хиляди светии и жрици, и пророци за всяка дума във всяка от тях. Но те не предлагат нито едно подлежащо на проверка разкритие. Сипят увъртания, говорят със заобикалки Затрупват те с лъжи и са прогнили от корупция. Налага се… да я изрязвам… до корен от всеки, когото срещна. Накрая правя всички честни. Но единственото, което съм открил за всичките години, е, че не знаем нищо за Бога.

— Откъде изобщо знаем, че има такъв?

— Вярно е. И все пак, аз вярвам, че Го има. Единствената ми сигурна вяра… — Шем Шем Циен се усмихва — суха чупка на устните в знак на присмех над себе си. — Възприятието ми за вселената, за начина на взаимодействие, за съвпаденията и случките, дори самата спретнатост на еволюцията ме убеждават в това. Държа часовник и търся да се уча в разговор с майстора му. Този възглед стига да убеди някои учени, философи и теолози. Не убеждава други. Не ме е грижа. На мен ми стига, че от него произтича моята вяра. Но все пак… природата на този Бог, капитан Банистър, си остава неясна за мен. Бог се крие. Отсъства.

— Знам за монахиня, която казва, че го няма.

Шем Шем Циен се мръщи и отново плесва с ръце, след това ръкомаха. Осветлението помръква и по протежение на едната стена драперията бива дръпната, за да открие допълнителна зала. Пълна е с медицински уреди и е облицована в бяло, а в средата на залата на разпятие виси един мъж.

Опиумният крал се изправя, същото прави и Джеймс Банистър. Изглежда, предстои туристическа обиколка.

— Функциите на тялото му се поддържат — обяснява спокойно Опиумният хан, докато се приближават до разпнатия. — Няма да му позволя да издъхне. А и както виждате, завит е да стои на топло… — той лекичко повдига мекото вълнено одеяло, за да разкрие тялото на жертвата отдолу. — Приковаването към кръста е извършено под упойка. Лично от мен, капитане. Нямам нужда от секретари. Нито от ангели.

Разпнатият простенва тихо, когато го приближават. Вярно е че забитите през дланите и стъпалата му прътове са много чисти. Те също така очевидно са направени от мед. Зад мустаците си Джеймс Банистър лекичко потреперва в съчувствие: около раните се виждат следи от изгаряне.

Шем Шем Циен пристъпва зад мъжа и с театрален жест смъква задната завеса от рамката, на която е провесен той. Огромна синкава спирала се издига зад кръста, тъмна и матова.

— Бог несъмнено не би позволил подобно нещо. Цитаделата му би трябвало да отекне от гнева в гласа Му. Този човек преди време беше епископ — църквата му го прати тук като емисар и той избра да се съюзи с долнопробните негодници срещу мен. Вдигна ги в опълчение и ги доведе до портите ми. Наистина, капитане, беше забележителен ден. А сега ето го тук… — Шем Шем Циен щраква един ключ с дългия си пръст. Намотката отзад не засиява незабавно. Чува се бръмчене и тътнене, а през това време разпнатият се пробужда или се връща от убежището, което е открил в ума си, и разбира какво предстои да се случи. Извръща настоятелен поглед към Джеймс Банистър и отваря уста да заговори. Намотката светва и мъжът започва да се гърчи и пищи. От дланите и стъпалата му се разнася мирис на прегоряло свинско. Британският капитан преглъща жлъчка и се съсредоточава в детайлите. Подозира, че ако повърне или дори пребледнее, ще бъде убит.

Жертвата е на средна възраст и навремето е бил умерено дебел. Сега кожата му виси като влажно, сиво тесто по костите. Писъците му започват проточени и пискливи, след това се снижават до отвратително неспирно скимтене.

— През първия месец се молеше — обяснява Шем Шем Циен. — След това ругаеше. Сега лае. Свел съм го до нивото на животно. Силно подозирам, че ме обожествява. С времето ще го превърна в глина. Ще посадя рози в него. Може би ще изчакам, докато умре, а може би не. Но Господ продължава да пази мълчание — безконечно и потискащо. Смятам това за разочароващо.

Шем Шем Циен махва отново с ръка и слугите му покриват пищящия епископ, а намотката съска и цвърчи, щом конвулсиите на жертвата пръсват пот по нея. Звукът е приглушен, но не и заглушен от тъканта. Опиумният хан за миг се угрижва, хванат в простъпка.

— Моите извинения, капитане. Това беше грубо. Моля, седнете. Хапнете. Онова, което желаех да ви обясня, е, че… много хора имат мнения по темата. Никой не разполага с познания. Не се интересувам вече от първото, само от пълно и непоклатимо потвърждаване на второто.

— Разбирам.

— Не разбирате. Но ще разберете. Търся да узная Бога, като стана по-подобен на Него. Поради това съм възпроизвел много от делата на Господа, както са записани в множеството ни свети книги. Отцеубийство? Да. Извършил съм братоубийство, отцеубийство… заклах няколко поколения. Бял милостив — ужасяващо милостив. Капризно милостив. Милостта ми е побърквала хора. Правил съм толкова чудовищни неща, повтарял съм злодеяния така отвратителни, че жестокостта ми е вдъхнала страх на народи велики и могъщи. Дори на вашия собствен. Давил съм хора с хиляди. Изтривал съм животински видове от лицето на земята, намалявал съм цели популации със зарази. На онази рамка съм спирал сърцето на господин епископа. То престана да бие — за цялата досегашна история на Земята това е основният признак на смъртта. И се пресегнах в земята, и го призовах назад. Върнах го в тялото му. Понеже го пожелах. Понеже това е богоугодно дело. И никога, капитане, никога не обяснявам постъпките си — освен на вас тази вечер, така че да ми станете пророк в двора на английския крал. Разбирате ли? Бог е индиферентен и мълчалив, и чужд на нас. И такъв ще стана и аз. Ще се издигна през ужаси и катастрофи и по този начин ще ставам все по-близо и по-близо до Него. Ще се превърна в Негово огледало. Ще си говоря с мълчаливия Бог, капитане. Само аз от всички хора ще позная Бог като равен. И тогава ще видим…

Зад драперията бившият епископ залайва шумно. Шем Шем Циен се мръщи и запраща чашата си. Бръмченето на медната намотка рязко спира. Чува се кашлица, а сетне хлипане, което бързо затихва.

Мътните го взели.

Англичанинът поднася своята чаша към устните си в знак, че е възприел казаното, и се чуди как ли да продължи.

— Как ви се струва Лондон, капитан Банистър?

Въпросът е рязък и груб. Отеква надолу от далечния край на масата, от купчината възглавници, където Шашавата Кейти смуче супа през златна сламка. Шем Шем Циен затваря за момент очи. Дипломатичното бърборене с агент на чуждестранна държава е като флирт — особеност на този вид общуване е, че в никой случай не го подпомага присъствието на възрастна роднина с огромно презрение към разговорите на всички останали.

— Разбира се, бушува война — отвръща извинително Джеймс Банистър, — така че, боя се, градът, какъвто го помните, е силно изменен, поне в момента.

— Какво? — Вързопът парцали свива длан около едното си ухо. — Какво рече?

— Казах, че бушува война, мадам!

— Ми че много ясно! И по мое време имаше бойни курви! И луди млади, дето ще се пробват и на почтени момичета. Отвратително! — Тя се подхилва.

— Вдовстващата хатун не чува добре — промърморва Шем Шем Циен. Под напора на майчината напаст гланцът на филмова звезда полека-лека се оронва от физиономията му.

— Тук, в Адех Сиким, имаме слонове. Известни са с моралните си устои.

— Дума не съм чувал за такова поведение у тях! — казва капитан Банистър предпазливо.

— О, да. Моралният укор може да се види в окото на слона Трябва да ги завъдите в Лондон. За образователни цели! — Старицата кима решително. — Също и германците… — допълва

— Ако имаха слонове, Европа нямаше да е в такъв хаос. Да. Ще пиша на Джордж да му го предложа. Или заради това сте тук? За слоновете? А?

— Не, госпожо. Кралят ми желае да обсъжда държавни дела.

— Дела! Ха! Морални устои, както аз казвам. Никога не съм чувала за такова разложение и наглост. Макар че един тип, който точно си спомням… — Шашавата Кейти продължава — имаше навика да носи цветя в косата си. Представяте ли си? Англичанин. Какви ли бяха… Лавандула? Мушкато? — Тя се мръщи.

— Слушате ли ме въобще, човече? Мушкато казах! Какво ще речете?

Джеймс Банистър се изправя плавно на крака, поглежда към домакина си и решително се отправя към другия край на масата, за да поздрави вдовицата. Казва й:

— Предавам ви поздрави от Негово Британско Величество.

— От прекрасния Джордж? Колко мило. Той беше добър човек, не като някои! — Шашавата Кейти маха гневно към сина си в другия край на масата.

— Простете, Ваше Величество, ако мога да попитам — дали цветето, за което си мислите, случайно не е жасмин[83]?

Шашавата Кейти се взира в госта през насълзени, подозрителни очи.

— Не.

— Казах „Да не би да е Жасмин“?

— Не ми повишавай глас, млади човече!

Капитан Банистър се взира в старицата.

— Не — отвръща Шашавата Кейти. — Нищо подобно. Струва ми се, че май бяха маргаритки. Да. Съвсем обикновени и скучни. Не ви харесвам. Вие сте хубав като него и от съвсем грешния вид. Кажете на Джордж да си подбира хората с по-голямо внимание. Кажете му го от мое име! — Тя се изправя на крака и удря шамар на капитана. — Марш от пътя ми! Марш! Марш. Нима трябва да ме нападат в собствения ми дом? Синът ми няма ли да ме защити? Убиец и слабак е лоша комбинация. Покоите ми са най-високо в двореца, за да ме държи надалеч от любимите ми, кара стражи и момичета да ми мият краката и ми води луда чужденка на гости, а и ония нейните разбиращи машини, и трябва да живея далеч, далеч от моите съкровища и хубавци, о, да! А сега и вие! Ти, страховити човече от Лондон, дето разправяш, че всичко се е променило. Много ясно, че се е променило! Нищо хубаво не трае дълго. Цялата красота се превръща в прах и на прах се обръщат всичките ни страсти. Виждаш ли? Ха! Махай ми се от пътя, момче! Такваз съм била още преди да се родиш!

Шашавата Кейти посяга към жакета на Джеймс Банистър и не улучва, старческата й длан вместо това се гмурва към слабините му. И за първи път широка, лукава усмивка озарява лицето й. Взира се в униформения младеж и си кима утвърдително.

— Бедни човече — казва ясно, стрелкайки с лудите си старчески очи Шем Шем Циен, — ще ви трябва нещо по-сериозно, за да се оправяте в живота!

Еди Банистър отмества дланта й с деликатен жест и съвсем лекичко изменя Джеймсовия си глас.

— Досега неизменно се е оказвало, че онова, което притежавам, е напълно достатъчно за изпълнението на задачите ми, Ваше Величество.

Тя отново се усмихва, предоволна:

— Без съмнение е така. А сега той ще ви предложи „забавление“, за да се убеди, че сте истински мъж…

Предупреждение значи. Интересно. И с едно финално „Късмет, момко!“ и почти недоловимо изшумоляване на хартия. Докато тупва с другата си ръка в метална купа с плодове и ги пръсва по масата, в най-добър шпионски агентски стил Шашавата Кейти пъха бележка във вътрешния джоб на британския емисар и без да откъсва очи от Опиумния хан, изсумтява:

— Не като някои!

Следва много подчертана, нервна тишина.

— Мили Боже — възкликва Джеймс Банистър пред Опиущ. ния хан, — мислех си, че ще ми откъсне проклетия чвор. На косъм се измъкнах, а?

Опиумният хан се взира в него, после изнамира отнякъде дипломатичен смях и кима одобрително.

— Вярно си е, капитан Банистър. Самата истина!

— При туй, чини ми се, вашето старо майче е било страхотна мацка едно време, а?

Шем Шем Циен плесва с ръце.

— Капитан Банистър, вие сте рядко бижу. Много подобрихте настроението ми… Почести за нашия гост! Накарайте лебедчетата ми да донесат лебеда!

Миг по-късно стаята се изпълва с жени с много малки одеяния, изработени от пера. Някъде сред многото гола плът се намира и вечеря на златен поднос.

* * *

Еди Банистър е стъпила с единия си крак в разклонението на дърво и с другия — в тясна примка на въже, провесено от перваза й. Все още е с мустаците на Джеймс Банистър и в допълнение — корава долна дреха, направена от материал, какъвто не е виждала преди и който — в извънредни случаи — би й предложил умерена защита от леки оръжия. Абел Джасмин е наблегнал на думите „умерена“ и „леки“. Така ще бъде по-трудно някой да я пореже с прав бръснач например. Няма да я защити от, да речем, арбалетна стрела или изстрел от оръжия, каквито носи охраната на Опиумния хан, която патрулира отдолу. Никак даже. Еди се опитва да се съсредоточи върху сегашната си задача, която е да се изкатери по стената на двореца на Шем Шем Циен над главите на тримата патрулиращи войници, за да посети майка му в покоите й, без да я хванат. На стражата й отнема безумно много време да обиколи, както й се струва, всъщност твърде маловажен участък в градината… Аха. Еди надушва тютюн.

Прекрасно. Сега пък са спрели да дръпнат по фас на около трийсет фута от скривалището на шпионката.

А на хартия планът изглеждаше толкова хубав!

За допълнително затруднение голяма и забележително грозна стоножка е подела разходка по ствола в посока на крака на Еди. Всъщност ловува. Отвратителното същество няма концепция за относителен мащаб — то очевидно възнамерява да завладее прасеца й с изненадваща атака, да го парализира с едно отровно ухапване и да пирува с наслада. В малкото му, разпиляно мозъче хищното насекомо е напълно скрито от крака на Еди Банистър.

За кратко плячката му се чуди какво ли би казала мисис Секуни за тази еднопосочна амбиция. Повдига въпроса дали марксисткият анализ на chilopoda икономиката ще разкрие предпролетариатско печалбарство или прото-социалистически комунализъм и дали придобитите прозрения биха били съотносими с човешкото общество. Да речем за момент, че стоножката успее да убие крака й (съществото още не е осъзнало, че плячката му е част от по-голямо животно, което търпеливо го чака да предприеме нападението си, за да го прикове безшумно с кукри[84] и да продължи изкачването, без да допусне ухапване); дали всъщност нападателят би го споделил с по-голяма група стоножки, с която по идея е свързан и без които не би могъл да изпълни развъдния си нагон, но и с които е в бясно съперничество в битка за сигурни територии, партньори и храна? Или ще обяви временна мини държава и ще се опита да патрулира по границата на крака, докато го консумира?

Стоножката — Еди я беше кръстила Ричард — е петнай-сет цели инча дълга и дебела като кървавица. Още по-противното е — и на цвят наподобява кървавицата (преди готвене). Пфуй! Жителите на Адех Сиким убиват тези гадини на място, понеже, още по-отвратително, те хапят. Еди много би желала да сплеска Ричард на палачинка, но не може да поеме риска трупчето да падне върху пазачите и да издаде присъствието й, понеже това Пойното пиле би нарекъл „туйтално козоблудство“ Поради това нейното пфуй е изречено наум и тя следи Ричард с предпазливо отвращение. Цънк цънк цънк цънк ЦЪНК ЦЪНКЦЪНКЦЪНК малкокопеленце!

Ричард е второто нещо, което крои планове за вътрешности на бедрото й тази вечер, първото беше почти гола сервитьор, ка с блюдо с печена котка. Опиумният хан харесва да смесва удоволствията — облечените в перушина мадами от личния му бордей изпадаха в рапсодии и пароксизми от радост, когато си свали горнището и разкри голите си до раменете ръце, отлично загорели. И самата Еди не остана невпечатлена — огнената круша бълбукаше в слабините й като еротичен двигател с вътрешно горене, а когато ханът започна да танцува танго с едно от момичетата — бавно, протяжно утвърждение на пълната сексуална забрава, я та ТА ТА ТА, тя та-та таааа ТА! — тя взе да се поти лекичко. Част от проблема идваше и от притеснението й, че може да пожелаят от нея да се разсъблече до сходно състояние; по това време Шем Шем Циен вече беше с напълно голи гърди (оттам, и притеснението й; собственият й гръден кош би бил причина за нетривиални коментари и обсъждания) и излъчваше мирис на разгонен лисугер. След това цялата ситуация доби далеч понастоятелна сближеност, понеже млада дама, която отказва да я опознаят под друго име освен На Вашите Услуги, седна в скута на Еди и настоя да храни Джеймс Банистър с късчета лебед и резенчета зеленчуци, накиснати щедро в ценни метали.

Помежду хапките На Вашите Услуги позволи на ръцете си да се залутат силно надолу (и благодаря на Бога, мисли си Еди, че хурията на Опиумния хан не се интересува от предварителни игри) и гали през униформените му панталони онова, което си въобразява, че е достатъчно героичният мъжествен орган на капитана. Всъщност, след като открива изумителните пропорции в хватката си, нападателката изпада в амок и започва да му се натиска с въртене и шаване, и разкрива окуражително свои части, които по идея не се показват по време на средните етапи на хранене.

На Вашите Услуги най-вероятно би била малко стресната да открие, че упражнява уменията си на съблазнителка върху голям зелен банан. След навременното предупреждение на Шашавата Кейти Еди е взела мерки да го натъпче в съответната област. Но няма как да изпита задоволство от съобразителността си, тъй като проклетият плод се притиска право в кожата й по много нагъл начин, прилепва плътно към извивката на бедрото и и натиска с мека, гумена точност най-чувствителните й части. Следователно, макар въздействието на На Вашите Услуги да няма пряк ефект, простата механика и относителната твърдост на банана водят до определена степен на… надали има друг термин за това… стимулация.

Когато На Вашите Услуги сяда върху в скута на госта и започва да се върти в бавна, страстна осморка, Еди захапва парче от червения сикимски тигър и успява с нито звук да не се издаде като жена, която се люлее на ръба на сексуалния екстаз върху интимно прикрит азиатски плод. Успява само отчасти. За щастие, Опиумният хан е зает с друго.

Сега, в топлия мрак, Еди се взира в стоножката Ричард. В областта около устата се забелязва ясна прилика с младия офицер от стражата, който тя срещна в Пимлико. Да, точно така. Определено си го търсиш, момко-насекомко. И пфу отново… Вярно, оригиналният Ричард беше чисто избръснат и се гордееше с монументалната си брадичка. Този тук има фини косъмчета по долната си челюст. Вероятно е някаква пуританска брадица. Ричардов син. Еди леко премества тежестта си и вади кукрито от канията. Ричардовият син пристъпва по-наблизо, сякаш е намерил нещо извънредно интересно отляво на жертвата си. От часовниковата кула като по поръчка се разнася шумно, удобно издрънчаване. При следващия удар на камбаната Еди спуска ръката си с все сила и Ричардовият син е прикован към клончето с тихо шлю-уп.

Ха!

Миг по-късно патрулната двойка си е заминала и Еди продължава изкачването. Вдигаме крака нагоре, ето и удобен перваз… Тя се олюлява в примката. На път за среща с чудна дама, тра-ла-ла. Да, наистина: Шашавата Кейти не е шашната, пипето й сече като бръснач. Бележката в джоба на Еди й обяснява къде да иде и как да стигне дотам — и кога. Другият крак нагоре… Тя спира, вслушва се в звука от потракващия в каменна стена карабинер, който я издава. Не, всичко е наред. Някой мести стъклени съдове на втория етаж. Нагоре и пак нагоре.

По гърба й се стича пот, събира се между лопатките и краката й треперят. Пътят надолу е дълъг. Еди се усмихва под мустак и започва прехода. Момичета, които искат да служат на страната си, точно така.

Десет минути по-късно се промъква през тесен прозорец и се озовава право пред най-тъжното, най-прекрасно и най-старо лице, което някога е виждала.

Шашавата Кейти я очаква.

VIII

Нежелан;

Типът, който ще причини неприятности на момиче;

По реката

Мърсър оставя телефона и поглежда към Поли, Дръзката рецепционистка, която свива рамене. Мърсър се мръщи.

— Няма заповеди за арест — казва той кисело.

Джо Спорк умува върху промените в живота си през последните двайсет и четири часа, които правят извънредно добра новина това, че не го издирват за арест, и се опитва да си представи какви обрати следват в свят, в който това по някаква причина е по-скоро лошо, отколкото добро.

— Това означава ли, че мога да се прибирам у дома?

— Не означава. В небето над Париж са забелязани пчели. И над Берлин. Извънсезонен рояк, който озадачава пчеларите. Има и пиперлива история за механичен кошер във Флоренция. „Орнаментална скулптура в Палацо Лукреция, близо до Фиезоле, смята се, че е часовник, е възобновила дейността си след близо трийсет години…“ Носят се слухове и от Мумбай. Очевидно там е имало стресиращ проблем в нормалната дипломатическа практика. Тайно проникване през Джаму в Гилгит-Балтистан с цел разбунване на неприятности — което е нормално, само дето този път явно всички знаят за нея. Карачи никак не го приема добре. И запомни, Джо, моля те, това са ядрени държави. Ясно ли е? Проблемът продължава да се разраства. Всъщност става огромен… — Мърсър клати недоволно глава. — Кой прави механични пчели, за Бога? Кой създава супер оръжие или супер каквото там е и го прави толкова дяволски идиотско?

Когато Джо не отговаря, Мърсър взима чашата си и тръгва да обикаля из стаята. Такъв му е навикът — когато мисли особено усърдно, държи да върви и да говори на глас, докато отпива от нещо, което трябва да е горещо, но вече е изстинало. От време на време се оплаква от питието, сякаш очаква някой да вземе мерки. След това се преборва с всякакви опити да му се вземе чашата и продължава нататък. Поне две от асистентките му са напускали, след като ги е хокал за кражби на чаши, когато са имали заповеди да му носят редовно нови.

Джо чака Мърсър да му обясни. Той не го прави. Просто крачи напред-назад, завива рязко и погледът му вече е втренчен някъде в пространството, а не върху повърхността на изстиващото му кафе.

— Трябва да отида да посетя Джойс — обажда се накрая Джо. — Редно е да научи от някой познат. Няма да й се обадят, понеже официално не е член на семейството.

Мърсър въздъхва:

— Ще поговоря с Джойс.

— Тя не те познава.

— При все това. Не, Джо — остро отсича адвокатът. — Казах, че няма заповеди за арест. Това не означава, че случващото се не вони отдалеч. Просто миризмата е по-трудно доловима.

— Каква миризма?

Мърсър въздъхва.

— Не мога да открия Тес.

Джо го зяпва.

— Какво?

— Съвсем просто е. Барманката, която по твое собствено признание си падала по теб, не може да бъде открита за коментари. Не мога да я намеря.

— Не виждам…

— Пратих човек до Уиститиел да проследи маршрута ти. Изглеждаше ми като добра идея. Никой не може да я намери, Джо. Изчезнала е.

— Какво имаш предвид под „изчезнала“? — иска да знае Джо, но Мърсър смята въпроса за твърде несериозен, че да заслужи отговор. Часовникарят клати глава: — Вероятно е драснала на пътешествие или нещо такова. На посещение при стар приятел.

— Почти сигурно. Кредитната и карта е използвана на гарата. Всичко изглежда съвсем нормално. Но пък също така очевидно е имало пожар в „Хайндс Рийч“. Старата селскостопанска сграда от времето на войната, ще ти е интересно да узнаеш, вече е превърната в пепел. Имението е опожарено напълно. Брат Тиодор Шолт, монах отшелник, е спасен от пожарникари и отведен до медицинско заведение за лечение след леко обгазяване с дим. Все още не може да се изясни кое точно е заведението. Има грешка в документацията. Не надушваш ли смрадта, Джо? Честно? Понеже на мен ми се струва доста гнила!

— Добре де, надушвам я.

Мърсър се колебае.

— Не трябва да забравяш, Джо, че и ти самият имаш достатъчно познати, на които можеш да се обадиш относно извънзаконовите аспекти на тази ситуация. Хора с уши, долепени до земята, които имат връзки на по-тъмни места…

— Не.

— Осъзнавам, че не ти харесва да си син на Матю и че в резултат на това може да възникнат уязвими места, но същевременно…

— Не. Няма да тръгна по този път. Аз съм си аз, нямам нищо общо с него. Не съм му сянка, нито останка. Не съм им проклетият кронпринц, че да върна старите славни дни. Аз…

Мърсър вдига ръце с дланите нагоре:

— Добре. Щом няма да упражниш правата си в своя полза, може ли поне да приема, че поне няма да работиш в своя вреда?

Джо свива рамене. Мърсър очевидно приема това за съгласие.

— Та, както казах, ако ми простиш повторението, ще поговоря с Джойс.

— И аз мога да го направя.

— Разбира се, че можеш. Само че мен никой не ме търси с оглед на арест и разпит.

— Е, никой не търси и мен.

— Напротив, търсят те.

— Но…

— Това е капан.

— Но…

— Джо, чуй ме. Моля те. Фактът, че няма документална следа, значи едно от следните две неща. Може теоретично да означава, че спокойно ще се прибереш у вас. Родни Титуисъл се е задъбочил в проблема и е осъзнал, че ти си винтче в нечия друга машина и не си много интересен. Всичко това може обаче и да означава, че според него ти си в самия център на мишената му и те е изтрил от официалните документи, така че да улесни следващия си официално неофициален, но неофициално официален ход.

— И ти смяташ, че е второто.

— Да ти е дал причина да смяташ, че е вероятно просто да се разкара? Смееш ли да твърдиш, честен кръст и всички други клетви, с оглед на случилото се снощи, че според теб е възможно тази заран всичко да е наред?

— …не — промърморва Джо Спорк след известно време.

— Тогава аз ще се обадя на Джойс — Мърсър спира за момент, сякаш да превърти разговора в главата си. — Кога си се въодушевил толкова?

— Не съм. И това въобще не ми е по вкуса. Искам да ме оставят на мира.

— Тогава бъди по-нисък от тревата!

Джо се мръщи упорито.

— Ами ДДС-то ми?

Мърсър го зяпва.

— Какво?

— ДДС-то ми. Трябва да си оправя документите за работилницата. Иначе всичко ще рухне. Може да изгубя халето.

— Джо, моля те…

Джо Спорк се прегърбва. На практика заприличва на човек-костенурка и може да остане в черупката си и петдесет години още, докато доводите на Мърсър не пресъхнат и не се разпаднат на прах.

— Това е домът ми, Мърсър.

— Ще пратя някой да донесе документите ти. Ще ги оправим и ще ги доставим чрез фирмата. Но сега не е моментът да се притесняваш за ДДС. Ясно ли е?

— Имам си задължения, Мърсър.

Адвокатът го гледа известно време със странно изражение.

— Задължения.

— Да.

— Към себе си? Към Джойс? Трябва да знам за тези задължения.

— Защо?

— Понеже твоите задължения са важни. Трябва да ги взема в сметката. Мислех си, че защитавам само теб. Ако има още нещо, трябва да го знам.

— Той ми беше приятел! — виква Джо изведнъж. — Това е всичко, което искам да кажа. Предполагам, вече няма особено значение, нали? Той беше досаден и шумен и ме забъркваше в неприятности. Но никога не се е налагало да оставам сам, ако не съм го искал. Насреща ми стоеше Били, а сега е мъртъв. Нали?

Той е станал на крака, стои със свити пръсти и вдигнати длани, разкрачен на нивото на раменете. Миротворец, който сам се настройва за бой. Спира, поглежда надолу, вижда си Ръцете и ги прибира.

— Съжалявам.

— Недей. Аз също го харесвах. Вбесяващо малко копеленце… — Мърсър изсъсква през зъби. — Но това е всичко, нали? Нямаш някакви други важни тайни?

— Това е всичко.

Дръзката рецепционистка се размърдва в креслото си. Някаква част от долното й бельо изстъргва съскащо, с което привлича вниманието.

— Какво бихте сторили, ако имахте свобода на действие мистър Спорк?

— Свободен съм.

— Е. Да приемем, че заплахата я нямаше. Какво ще сторите?

— Ще поспя. И ще взема душ. Ще ида в „Хартикъл“ и ще проверя как стоят нещата с дядо ми. Ще прибера от сейфа джазовата му колекция и проклетата златна пчела! Искам да съм в течение!

Ох.

— Добре — кима Мърсър. — Благодаря ти, Поли. Джо… В твоето положение има някои правила. Става ли? Те са следните: не приемай нови хора в живота си. Бъди параноичен. Бил ти е показан остенът. В някакъв момент ще ти покажат и моркова. Всичко това е лъжа. Няма морков. Двамата с Поли сме единствените ти приятели. Ние сме целият морков, с който разполагаш. Ясно ли е?

— Да.

— За идните дванай-сет часа или някъде там е много вероятно да ни е дадена почивка. Разиграва се нещо особено голямо и ти си в периферията му, но освен ако не се опитваш активно да ме измамиш, което би било много лошо…

Джо клати трескаво глава.

— …тогава имаш шанс да се измъкнеш. Ако се постараеш да се държиш много умно и да се правиш на видимо безинтересен — и ако след скорошното си отъркване с много широкия и притеснителен свят на властта се гмурнеш като къртица в къртичината си и не се показваш — има изумително малка, но приятна вероятност да не те безпокоят повече. Подозирам, че това е най-прекрасното възможно желание… но за да се случи… трябва да станеш незначителен.

Джо умува. После, с колебание, което счита за много странно, кима. Разбира довода, разбира го всъщност дори по-добре от възбудения Мърсър, чийто собствен живот е съшит от мигове на значимост, публични представления и от време на време по някоя катастрофа. Избраният от сина на Матю път е точно противоположен: бъди тих, бъди покорен, остави света да те похлупи и да тече около теб незабелязан. Люлей се с вятъра. Понеже високите дървета ги удрят светкавици, а високата царевица се чупи при буря. Детско обещание: ще имам живот, не легенда.

И въпреки това в момента се чувства като страхливец вместо като достоен човек. Били е мъртъв и Джо е нападнат от странници от някаква сенчеста Британия, където правилата не важат. Някаква недооценена част от него е ядосана и налита на бой, иска отговори и конфронтация, иска да бъде съдена и счетена за права и не желае да се представя като дребен човек пред Дръзката рецепционистка.

— Трябва ти душ — казва Поли. — Мърсър, той току-що е загубил приятел и иска да стори нещо по въпроса. Трябва да се окъпе и да пийне чаша чай, има и нужда да поседне някъде и да остави нещата да се уталожат малко.

— Точно така — съгласява се Джо, понеже Поли го е казала, но после осъзнава, че това май е истина. Кожата го досърбява само при мисълта за горещ душ.

— Всъщност — вмята рецепционистката — една вана ще му дойде дори още по-добре. С патенце. И може би препечена филийка.

— Тук има баня — със съмнение въси вежди Мърсър.

— Как изглежда?

— Странна е, честно казано.

— Тогава бих предпочел хотел — казва Джо твърдо. Като турим „странна“ на всичко останало отгоре, спокойно може да мине и без тукашната баня.

Поли се намесва:

— Може да отседне при мен… — и се обръща любезно към Джо: — Ако желаеш. Не се налага да оставаш самичък в някакъв хотел. Имам предостатъчно място и Мърсър знае къде да ме намери, ако стане нещо. Домът е дискретен и има крадълски паникбутони за спешни случаи. Леглото в стаята за гости е хубаво, топлата вода е изобилна. И можеш да вземеш назаем гуменото ми пате.

„Гумено пате“ кой знае как се превръща в най-еротичния израз в английския език. Джо Спорк откровено зяпа Поли. Гледа я в устата и се чуди дали тя ще повтори словосъчетанието Не го прави.

Пита я обнадежден:

— Наистина ли имаш гумено пате?

— Всъщност имам две гумени патета — потвърждава тя, — но едното вече не е водоплаващо и, така да се каже, се е пенсионирало. Обичам патета!

При „п“ Джо вижда крайчеца на езика й.

Обичам патета. Не е възможно да има предвид онова, което подтекстът загатва, нали? Дали прозвуча по този начин? Или просто Джо го тълкува така? Мърсър, изглежда, нищо не забелязва. Само плод на въображението. Я се стегни. Джо се хваща, че копнее да бъде патенцето и да вижда онова, което то е видяло, макар че, разбира се, това ще означава, че е неспособен да стори каквото и да е по повод гледките. Поли му се усмихва окуражително.

— Виждаш ли? — казва тя на Мърсър. — Стига му да си помисли за това и вече не прилича толкова на умряла мишка!

Тези думи сигурно би трябвало да потушат готовността на Джо, но някак си не успяват. Поли да го нарече „умряла мишка“ е по-добре, отколкото някоя друга да го сметне за красавец — или поне така му се струва в момента. Душ или — изумителна идея — вана с балончета могат да се окажат просто началото на разкоша. Той все още стои с вдигнати ръце, но ги отпуска леко, за да благодари. Чуди се дали наистина иска Да прави секс с тази жена толкова, колкото си мисли, и дали не е само от въздържанието и кризата. А след това се чуди какво ли означава това, че се чуди дали му се ще да прави секс с някого. Естествено, че е въпрос на искане или неискане. Стига до заточението, че прекалено много мисли. Чуди се колко пъти на ден си казва същото нещо, после се спира, понеже Дръзката реттепционистка го гледа така, сякаш чува всяка негова дума.

— Колата ми е паркирана отзад — казва тя.

— Добре тогава — Мърсър оставя чашата си. — Ще поддържаше връзка.

* * *

Поли кара много поддържано и стилно старо „Волво“ от времето преди фирмата да започне да произвежда коли с идеята за вдъхване на кутиеста солидност — от онзи период, когато беше континентален дизайнер с око за пищните извивки и качеството. Самата кола е сребристосива, с хромов финиш. Кафявите седалки са изключитено меки и ухаят на пчелен восък. Поли завърта ключа и двигателят патъкпатъква с прозявка, после заръмжава леко, като сънена котка, надушила риба тон. Коланът е истинска старомоден спортен и Джо се измъчва със слагането му, до голяма степен и защото е твърдо решен да наблюдава Дръзката рецепционистка, докато тя се върти и се намества удобно в гнездото си, после се пресяга с две ръце да грабне коланите и да ги защипе на гърдите си. Под гладката й кожа шават мускули и Джо дори успява да вкуси аромата й на устните си. Примигва стреснато.

Поли се усмихва.

— Тази кола — казва гордо — е печелила състезание в Монако през 1978 г. Разбира се, не съм я карала аз. Но вече ме е имало. На косъм.

Сега той вече знае възрастта й — малко по-възрастна, отколкото би отгатнал, но по-млада от него самия. Дали е имала Намерение да му го каже? Да му даде да знае, че са от съвместими поколения?

— Подуши ли кожата? — пита Поли.

Той кима. Колата ухае обилно на стара кожа, напукана Полирана и на едно-две места — зашита. Все едно е клуб с членство в Сейнт Джеймс или там, където баща му би могъл да играе карти с някои от Старите съучастници.

— Понякога просто долепям нос до нея и вдишвам. Мммм! Прекрасно!

Очите на Поли сияят ярко. Тя обича чувствеността, обича света. Джо смята това за… възхитително и малко стряскащо. Аз съм къртица. Аз се крия в компанията на жена, която обожава слънчевата светлина и дъжда.

Щом вижда, че и той си е закопчал коланите, Поли настъпва педала на газта.

Колата потегля, все едно са я шляпнали по дупето, и главата на Джо отскача леко от облегалката на седалката. Всъщност има и подложка за глава, която вероятно е модификация от по-късно време, макар и не твърде късно, понеже изглежда като направена от глина. Поли изсумтява тихичко, придава си виновен вид и сменя скоростта, с което за малко отново да повтори номера. За кола на такава възраст тази на рецепционистката е изумително подвижна.

Къщата й в определен смисъл е много сходна с автомобила. Елегантна е и е леко овехтяла, изненадващо голяма и скрита в края на задънена уличка. Зад нея се издига железопътен надлез.

— Влаковете са малко шумни — отбелязва Поли, — което прави цената приемлива. Но съм свикнала с тях.

— Просто спиш, докато минават?

Тя се усмихва отново и този път усмивката започва от центъра на устата й и се разпространява като кръгове в езеро, минава през ъгълчетата на устните и през лицето й, докато и на двете й бузи не грейват трапчинки и в очите й не се появява определено лукав блясък.

— Нещо такова, да. Ако искаш да узнаеш, по-късно ще ти кажа.

По-късно, в смисъл когато се стъмни и дойде времето на тайните, а ние сме се опознали по-добре.

Поли отваря вратата и му махва да влезе.

Банята е хапещо студена и много синя. Напукани бебешкосини плочки покриват стените и синята дървена прозоречна рамка рони люспи боя. Дюшемето е от състарено дърво, изкривено от годините мокри стъпки и пръски вода; в някакъв момент е било покрито, сега отново е разголено. Джошуа Джоузеф лежи в очуканата синя керамична вана и се оставя да го омаят до транс бръмченето на самотната крушка и спиралите пара, които се вдигат от всеки крайник, на когото позволи да изплува от водата.

Унася се и — за разнообразие — не го сполитат призраци или съответни спомени, които да се борят за вниманието му. Капка извънредно вряла вода опарва крака му, а той почти не трепва. Пяната постепенно се разтваря в сребърна мрежа по повърхността на водата и той вижда ясно действието на тектоничните плочи, разиграно върху менискуса му. Махва с ръка на инч по повърхността и си представя как миниатюрни двуутробни, внезапно отделени от останалите, се развиват в разумни кенгура, а после — когато техните бясно въртящи се острови се присъединяват отново към света — се въвличат във война със зли еволюирали гущери от великата планина Коляно.

Джо въздъхва. Защо пък война? Защо да не се съберат на грандиозен празник по повод новооткритите роднини, нали са два разумни вида, които делят света Сапун?

— Ти си виновен за всичко — казва Джо на Матю Спорк, чието лице зърва за момент в пяната.

— Много умно — отвръща Поли от вратата. Стряска го, но майсторът успява да опази повечето вода в рамките на ваната. Тя се усмихва окуражително, после продължава. — Как се чувстващ?

— Добре. Страхотно всъщност. Просто… си говорех с баща ми. Правя го от време на време. Говоря си наум с мъртъвците.

О, прекрасно. Също така имам колекция от уши и ям кучета. О, и, между другото, дали би искала да излезем на вечеря някой път?

Поли обаче кима:

— Да. И аз го правя. Как мислиш, полезни ли са ти съветите на мъртъвците?

— Понякога.

— А понякога те са също толкова вбесяващи, както когато бяха живи.

— Божичко, да! — Джо се ухилва. Извънредно гол е, но дори това не стига да го притесни. Пяната ще свърши работата на смокиново листо, а и той е в напълно приемлива форма. Поли е възрастна жена. Щом няма против, то и той е доволен.

— Харесва ли ти ваната?

— Прекрасна е! — той отново завихря водата с ръка. Обединените нации на Сапуна се разбиват в планинския бряг за доброто на обитателите на света. Чудесно.

Дръзката рецепционистка влиза с лека крачка в банята. Джо съзерцава прекрасните й, изумителни пръсти да си проправят път по дъските и лениво пише името й — Поли — на дъното на ваната. Поли поли поли. Полиана. Полина. Поликваптива[85]. Аполония. Поли.

— Донесох ти хавлия, в случай че започнеш да гъбясваш… — И наистина я носи, грамадна хавлиена кърпа в достолепно кафяво. — Затоплена е.

Джо очаква, че Поли ще остави кърпата и ще излезе отново, но тя не го прави. Вместо това застава с гръб към него и разперва ръце така, че хавлията се разгъва зад нея като шлейф на супергерой. Джон Уейн е правил същия жест, Джо е почти сигурен, може би за Кетрин Хепбърн, за да й спести изчервяването. Той се измъква от ваната и с удоволствие забелязва, че от мястото си вижда отразено в огледалото деколтето на пенюара й и — също като онази работа със закопчаването на предпазната мрежа в колата — тази странна позиция превъзходно очертава ръцете и раменете на момичето и подсказва едно-друго за гърдите й. Той се навежда напред да вземе хавлията, като се пита какво ли вижда в огледалото Поли на свой ред. Когато тя се обръща обаче, очите й са стиснати и здраво затворени. Джо може да се пресегне и да я целуне. Тя е само на една ръка разстояние.

Не го прави. Поли отваря очи и известно време го съзерцава. Казва:

— Ела с мен!

Хваща го за ръката и го повежда не към спалнята за гости с разтегаемия диван, където той внимателно е сгънал дрехите си, а през една врата отзад и към собствената й стая.

Спалнята на Дръзката рецепционистка е същинска пещера. Част от къщата е вкопана в склона и задната стена е от естествен камък — не тухли, а по-груби и плътни плочи, изсечени, нарязани и вградени на мястото си. Килимът е дебел и виненочервен. Има телевизорче и отрупано с книги нощно шкафче, малък викториански железопътен часовник на едната стена и най-забележителната спалня, която Джо някога е виждал.

Леглото има желязна рамка и масивна дъска и очевидно е поставено на два метални винкела, забити дълбоко в каменната стена. Конзолно легло — сериозно инженерно постижение в спалнята. Майсторът, скрит дълбоко в Джо, се взира в леглото и поглъща жадно гледката. Великолепно.

Поли го сръчква остро в хълбока.

— Седни — казва му тя. — Искам да поговорим очи в очи и не желая да си кривя врата.

Той сяда на конзолното легло. Доста е високо. Поли побутва коленете му, така че да застане помежду им и да, на едно ниво са. Това явно я радва.

— Ти, Джо Спорк си от онзи сорт хора, които причиняват неприятности на момичетата. По очите ти личи. И знаеш ли какви неприятности?

— Не съм…

— Точно този тип неприятности. Добронамереност. Постоянно премисляне… — тя полага пръст на носа му. — Тихо. Сега внимавай!

Той кима: да, мадам.

— Сега ще ти обясня моя план. След това ти се разрешава да говориш, но само за да уточниш детайлите. Цялостната рамка не подлежи на преговори. Готов ли си? Добре… Предлагам да правя секс с теб. Смятам, че изживяването ще бъде чудесно. Ще се нуждаем от послушанието ти относно конкретния подбор на момента, за да го превърнем в незабравимо удоволствие. Ще ти обясня по-подробно в движение. В момента искам да чуя неизбежните ти възражения към общата секс част на плана.

— Аз… ти си много… не мислиш ли, че трябва да се опознаем по-добре?

— А, да. Този въпрос ми е познат. Кажи ми дали според теб ще ни бъде по-добре, ако чакаме, докато се опознаем, така че да се уверим един друг, че желанието ни наистина е да правим секс?

— Ъ… да?

— А ако не е така, тогава няма да се любим, а?

— Не.

— Но ако го искаме, ще го направим?

— Да.

— Смятам логиката ти за извънредно странна. Аз искам да правя секс с теб сега. Ти — и съм достатъчно уверена в това, а мога да… — Поли проследява очертанията на хавлията с пръсти. — Да, всъщност мога да кажа с известна увереност, резултат от конкретни доказателства, които сега са ми подръка — че ти желаеш да правиш секс с мен. Нали?

Трудно е да се отрече. Така да се каже.

— Да.

— Значи, ако следваме плана ми и утре открием, че не се харесваме един друг, все пак ще сме правили изключителен секс. От друга страна, по твоя начин ще сме отхвърлили възможността сега, когато го искаме, и ще се окаже, че няма да сме се любили нито в момента, нито после. Или, алтернативно, ще сме изтървали възможност за секс, когато сме могли да го направим, и ако после решим, че всъщност наистина искаме Да правим…

— Вярно е, но…

— Планът ти е много куц. Нещо повече, ти знаеш, че е твърде лош план, отчасти и защото много ме искаш и си наясно, че го виждам, а на второ място — понеже и аз те искам много и това също е очевидно, и на трето — понеже всъщност не вярваш, че не бива да правим секс точно сега, а просто ти се струва, че е редно да го вярваш, и макар че никой не ни диша във врата, не искаш да вървиш срещу общественото мнение. Е, на обществото му препоръчвам да си намери друго проклето забавление.

Поли решително целува Джо в устата. Той не се съпротивлява, така че тя повтаря експеримента и щастливо проскимтява, когато той я сграбчва и отвръща на целувката й, след това я притиска с ръка през гърба и почти я вдига във въздуха.

— Назад! — виква Поли веднага щом успява да се освободи. — Назад! Сега стигаме… ммм-мммм… спри! Стигаме до проблема с избора на момент, за който споменах. Ах! Ммм. О, Боже, ужасен си. И такива непослушни ръце! Ммм-мммм-мх! — Тя се кикоти сластно и гърлено. — Спри! Слушай. Мига определям аз. Та. Горе на леглото!

Халатът на Поли вече е в състояние на определено разтваряне, а хавлията на Джо е увита предимно около лявото му бедро. Той се намърдва на леглото в посоченото му положение, след това придърпва момичето плътно към себе си. Халатът си остава на място, така че, притиснал Поли в обятията си, Джо вече я усеща цялата. Тя шава сластно и за момент се надига.

— Ах! Ах-ах-ах! Прави както ти се казва! (Типичен мъж). Ето. Сега… О, така ли ще играем, а? Много добре, мистър Спорк! И аз мога да се бия мръсно…

Твърде късно е да я приклещи или да предскаже намеренията й. Главата й изчезва под хавлията. Джо се пресяга към Поли и тя го отблъсва с лява ръка. Спри. Сега съм заета.

И наистина е.

Трийсет минути по-късно, в 12:14, влакът с химически отпадъци от „Чичестър Пейнтс“ минава покрай дома на Поли с Петдесет и една мили в час. Вибрациите от влака разтърсват Насипа и влизат в конзолите, на които се крепи леглото.

Поли, легнала по гръб, сграбчва с все сили Джо и му нарежда:

— Сега!

Инструкцията идва в точния момент и двамата наистина преживяват незабравим миг, пометени от енергията на стотици тонове вредни течни товари, преминаващи през тях и раздрусващи ги, както са един в друг.

Започнало се е съвсем случайно, както Поли обяснява след малко, когато вече е способна да говори отново. Леглото й с желязна рамка стъпвало на голи дървени дъски и влакът в пет и петдесет и една, който всъщност е онзи в три и единай-сет от завода „Фицгибън Кемикъл и Оргеникс“ в Клайст Мартингтън, пратил силни, приятни вибрации през цялата къща. Вътрешният еротичен часовник на Поли започнал да си навива будилника за пет петдесет и една сутринта и тя се пробуждала недоспала и в екстаз — всеки ден в пет и петдесет и три. (Влаковете с химически отпадъци са по-редовни от пътническите. Няколко души да пристигнат с половин час закъснение на работа не е проблем, но правителства и служители по безопасността се изправят на нокти, ако кораб със смъртоносни отрови изчезне от картата за двайсет минути.)

В края на първата година Поли била уредила да си остава колкото може по-често вкъщи през уикендите за всички четири влака. Сдоби се с дългосрочно разписание, така че да присъства в онези специални дни, когато вървят осем влака, в които случаи се въргаляла изтощена в леглото си с желязна рамка и между изкормящите оргазми похапвала пица. От време на време си хваща приятел и прави истински химическо отпадъчен секс, което е дори по-хубаво. Но както става с всички пристрастявания, приискало й се повече. Вибрациите през матрака били силни, но не и енергични. Тя гледала със завист чиниите на бюфета в кухнята, които дрънчали и пищели в порцеланово щастие. Та…

Поли премести леглото си в мазето. Подът там предава вибрациите по-силно. Махна килима. Купи по-корав матрак. В крайна сметка заби здрави железни пръти в земния насип зад къщата и завари рамката на леглото право върху тях, за да премахне посредника. Постави пружини вместо крака на леглото, за да намали разрушителната интерференция от натоварената улица от другата страна на къщата. И накрая заби още пръти в насипа и окачи леглото на три фута над земята, придържано само от металните винкели, така че да лежи блажено в прегръдката на тресящите се релси. Не е глупава и знае, че това е необичайно поведение, но просто не я е грижа. С отминаването на времето научава все повече за мрежата, за влаковете, за двигателите и за хората, които ги карат. Постепенно и тайно дръзката рецепционистка е станала булка на железния път.

Отново — заръчва тя и наистина двайсет и пет минути по-късно пътническият експрес минава покрай тях и Джо направо ръмжи като животно, нещо, което абсолютно никога преди не е правил.

— Ммм… — Дръзката рецепционистка шепне в шията му и размърдва рамене, след това го поглежда през разпилените кичури на косата си. Този ъгъл променя лицето й или може би просто го очертава по-ясно, понеже Джо преживява странно преливане — внезапно, мощно deja vu. Виждал съм те и преди. Но къде? Тя не е враг и не е дилър на антики, нито е полицайка, в това поне е сигурен. Споменът е по-приятен… и много, много по-стар… ох.

— О, мътните го взели! — възкликва той. — Не Полиана. Поли, като Моли. Моли като Мери. Мери като Мари Анжелика…

— Видя ли? — Мънка щастливо Поли Крадъл. — Планът ми беше много по-добър от твоя. Представи си колко проблеми щяxa да възникнат, ако беше разбрал всичко това, преди да влезем в леглото.

— Брат ти ще ме убие.

— Всъщност няма.

— Но…

— Няма. Ще бъде много доволен. Иначе ще му дам да се разбере! — Тя целува Джо сочно и заспива, просто ей тъй, на рамото му.

Мърсър Крадъл не е точно сираче, а по-скоро поверениче С други думи, родителите му са сключили договор за отглежда, нето му и са поели задължение към лондонския клон на „Нобълуайт“, същата фирма, която се занимаваше с по-пипкавите дела на Матю Спорк и правеше същински чудеса, за да го държи извън затвора — начинание, в което в крайна сметка не постигнаха успех.

Родителите на Мърсър са избрали подобен неконвенционален подход към образованието и отглеждането, за да не стане обществен скандал замесването им в създаването на дете — връзката им беше едновременно тайна и главозамайващо неприлична по много причини. Поради това Мърсър получаваше цялата грижа и фискална сигурност, които може да си пожелае едно момче, като изключим каквато и да е информация за биологичните си предци. Личната си привързаност той вложи в старшите партньори и поредица гувернантки, учители, прислуга и шофьори. В деня на пълнолетието му мистър Нобълуайт — твърде колебливо и не без съжаление — заведе повереника си в „Кларидж“. След превъзходен телешки пай и докато сервитьорът се трудеше над crepes[86] „Сюзет“, Джона Нобълуайт положи на масата тънък бял плик, в който, както каза, се намираше чек за значителна сума пари и истинската и вярна история на родителите на Мърсър, вътре бяха изброени и множество добри и разумни причини за нежеланието на създателите му да го признаят.

Мистър Нобълуайт беше срамежлив човек. Беше бузест, с щръкнал нос и тайно вярваше, че според секретарките му прекомерно се поти. Гордееше се с професионалния си подход и не пестеше усилия в работата си. Проучванията му бяха подробни, така че никога, ама никога да не бъде хванат в крачка или грешка за каквото и да било. И все пак, когато Мърсър Крадъл беше съвсем малък, неведнъж се беше случвало Джона да го носи на конче през канцеларията. После бе нарушил доживотното си въздържание и бе завел Мърсър на футболен мач, където една жена от Тисайд му сипа кетчуп в скута и го нарече дърт грозник и нафукано конте. Джона Нобълуайт беше грозен, а не беше й млад, но в никой случай не беше нафукан. Този тип хора се познават от пръв поглед. Те са затворено общество. Фамилията Нобълуайт, както всяко същинско конте би могло да обясни на дамата, беше английски превод на „Еделвайс“. Измислица, изсмукана от пръстите в Дувър, и всеки, който трябва да се снабди с ново име, когато тръгне на път, не е нафукан. Но, вместо да сподели нещо по този повод или дори да се възпротиви на дамата от Тисайд, че не й е сторил зло и е тук на мача само за да направи по-малко ужасен уикенда покрай рождения ден на едно нежелано дете, Джона скри случката от Мърсър и ликуваше (макар и без разбиране или радост), и с такава точност възпроизвеждаше виковете на мъжете около себе си и тактическите теории, които бе наизустил по повод мача, че Мърсър Крадъл сметна настойника си за най-вещия във футбола човек в Лондон и се къпеше в славата му.

В ресторанта вече порасналият Мърсър погледна Джона Нобълуайт и му благодари много. Взе плика и като внимаваше да не погледне към текста на посланието вътре, извади чека. Погледна сумата — наистина щедра, помисли върху студените, празни страници на тетрадката за упражнения, в която едно от училищата му бе поискало той да нарисува семейното си Дърво, и стигна до определено решение. Върна чека на мястото Му, изчака запалването на креп сюзета и пъхна решително плика в пламъците. Щом прихвана, Мърсър го дръпна настрани и го държа спокойно, докато чинията му не се напълни с горещи палачинки, а носът му — с плътната миризма на портокали и бренди. След това пусна писмото и тайните му в празния меден тиган и помоли сервитьорът да го отнесе.

Част от причините за тази froideur[87] беше, че Мърсър Крадъл не беше изоставен самичък. Когато двамата със сина на Матю Спорк търчаха като изоглавени из Нощния пазар, Дразнеха грамадните кучета пазачи и хвърляха камъчета в река Темза, неизменно упорито ги следваше дългуресто момиченце с кестеняви коси, на име Мари Анжелика, чийто акт за раждане носеше същото фалшиво име като това на брат й.

Дръзката рецепционистка беше любимата сестра Мърсър, днес силно променена от онзи път, когато за последно Джо я беше виждал на единадесетгодишна възраст, но — той не се съмнява в това — все още е перлата в очите на брат си. И то в очи, склонни да гледат с предубеден гняв на поредици събития от рода на току-що случилата се. Джо смее само да се надява че гневният изблик, който несъмнено ще последва опетняването на невинността на семейство Крадъл, няма да повлияе на Услугата — древния договор за помощ, който обвързва фирмата на Джона Нобълуайт — и доведеният му син — с Дома на Спорк поколения наред и за вечни времена, амин.

Мат Спорк беше влюбен и слънцето му грееше ярко. Това се случи в зората на добрите времена, когато, при все напереността си, той още стъпваше предпазливо около закона и още чувстваше нуждата да впечатява момичетата, вместо просто да ги превзема, и ето ти я Хариет Гей, най-добрата певица в Лондон, с дълбоки кафяви очи и силни бицепси, направени сякаш за да сграбчи някой младеж за врата и да го придърпа към устните си.

Матю си взе маса в „Леонардо“, понеже беше скъпо заведение и го познаваха, и щяха да му слугуват и да го глезят, да го уверят, че масата му е най-добрата в ресторанта, понеже седи срещу тази прекрасна хубавица, а и наистина щяха да му дадат най-добрата маса. Освен това „Леонардо“ беше модерен и в светлината на прожекторите. Ако си наясно с отвратителната храна и съмнителните изби в Лондон, тогава знаеш, че има едно-единствено място, където наистина умеят да готвят камбала или резен трюфел, а и поднасят агнешкото, без да е варено до пълен разпад, и това е „Леонардо“. Ресторантът беше пишен и луксозен, с континентално излъчване и нашепваше за Монте Карло и Рим, за шампанско и казина, и елегантни костюми. В кухнята на Лео (и всъщност „Лео“ не съществуваше, той беше въплътената мечта за най-добрата кухня на света, тлъста халюцинация, чиято бяла шапка между ’62 и ’79 си бяха слагали седем безработни актьори от Шекспировия театър) се използваше чесън — и то в изобилие, — смесен с подправки, за които в останалата част от Англия не бяха и чували, а и не биха си и помислии да сложат в ястия за християни.

Намираха се на пет минути от „Леонардо“, когато Матю натисна рязко спирачката и даде колата на заден, за да надникне в една задна уличка, като изруга с такива думи, че не ги беше чувала дори Хариет, а тя прекарваше доста време с музиканти от далечни краища на света.

— Постой тук за малко — каза Матю на бъдещата си жена. — Просто трябва да си оправя вратовръзката.

След това слезе от колата и се отдалечи в нощта.

Джона Нобълуайт — в този момент Матю мислеше за него само като за „дебеличкия тип“ — стоеше с гръб, опрян в една стена, и с къса дъска в ръце. Изглеждаше като завряно в ъгъла морско свинче. Срещу него имаше изправени трима души с бръснати глави. Единият имаше татуирана отзад на врата свастика, което Матю сметна за добър знак, понеже му даде удобен прицел за дебелата му сопа. Черноризецът падна на едно коляно — впечатляващо изпълнение, понеже повечето хора след такъв удар рухваха в безсъзнание. Матю прецени, че предимството все още е на негова страна, така че го фрасна отново, с повече страст. Оставащите двама го зяпаха и Джона Нобълуайт се възползва от възможността с дървено излумкване да запознае с дъската си по-близкия от тях.

Третият се оказа бързак. Втурна се напред и фрасна Джона два пъти с лакът, един по-високо, втори по-ниско. Дебелакът падна.

Матю се вгледа в третия нападател. Взираше се в тежките му грозни ботуши и обкованото с нитове дънково яке. Прецени тясното му лице и почти невидимите вежди.

Грозникът насреща му не си заслужваваше отделеното време.

На всичкото отгоре бръкна в джоба си и извади оттам нож. Матю погледна към острието. И то не събуди интереса му; Мъжът зае бойна стойка и размаха оръжието. Матю си остана на място, с изпънати колене и обувки за танци, здраво стъпили в мръсотията в уличката. Заяви:

— Шматко, в този момент помежду ни има малко, незначително неразбирателство. Приятелите ти скоро ще се освестят и ще можете заедно да идете в пъба, макар че ще трябва да си потърсите такъв, който да не е във владенията ми. Но ако ми посегнеш с тази касапска чекийка, ще ти взема мярката…

Не описа подробно последиците от това премерване. Изчакваше, отпуснал ръце край хълбоците си. По някое време съвсем леко извръщане позволи на противника да види светлата му копринена риза и револвера с късо дуло в кобура на бедрото му.

Двайсет минути по-късно Джона Нобълуайт се присъедини към Хариет и Матю за вечеря, където се оказа, че колекционира американски бейзболни картички и е фен на Джоан Грийнууд. Хариет го обяви за най-сладкия човек на света, вкопчила се беше в ръката на Матю и очевидно не възнамеряваше изобщо да го пуска. Той беше герой и боец и бе защитил добрия от лошите. Седмица по-късно Матю й предложи и Джона беше първият, на когото съобщиха. Когато се роди Джошуа Джоузеф, Джона го обяви за некоронован принц на британския народ и скоро след това, когато се оказа по съвпадение натоварен с грижите за новородени момченце и момиченце, предположи, че Наследникът на Дома на Спорк би могъл да извлече полза от компанията на двамата му повереници. Тримата израснаха заедно, макар че Мари Анжелика бе малко по-дистанцирана от двете момчета, а и животът я изпрати в чуждестранно училище точно когато започна преобразяването си от патенце в лебед.

Сега обаче, както изглежда, Джошуа Джоузеф Спорк току-що бе правил потен, атлетичен, разтърсващ химично-отпадъчно-влаков секс със сестрата на Мърсър.

Благословената дрямка бяга от очите му. Джо Спорк лежи, загледан в тавана на Поли Крадъл, после се обръща към нея. Насън лицето й е прелестно, с бегъл намек за лукава усмивка на голямата уста. Тя се размърва и Джо изпитва неустоима нужда да зарови нос в шията й, да я пробуди с устни. Задоволява се да вдъхва аромата й и затваря очи за момент.

Събужда се след малко и открива, че тя се е претърколила На една страна. Разкрила се е благородната като на чело извивка на гърба й. Той я завива нежно и Поли простенва тихичко и щастливо. Доволен, но вече извънредно буден, Джо се измъква от леглото и тръгва да обикаля из къщата. На лавиците с книги: щедра доза криминални романи, пълен набор П. Г. Удхаус и изискани представители на еротиката, забележителни с обхвата и динамиката си.

Джо слага чайника — намислил е да й поднесе чай — и отсъстващо поглежда към телефона „Нокия“, който, макар и с недоволство, му се налага да носи по работа. В сивото ъгълче на екрана примигва снимка на пликче — гласова поща. Той сръчква бутона за прослушване с палец и се мръщи, после го натиска отново. Телефонът сякаш е направен — всъщност всичките са такива — за елф или за пикси. За Поли Крадъл например. Джо се чувства като трол. Голям и лош трол в пещера. Откраднал е Девица и й е натрапил похотта си. Гррр. Аргх. Скоро ще дойдат селяните с вили и всичко ще се върне по местата си.

Джо си мисли за странните си гости от работилницата и за Другите, които го причакват. Сенки. Инквизитори.

Ръскинити.

Прослушва съобщението.

— Джоузеф? Джоузеф, Ейри е, от магазина на ъгъла. Ограбват те! Или си закъснял с наема. Дошли са някакви типове с камион. Товарят всичко наред. Да не се местиш? Не си ми казал. Не знам дали да се обадя на полицията. Какво да правя? Дъщеря ми е уплашена. Казва, че в каросерията на камиона видяла вещица в черно, човек-паяк, целият покрит с някакъв плащ. Много неприятна ситуация, мисля, че трябва да дойдещ Или ми се обади, Джоузеф, моля те.

* * *

— О, Боже! — възкликва Поли Крадъл след няколко секунда

— Надявах се да избегнем тази част.

Джоузеф Джошуа Спорк, спипан на местопрестъплението — или по-скоро на местообличането, понеже е напълно облечен в три посред нощ и се кани да излезе през вратата на дома й, — се изчервява от темето до брадичката.

— Целият смисъл на този разговор, който водихме, беше да те увери, че това…

Поли го поглежда по-внимателно. Косата й пада пред лицето, но той вижда изписаната поне на откритата му част искрена тревога. Макар да я връхлита раздразнение, като го е открила да се измъква по терлици, то не успява да се вкорени, да намери процеп в сърцето й. Сърце, вече препълнено докрай с нещо дори по-лошо — объркването, което идва от умуване върху неща твърде странни и твърде нови. В този миг Поли Крадъл се мъчи да разбере света, който си е мислила, че познава. В сравнение Джо Спорк е като отворена книга. Миг по-късно тя щраква с пръсти и се втренчва ядно в него с думите:

— О, дявол го взел! Аз съм идиотка! Ти не се измъкваше заради мен! Бягаш от грижите на Мърсър! Каниш се да сториш точно онова, което ти е наредил да не правиш…

И за изумление на Джо на лицето й се изписва облекчение. След това се мръщи отново.

На майстор Спорк изобщо не му е хрумнало, че изчезването му може да бъде приписано на морален уплах след секса. Само пет удара на сърцето по-рано — а сърцето му бие много бързо! — при вида на долната устна на Поли Крадъл, прехапана между нейните (прелестни) зъбки, той внезапно се усети каква болка щеше да й причини неоповестеното му заминаване и по петите на това прозрение дойде нуждата да се върне и да й обясни; и нуждата все още бушува в него, когато момичето отрязва като с нож тази част от разговора им — Джо е почти сигурен, че е щяло да бъде караница, — като на мига разгадава истинската му цел.

— Ти си карък — казва Поли. — Хапльо си. Освен това си и глупак, идиот, тиквеник, мизерник, ревльо и мухльо! — поема си дъх. — Мухльо си! За теб се грижи един от най-добрите адвокати в Лондон и ти смяташ да му обърнеш гръб. Имаш сигурно убежище, но искаш да се изложиш на опасност. И възнамеряваш не само да сториш това, ами и да ме зарежеш? — Тя го удря по рамото, съвсем не по дамски. — Ти… — Не успява да намери подходяща дума. — …глупак такъв!

В последно време този термин се смята за мило обръщение, но от устата й излиза с реална тежест и Джо увесва глава.

— Е, станалото — станало — продължава Поли. — Да вървим.

— Какво?

— Ти смяташ, че трябва да идеш някъде. Значи отиваме. Но ще го сторим умно и с това имам предвид, че ще го направим по моя начин.

— Какво?

— Моля те, спри да повтаряш „какво“. Кара ме да се съмнявам в интелекта ти. Ще те заведа да свършиш толкова важната за теб работа. Можеш да ми обясниш по пътя. Когато го направим обаче, ще бъде съгласно правилата на Поли, не тези на Джо, понеже моите правила са умни и практични, а твоите — много странни и объркани. Ще сторя това за теб, но не на цената на твоята или моята свобода. Разбрахме ли се?

— Да.

— Ти ще седиш ниско приведен на задната седалка на колата ми и ще носиш много голяма, отвратителна шапка, която купих за една сватба, накичена е с плодове. Ще се увиеш в дантелена завивка и ще се сгърбиш, така че който те погледне, да види ниска, дебела стара вещица, която привлекателната й племенница вози наоколо.

— Ох. Добре.

— Ето тук е моментът за благото на вътрешния си мир да попиташ: „Защо ми помагаш?“.

— И защо?

— Понеже смятам да инвестирам сериозно в акции на Джоузеф Спорк и нямам желание да ми отнемат тази възможност. Освен това твоята вярност към правото дело, надмогваща на разумното мислене, говори добре и за романтичната ти душа. Струва ми се слабо вероятно да се наложи да те отлепвам от някоя естонска студентка по мода или друга подобна харпия в която и да било точка от съвместния ни път заедно, ако поемем по такъв. Това е качество, което едно момиче трябва да цени далеч над здравия разум, макар че по този начин ще се натовари със задачата да те опази жив в лицето на собствената ти сериозна мухльовщина. Така. Или го правим по моя начин, или си върви и сбогом.

— Ох! Не. По твоя начин. Абсолютно.

— Добре. А сега ме изчакай тук. Понеже се кълна, че ако ми избягаш, ще те хвана и ще ти причиня ужасни неща.

— Ох.

— А после, Джо, имай предвид, че и ти ще трябва да ми причиниш ужасни неща, за да компенсираш изпускането на влака от „Финч Кемикълс“ в четири и петдесет и една.

— О, разбира се, да. Естествено!

Поли Крадъл го възнаграждава с разтопяваща мозъка усмивка.

— Тогава можем да тръгваме.

* * *

Маскиран като господин Жабока, който бяга от клиниката[88], Джо Спорк се взира в дома си от задната седалка на колата на Поли Крадъл.

„Куойл Стрийт“ е чужда държава, превзета от сини лампи, полицейски микробуси и частни охранители. Самотен офицер в цивилни дрехи се мотае наоколо, грижи се за реда и надзирава безпорядъка — тук е в случай, че собственикът (известен с престъпните си връзки и в момента личност, представляваща интерес поради текущо разследване на убийство) се върне и вдигне пара. Трима едри типове мъкнат часовник в дълга кутия Александър Единбургски“, 1810 г., и са оставили топузите „а се люлеят, така че право пред очите на Джо те се търкулват яавътре в кутията и разбиват циферблата през стъклената вратичка. Той се чуди дали носачите са инструктирани да бъдат колкото се може по-брутални с вещите му. Онзи проблясък там под лампата — ами това е махалото, до него се търкалят парчета от много изискан, ръчно изрисуван циферблат! Сега стъклото е на сол и махалото все едно е радиестезична пръчка. Джо проследява как друг тип изнася Часовника на смърт в меча прегръдка, малко по-нежно. Типично. Единствената вещ, която наистина не би имал против да види строшена.

— Насаждат те на пачи яйца — обяснява Поли Крадъл.

— Какво?

— Правят ти номер. С целия този хаос и объркване. Оставят сред вещите ти място за вместване на улики впоследствие. Когато търсят истината, ченгетата са много пунктуални… — Тя се обръща към него. — Не гледай така изумено. Аз съм Крадъл.

— Този часовник — мърмори Джо — е на двеста петдесет и девет години. Никому не е сторил зло.

— Съжалявам, Джо.

Заинтригуваният полицай надзърта към колата. Поли Крадъл не му обръща внимание.

— Всъщност не е мой. Тоест аз го притежавам, но никога не съм възнамерявал да го задържа — Джо свива рамене. — Взех го, за да го продам. Но е… истински. Човек може да прекара цял живот в размисли какво се е случвало пред него, как е получил всичките си дребни белези. Според мен е ходил в Америка и Индия. Имам доказателства. Този часовник е видял възхода и падението на империята. Надживял е кралица Виктория. Дядо ми щеше да каже, че догмата на часовника е в неговата издръжливост. Или може би в майсторската изработка.

— Не мисля, че ги е грижа.

— Не. Предполагам, че не.

Джо се взира през прозореца на колата към строшената входна врата на дома си. Вижда разпилени и пръснати по земята вещи, и те са неговите. Изгъргорва измъчено и се надява, че — ако някой подслушва — му е прозвучал като стара дама Страхува се хората да не решат, че старицата умира, и да се притекат на помощ. Един от носачите поглежда към колата и изсумтява.

Старата птица е заприпадала. Сигурно е дошла тук да откупи татковия часовник.

Колата потегля. Магазинът на Ейри е току зад ъгъла.

— Спри тук, моля те — казва Джо.

— Не е добра идея — Поли поглежда през рамо. Полицаят се е извърнал настрани. Тя се чуди дали не говори с някого. Струва й се твърде спокоен.

— Моля те, Поли.

Ейри стои пред магазина си, сплел пръсти на тила. Джо смъква прозореца и му изхъхря.

— Млади човече?

Ейри приближава към колата с поредица къси крачки, после се мръщи.

— Кой е там?

— Ейри, аз съм. Джо.

— Джоузеф? Не бива да идваш тук.

— Да. Не, не бива. Знам.

— Какво става?

— Насадили са ме, Ейри. Прецакват ме. Чувствай се свободен да отричаш познанството си с мен пред всеки, който пита. Трижди, ако потрябва.

Ейри въздъхва: протяжен стон на самосъжаление и оценяване на трагедията.

— Е. Трябваше да се сетя. Помислих, че са крадци, и ти се обадих. После се появиха и другите, и после и полицията — еДиН куп ченгета. Терорист ли си, Джоузеф?

— Не. Виня за това котката. Ако просто ме беше оставил Да я убия, когато можех…

— Това щеше да е грях срещу Върховната сила, Джоузеф, за който никога не бих си простил.

— Тази върховна сила обича демонични котки, но не и дилъри на антики, така ли?

— Нямам представа. Вселената е неразгадаема. Непрозрима. Понякога и непоносима.

Ейри се усмихва нежно, опрощаващо и съчувствено. После добавя:

— Много съжалявам, Джоузеф. Нистина… Имам нещо за теб. Негодниците оставиха една торба на боклука. Дъщеря ми отиде да я прибере. Опитах се да я спра, понеже ме беше страх. Но сега се радвам… той влиза в магазина си и излиза със светла пластмасова торбичка, в която има парчета дърво, зъбчати колела и строшените останки на две сини керамични паници. — Не е кой знае какво и не знам какво… е, вътре има и парчета от пружини и тъй нататък…

— Благодаря, Ейри!

Магазинерът кима отново и се обръща да се прибере. След това спира и пак се извръща, по-колебливо. Джо вижда вината и срама в очите му.

— Джоузеф, ще го сметна за услуга, ако не ми се обаждаш известно време. Докато това не приключи. Не искам магазинът ми да изгори. Не се гордея, че те моля, но ти сам предложи.

Джо кима под идиотската си шапка.

— Разбира се, Ейри. Напълно те разбирам.

— Не е като да не сме приятели…

— Ейри. Разбрах те. На твое място щях да сторя същото.

* * *

— Исках да видя къде живееш — възмущава се Поли.

— Съжалявам.

— Боже, че това не е по твоя вина.

Изказването й е толкова изумително точно и важно наблюдение, че Джо за малко да се разплаче. Вместо това преглъща горчиво. В гърдите му бушува целеустременост там, където е очаквал само пустиня. Все едно Поли го обръща с хастара навън и онова, което би следвало да го смаже, вместо това го прави по-силен.

Полицаят отново гледа към тях. Поли Крадъл полека под. карва колата край ъгъла.

— Сега накъде?

До речния склад надали ще може да се стигне по обичайния маршрут. Почти със сигурност ще привлече ненужно внимание стара дама, висока шест фута и с шапка с плодове „Кармен“ тръгнала по задните улички в компанията на тъмнокоса мацка с еротични пръстчета.

— Насам, после надясно — казва Джо на Поли, после я повежда през лабиринт от криви улички и изоставени складове. Двукратно на практика минават през самите сгради — пещероподобни пространства, където вие речният вятър и по счупените прозоречни рамки висят парцали. Надява се да не срежат гумите на нещо.

Няколко минути по-късно спират на дълъг дървен пристан. Дебела намотка електрически кабел минава по ръба му над водата и накрая се гмурва в люка на масивния стар влекач. На борда му, близо до носа, стои русокос мъж с татуирано на едното рамо пони. На нещо като каишка държи набито прощъпалниче в спасителна жилетка и се мъчи да превъзмогне детинския му бунт, като чете на глас от оръфана книжка „Мечо Пух“. Гриф Уотсън е анархист и съпруг на анархистка, да не споменаваме, че е и теоретичен собственик на злото котище, известно само като Паразита, но изглежда по-скоро като човек, способен да напише книга за професионален риболов с муха.

— Ахой, Джо! — виква той. — Накъде плаваш?

Във въображението му къщата — лодка е сериозно корабоч плавателно средство, което не е закотвено завинаги на калния бряг на Темза.

— Здрасти, Гриф! Това е Поли. Поли, това е Гриф.

— Здрасти, Поли! Качвайте се на борда. Днес вълнението не е силно.

Поли Крадъл поглежда към Джо и той кима.

— Да, капитане! — казва тя игриво, но Гриф Уотсън я поправя любезно. На заповед на капитана, обяснява той, единственият приет отговор е „прието“.

Джо Спорк си е свалил маскировъчната шапка, но все още носи твърде неподобаваща завивка на цветя. Ако Гриф Уотсън забелязва нещо странно в това, не го казва. Преди да се почувстват твърде удобно обаче или да започнат да обсъждат германското крайбрежие, Джо вдига ръка.

— Гриф, нуждая се от услуга. Но трябва хубаво да си помислиш, а не просто да се съгласяваш.

— Да.

— Не е толкова лесно.

— За мен е. Ти си от добрите.

— Трябва да взема лодката ти назаем и да ида до речния склад. Сещаш ли се?

Гриф едно време държеше там древен клавесин, намерен на парчета и сглобен в работилницата на Джо — подарък за съпругата му. Дори в момента се намира на корабчето. В летните нощи човек дори може да чуе как свири Аби — колебливо, неритмично дрънчене, което отеква по водата. Клавесинът се нуждае от настройване, но дори да не беше така, на госпожа Уотсън слон й е стъпил на ухото.

— Разбира се, че помня. Да идем ли веднага?

— Това е лесната част. Трудната е, че е възможно да съм позагазил. Не съм сторил нищо лошо, но се забърках в една каша и може заради това да те плеснат през пръстите.

— Лодката ще ти помогне ли да избегнеш неприятностите?

— Възможно е.

— Та, искаш ли да тръгнем веднага?

— Няма ли да попиташ и Аби?

— Тя ще се интересува защо не съм го свършил вече. Ти си добър съсед, Джо. Свестен човек. Един ден мъглата пред очите ми ще се вдигне. Наоколо няма много такива. Или където и да е по света, ако става на въпрос… — Гриф поглежда към Поли. — Той е ужасно упорит, като стане дума за приемането на помощ, нали?

— Смята, че всичко, което се случва навред по Земята, все по някакъв начин е по негова вина — отговаря тя. — Брат ми казва, че това е вид егоизъм наопаки.

— В какви неприятности се е забъркал?

— Не съм сигурна.

— Правителствени?

— Да, така мисля.

Гриф се изплюва прецизно във водата. Жестът не му подхожда и това го прави още по-многозначителен. Той не е плюещ човек. Възпитан е, но чувствата му наистина са силни.

— Знаем ли с кого си имаме работа? — пита Гриф, човекът с енциклопедичните познания за теориите на конспирацията. — Може да извлече информация за всичко, от черни хеликоптери и търговия на оръжия до наркокартели и „Маджестик 12“[89] фримасоните, както и странна организация, наречена „Арк Маринърс“.

Джо поглежда Поли. Тя казва:

— Титуисъл.

Гриф изръмжава:

— Копеле.

— Чувал ли си го?

— Мчи естествено. Той е в Съвета по наследството. Той е проклетият Съвет но наследството, доколкото знам.

— А какво е това по-точно?

— Разчиства правителствените каши, нали така? Всичките висящи конци завързва. Всички тайни, които са пазили толкова време, че вече никой не знае какво означават. Когато едната ръка не трябва да е наясно какво прави другата, онази, дето прави незнайното нещо, е Съветът по наследството. Създаден е по времето на Хенри Осми, да му убива копелетата. Незаконните деца, не копелета като Титуисъл. Пази си гърба, Джо!

— Ако предпочиташ да не се забъркваш…

— Я се разкарай. Вече сме във война, друже. Братя по оръжие. Просто не го знаем още… — И с това притеснително заключение Гриф се навежда към вътрешността на корабчето. — Джен! Ела да погледаш брат си. Аз ще се занимая с китоловеца.

Поли се споглежда с Джо.

— Правилното име на лодката на Гриф — обяснява Джо Спорк, понеже не иска да повдига въпроса дали Съветът по наследството е измислица от шашавите сайтове, или е сериозен проблем. — Технически тя е китоловна лодка. Това са много важни разлики.

— Наистина ли?

— Ако си на мястото на Гриф — да.

Гриф връчва нрощъпалника на каишка на мръсничко, русоляво момиче с пурпурен анцуг и увита в косата цветна панделка. В другата си ръка малката държи пукната порцеланова кукла на дървена стойка.

— Как е Роуина? — пита я Джо и сочи куклата. Джен се усмихва и пипва основата. Разнася се приятен музикален звук и плоскостта се завърта. Ако оставите куклата на едно място, тя би се въртяла в бавен кръг под съпровода на музика. Една от множеството дребни джунджурии, които Джо е давал на семейство Уотсън в по-спокойните дни.

— Хубаво — казва майсторът и Джен кима.

Глухо бълбукане откъм борда на влекача, който гледа към водата, обявява, че китоловецът е бил пробуден от сън. Мирисът на горящо в разнобойния двигател евтино гориво се разнася над корабчето. Бебето се мръщи.

— Прилив! — подвиква Гриф. — Време да потегляме! — поколебава се. — Имаш ли нужда да дойда с теб?

— Не, Гриф — казва Джо твърдо. Има си ограничения на даровете на доверието, които е способен да приеме. — Мога да се справя с извънбордовия. Ти си ме водил за риба, помниш ли? Няма да ни има само десет минутки…

Допълва наум: И за малко да се разбием в кораб на граничния патрул, понеже ти настояваше, че имаме право на преминаване. Което, без съмнение, имахме, но ние бяхме съвсем мънички, а корабите нямат спирачки…

— Добре тогава. С Бога напред! — Гриф ги оттласква.

Китоловецът се носи по мазната Темза и по протежение на обковани с дъски брегове. Вероятно има към миля до склада, малко по-малко — до сушата. Дали реката е под наблюдение? Има ли лица, притиснати към стъклата? На слабия и на дебелия може би? Но до реката няма пряк достъп, ако не броим викторианския отливен канал под мазето, който води към самата Темза, а според враговете му Джо надали е достатъчно отчаян, че да преплува реката при необходимост. Освен това, поне що се отнася до тяхната информация, той се крие в Малиновата стая в „Нобълнайт Крадъл“ като добро, разумно момче. А и защо да не бъде такъв?

Джо гаси двигателя и китоловната лодка дрейфува към брега. Връчва румпела на Поли Крадъл.

— Знаеш ли как да се справиш с това?

— Да.

— Остави лодката да дрейфува по течението. Дай ми около две минути, после пусни пак двигателя — червеното копче тук, знам, че знаеш — и ела ме вземи. Ако го държим да работи постоянно, някой може да го чуе.

Как говори на момичето си. На съратницата си. На съконспираторката си. На съучастничката си. Исусе. Аз съм на пангара. Бягам от Закона.

Миг по-късно Джо стъпва на слузестото долно стъпало на склада и отваря вратата. Грабва торбата с плочите, с все златната пчела и загадъчните инструменти, като му се ще да се е сетил да добави и преносим грамофон към тях, и се обръща да си тръгне. Забелязва, че нещо пада от тесния перваз над него. Първата му мисъл е за мъртва гарга или торба с боклук, която рухва от первазите отгоре. После то сякаш се издува, изправя и сковава.

На прага стои безлик силует, облечен в черен лен.

Вещица. Вампир. Прокажен.

Отваря уста да заговори. Ръскинитът минава през вратата и го поглежда. Или поне Джо смята, че го гледа. Накланя леко глава насам, после натам. След това го пренебрегва и се насока покрай него към полиците.

Исусе. Сляп е.

Но не, не е вярно. Заобикаля го сръчно, пристъпва и около натрупаните по пода боклуци.

Просто не се интересува от него.

Джо стои насред мъничкия си склад, съвсем неподвижен, и се чуди какво да прави. После полекичка тръгва към вратата.

Ръскинитът се хвърля и направо изстрелва ръце по права линия към него. Платът издава остро пукане при изпърхването си. Джо дръпва главата и шията си от пътя на опасността, но дланите — облечени в ръкавици, омотани в плата, кокалести, безплътни под савана — посягат към раменете му, за да го приковат. И са налудничаво силни. Тесните пръсти като белезници и неподвижните мускули го спират на място. Безликото лице се извръща към неговото, но под воала сигурно има маска — противникът притиска глава към неговата, докато се борят тромаво. Джо се опитва да нанесе удар, но врагът не поддава. Опитва се да разтвори ръце. Покритото с плат лице се стрелва отново напред със страшна скорост. Майсторът се дръпва и чува щракане на челюсти като човка. Захапката му се струва солидна, като че се затваря врата на скъпа кола. Остри зъби. Исусе. Чува стържене, за което се надява да е дишане. В гърдите му расте страх, загнезден е дълбоко в червата и е опияняващо силен, защото това, с което се бори, изобщо не е човек.

Бягай. Бий се. Оцелей.

Целият му живот от толкова време насам е свързан с бягството, че инстинктите му за бой са ръждясали, но тук, в това тясно малко пространство с реката от едната страна и тъмните коридори на лондонското минало от другата, няма накъде да се бяга. Чудовището е лошо и отстъплението му е препречено. Той тромаво си стъпва на краката и се юрва напред. Оказва се странно лесно. Джо е силен. По-силен, отколкото обикновено си мисли. В същото време усеща, че ръскинитът се опитва по-скоро да го възпре, отколкото да го убие. Може би имат заповеди относно Джо Спорк.

Което не е никак успокоително.

Той вдига ръскинита във въздуха и го блъска в стената, като използва врага си вместо възглавница. Няма реакция. Няма дори изпъшкване. Джо повтаря и усеща, че хватката на лявата ръка омеква леко. Вдига врага и пак се засилва. И отново. Борят се усукват се един около друг. Джо влиза в нелсън, пъхнал ръка под брадичката на противника си, за да не го ухапе, забива рамо в подмишницата на врага, за да извади тази му ръка от боя. През цялото време главата посяга към него — непрестанно, треперливо, змиеподобно движение, което е някак си извънредно неправилно и много страховито. Джо крещи някакви безсмислени думи, които ще рекат „махай се“, и блъска здраво врага си. Идва му като взрив от петите през бедрата и в ръцете — цялата му тежест и мускулна мощ се съсредоточават в гърдите на врага.

Ръскинитът полита назад срещу старите, обковани с метал полици, и увисва там, като се гърчи спазматичпо и хрипти, все едно е нанизан на нещо. Джо го заобикаля и наднича отзад.

Една от подпорите се е откъснала от стената и рафта. Отрязаният, заострен метален връх се е забил в рамото на противника на Джо и той виси там, прикован като пеперуда. От устата му се разнася тихо, стържещо съскане. След миг започва да се гърчи напред, за да се смъкне по кола.

Джо Спорк се обръща и хуква към вратата, която хлопва зад гърба си. Поли Крадъл тъкмо е докарала китоловната лодка на пристана.

— Мамка му, да се махаме оттук! — вика той и после, доста притеснен, добавя по-присъщо за него „моля“, но Поли вече е обърнала китоловната лодка в тясна дъга и е завъртяла ръчката, и малката лодка буквално се изправя на опашка.

— Добре ли си? — провиква се в отговор.

— Да — и после, след по-трезв размисъл, понеже му се струва, че току-що е нанизал някого на рафт, Джо добавя: — Не. Нараних човек. Не знам какво означава това.

— Означава, че той не е наранил теб — отвръща Поли решително и се пресяга да го сръчка, за да се убеди, че още е там.

Оставят лодката на Гриф Уотсън и му казват да заведе семейството си във Франция на дълга почивка. Когато Гриф отваря уста да обясни, че не може, Поли Крадъл го уверява, че в сМетката му ще се появят пари, които да покрият разноските. Просто за да играят на сигурно, тя казва, че знае един хотел, където ще ги глезят до скъсване. За него и Аби ще има и работа, когато се върнат — стига да я желаят, разбира се. Могат да се намерят работни места, за децата — да се отворят стипендии за обучение. Всичко ще бъде уредено така, че никоя от тези благословии да не поставя семейството в оковите на системата. От този момент чадърът на Крадъл се е разтворил над главите им.

Джо Спорк я гледа как върви по тесния ръб между благотворителността и подкупа, без да разроши перушината на Гриф. Не казва нищо, възхищава се на уменията й и се бои, че ако стъпи с големия си, тромав крак в разговора, ще съсипе свършеното от нея. След това се връщат в колата и потеглят, надалеч от склада и в дивите простори на Хакни, по шосе, което минава редом със странно провинциална сцена с крави и пурпурен залез.

— Не бих могъл да сторя всичко това — казва Джо на Поли, загледан в кравите, — не бих могъл да намеря думите.

Но когато тя му заявява, че едно приключение им стига, Джо се запъва и я убеждава — след това тя не е в състояние да каже как точно — да спрат на още едно място, преди да се приберат у дома.

IX

Жени с тежест;

Съкровището на Мансура;

Хабакук

Лепнала фалшив мустак, който има вкус на тигрово месо и еротична танцьорка, на шест етажа над земята Еди Банистър седи на перваза на престарялата майка на прословут принц убиец и заделя няколко секунди да поумува върху необичайния ход на живота си. Осъзнава, че си няма представа какво очаква, но каквито и предположения да е имала, то случващото се е съвсем различно. Спалнята на Шашавата Кейти е облицована с много изискани тапети на розови и зелени вертикални раета. Има корниз за снимки и много масички с покривчици. Порцеланова крава се е възправила на плочата на камината, поставката й твърди, че е дар от Солсбъри, а червена кадифена масичка за карти е покрита с листове хартия, всичките затиснати с метален модел на уестминстърската часовникова кула.

При все това тази дама няма нищо общо с Шашавата Кейти, която Еди срещна на вечеря, и дори с авторката на писмото, което я доведе тук — нафуканата скочубра я няма, набръчканата стара чанта и бивша звезда на обществения живот също отсъства. Тук е вдовстващата хатун Далан, облечена в проста бяла роба и халат, и остарелите й ръце потреперват лекичко в скута й. На левия й палец има черно петно — сама си е палила лампите? — и е така задъхана, все едно е тичала цял маратон. Не е изненадващо, като се има предвид контекстът. За нея това е момент. Лекичко, да не би старицата да се стресне и тази мисия да приключи безславно.

— Синът ми уби съпруга ми и брат си, капитан Банистър.

— Да — казва Еди. — Знам.

Понеже какво друго, по дяволите, да отговори човек на подобно твърдение? Тя остава на перваза с разперени върху каменните плочи ръце и крака, висящи като на дете.

— Изгори внука ми в желязна кутия.

— Да.

— И все пак ми е син — додава вдовстващата хатун. — Какво мога да сторя? Все пак ми е син. Не би трябвало да го обичам оттук насетне. Мразя го. Но той ми е син. Така че го мразя, но когато най-много го ненавиждам, го виждам като съвсем малък и си спомням как ме гледаше, и се чудя къде точно съм се провалила толкова ужасно, та се е превърнал в подобен човек. Този съвършен, отвратителен мъж. Този Опиумен хан на Адех Сиким, когото целият свят познава като чудовище. Това ме прави майка на чудовища. Grendels modor[90]. Проклета вещица… Но дали съм също и aglcec-wif[91]? Това е въпросът… — и забелязала неразбиращия поглед на Еди, додава: — Чела ли си „Беоулф“?

— Директорката на училището ми го наричаше творение на варварска безпросветност, докосната от зората на Христа.

— Тогава подозирам, че си схванала само по-важните моменти. Да имаш aglceca означава да притежаваш величие, за добро или зло. Синът ми го притежава. Изби семейството си. Направо се давех в делата му. Избрах да плавам, да се нося по вълната му. Не знаех какво друго да сторя. Майката на чудовището. А след това се започна… това. Този нов модел, този план — нещо, което да сложи край на войната. Французойката без съмнение има aglceca. Навярно е божествен ковач. Или жена Прометей, крадец на огън. Също така си няма представа какво ще направи синът ми с онова, което твори в ковачницата си. Или може би има. Може и тя да крои планове. Дарът на боговете винаги опасен. Героичният меч може да се окаже острието, което да го прониже… Ако е така, не искам да го знам. Не мисля, че тя гледа на света по този начин. Мащабът… е прекалено малък за нея. Но в мен се обади глас и каза: Не. Стига вече. Дотук и нито крачка нататък. Няма да допусна синът ми да прекрои света по свой образ и подобие. Ужас, война и егоизъм… не. — Шашавата Кейти се отпуска. Маха с ръце пред лицето си, за да прогони мухи и спомени. Еди подозира, че тя съзира малкия Шем Щем Циен, търсещ изгубена топка или любимо животинче: Мамо, може ли да ми помогнеш? Не, миличък. Не сега. Вече не.

— Ето затова го предадох на краля ти. Но им казах, че съм готова да се срещна само с жена. Решиха, че го правя от приличие. Ха! Какво ми пука за приличието? Да не си въобразяват, че ме е грижа? Кроя планове срещу сина си. Разбира се, че не е важно кой влиза в стаята ми. Пратете първите пет батальона на британската армия в Индия! Пратете ги до един, голи както майка ги е родила. Няма да се уплаша ни най-малко. Но знам, че ако пратеникът е жена, тя несъмнено ще бъде рядко съкровище. За да свърши работата, да бъде приета, да й се довери подобно нещо. Тогава важните глави ще трябва внимателно да помислят. Да пратят най-добрата… — вдовицата поклаща глава и Еди подушва шипка и масло. Малките тъмни очета на сбръчканото, безизразно лице я премерват, изпитват я. Тя иска нещо.

— Имам избор. Мога до смъртта си да си плавам на вълната на мъжката съдба или да си изкова собствена. Мога да реша да бъда велика по свой собствен начин. Мога да приема, че и аз имам aglceca в мен. Затова те повиках.

Еди поема подадената й реплика.

— За какво?

— Онези войници долу — те твоите заповеди ли изпълняваат?

— Да.

— Aglcec-wif. Жена с тежест. Дяволска вещица или богиня. — Виждаш ли?

— He. He съвсем…

— Ако се наложи да сторя това — ако предам единствения си останал син убиец, тогава трябва да предприема действие с величествен размах. С това не искам да кажа, че аз съм велика, а просто, че направеният от мен избор следва да е велик. Така че — нека го обсъдим като жени с тежест. Като кралици.

— Аз… съжалявам, че са изпратили мен. Не съм толкова важна.

— Пфу. Искаш да кажеш, че не си с висок ранг. Не си лейди Еди или дукеса Еди.

— Не. Само обикновена Еди.

— Но въпреки това стоиш пред мен, дошла си до другата страна на света, с кралска заповед в джоба и войници, които изпълняват волята ти. Постигнала си нещо.

— Дреболия, която…

— Но е с грандиозен резултат. Играеш на голямата сцена.

— Може и така да се каже.

— И ще довършиш тази задача. Ще я изпълниш както трябва, каквато и да е цената?

— Непременно.

— Тогава ти си жена с тежест, капитан Банистър. Ще се справиш много добре. Ще се сдобиеш с тайни, съкровища и оръжия. И това е второто важно нещо: аз имам съкровище. Всички дъртофелници и вещици кътат такова, нали? Голямо съкровище, което не трябва да се намира в ръцете на хора като Шем Щем Циен. Трябва да вземеш французойката и невъобразимия й ум, но си длъжна да вземеш и съкровището ми — и задължително да ги отнесеш там, където ще бъдат в безопасност.

— От мен се очаква да се посветя само на учения…

— Разбира се. Но за да се посветиш на нея, трябва да сториш каквото искам от теб. Инак няма изобщо да ти помогна.

Луда стара вещица, мисли си Еди Банистър със значително одобрение и протяга ръка. Шашавата Кейти се усмихва — ужасна гледка — и енергично се ръкува с нея. Consumatum est.

— Готови сме да тръгваме — обявява тъничък, нервен глас откъм вратата и Еди се обръща да види бледичък ръскинит, облечен в модел на обичайната им роба, пригоден за топъл ютйд мат, да стои с много нещастен и печален вид, но като полага усилия да раздуха искрицата си тлееща храброст.

Шашавата Кейти ги повежда.

* * *

Шем Шем Циен е мъж, който обича, след като си вземе полагаемото, да спи с ръка, положена върху завоеванията си. Сред полуизяден труп на лебед, редици кани и купчина хъркащи, изтощени девойки — Еди разпознава сред тях и На Вашите Услуги — Опиумният крал лежи на хълбок, потънал в сънища за война и грабежи. Британската шпионка с неприязън се пита дали е насилил разпнатия епископ да гледа цялата оргия.

Спасителната група на Шашавата Кейти пристъпва предпазливо покрай прага на спящия хан и по коридори от полиран камък и все по-надолу по вити стълбища към по-грубовати тунели и лабиринт от коридори, докато във въздуха не започва да се разнася странна, щипеща миризма и се чува звук от вода, лееща се върху басов барабан с размера на Кентиш Таун. Шашавата Кейти вдига ръка и двамата й спътници отстъпват към стените на коридора и чакат.

Пред тях има масивна дървена врата. Шашавата Кейти я оглежда със смес от нетърпение и несигурност. Еди поглежда към нея.

— Най-добре да размърдаме спасителната операция, а? — казва тя.

Шашавата Кейти кима. Пристъпва напред и отваря вратата.

Еди изпитва усещане за обем, дори още преди очите й да се приспособят към сумрака отвъд, и в пространството пред нея — огромно присъствие, сякаш е влязла в кучкарник с титанично куче и то мърда около нея. После мозъкът й се добира до очите и сглобява отделните елементи.

Помещението е огромно.

Толкова е голямо, че не е работилница, а зала или дори пещера. Но тук има усещане за познатост, дори за домашен уют… аха! разбира се. В Корнуол Абел Джасмин създаваше точно копие на това място, за да приветства трансплантирания си гений, когато пристигне.

Високо и от едната им страна Еди забелязва бездънната шахта, която се спуска от тройната зала на хана и минава през пода на пещерата чак до реката отдолу. Навсякъде около вдовстващата ханун и нея е пълно с фигури — с човешки ръст и по-големи, застинали в пози на битка и клане: бойно поле, осеяно с крайници, сякаш дъска за шах е оживяла и после е спряла насред игра.

Отначало Еди оприличава това място с леговището на Горгона Медуза, населено с вкаменени трупове на победени врагове. След това се чуди дали през тази пещера в древността не е преминал някой първичен ледник, който е изхвърлил тук замръзналия си товар… и най-вече дали Опиумният хан не е създал грамадно гробище за врагове точно под трона си. После осъзнава, че всички воини — проснати един върху друг, пронизани и отпуснати върху копия или рухнали на колене — са направени от метал. Подът е осеян със зъбчати колела, пружини, жици и ремъци и цялата пещера мирише на нагрят метал и конструкторска работилница. Докато Шашавата Кейти ги води между фигурите, Еди забелязва щампите на отделните ръскинитски майстори върху прекрасните, строшени ръце и елегантни маски. През прогорена кожа от бронз стърчат зъбчатки, а черните мазни петна, които изтичат от раните, са масло, не кръв. Легион от хумункулуси.

Еди пристъпва по-наблизо и за малко да си изгуби главата, понеже първият воин рязко замахва напред с меча си. Отстъпва и ударът изсъсква покрай нея. Зяпва — хомункулусът е призван към земята от оръжието на противника си, но безокото въпреки това я следи. Миг по-късно и партньорът му се обръща да я погледне. Когато тя застива, двамата се втренчват отново един в друг. Зад гърба си Еди чува Пойното пиле да лее под нос поток ругатни.

— Някои реагират на светлина — казва Шашавата Кейти тихо, — други на звук. Тромави и елементарни са. Но не си въобразявайте, че са безвредни. Те се учат. Франки казва, че са нужни прекалено много усилия да ги направи умни поначало така че започват глупави и с времето поумняват, пишат собствените си перфокарти. Въпреки че, доколкото схващам, не са карти. Всичко е много модерно. Умът им има граница, разбира се, но Франки ги е свързала. Те изглеждат като индивиди но са… като пчелите. Рояк. Макар и да са рояк, в който всеки отделен член мрази другите. Франки казва, че са безполезни, понеже капацитетът им е много малък. Научават твърде малко, преди да се напълнят. Но… могат да те изненадат.

Оха-ха и да.

Еди внимателно си подбира път така, че бойците да са все далеч от нея, и прекрачва завесата от счупени войничета играчки само за да открие, че те са едва началото — пещерата е бойно поле на строшени механични армии, поколения войници, които се връщат назад във времето от най-човекоподобните до все по-грубовати и накрая — до безпомощни, странни кутии с крехки ръце, всички вкопчени едни в други, половината напълно строшени, със сипещи се от зейнали рани намотки от хартиени рула, перфокарти и пружини. Има си дума за тях… а, да. Роботи. Метални роби, лишени от разум пружинни твари в капана на собствената си вечна война.

Еди вижда, че войниците й ги гледат и адски много се надява, че не виждат някакво призрачно отражение на самите себе си. Една от кутиите одрасква крака на Флагщока. Той я сритва, след това се качва върху нея и подскача нагоре-надолу, докато металът не поддаде и жиците и шарещата ръка не спрат.

— Гаден малък негодник — ругае Флагщока с възхита и после, когато другите почват да го гледат изпод вежди. — Кво? Да н’мие забранено да пипам хупсавеждането, a?

Еди ги повежда навътре в пещерата.

Реката сигурно в даден момент е тътнала през нея неограничавана, избликвала е на места, където подът се е срутил над нея, но сега е окована в поредица колела и турбини, огромни валове се въртят сред тръби и цистерни, валове и оси свистят на добре смазани съединения. Изобилстват медните намотки, които блестят и бръмчат зад стъклени пана за предпазване от влагата, а намотки кабел и жица като пъпни върви свързват този безконечен град на капацитета със съскащи кълба, пещи и други, по-странни конструкции — листове нагънат сребрист метал, въртящи се във въздуха топки и овали и извити наопаки черни пръти, увенчани с грейнали дъги от електрическа мощ.

Дебели кабели се влачат изпод една маса по протежение на стената на пещерата до малка цепнатина, не повече от пет фута в най-широката си част. Странна, проблясваща светлина — не синя като пламъка в тройната зала, а по-чиста, по-бяла — изригва оттам на спорадични проблясъци. После, миг по-късно, Еди чува стрелба. По-лошо: чува вик „Американци!“

Пристъпва по-плътно до стената и влиза вътре. Коридорът рязко се разширява и тя надушва джунгла и нещо друго — сочната, гнила миризма на бозайници, горещ метал и сено.

Завива зад един ъгъл и вижда пещерата да се разгръща на склона на тревясала, потънала в нощен мрак планина и — строени и блеснали на светлината на киноекран — редица след редица сиви крайници и извисяващи се туловища със сбръчкани, снабдени с хобот физиономии, които с нямо напрежение се взират в образа на мъж, стрелящ трескаво с револвер в тъмна улица.

— Дявол го взел, не! — виква беглецът. — Няма да ме пипнеш жив, ченге!

Еди си поема дъх да извика, но Шашавата Кейти я дръпва назад.

— Не обичат, когато им прекъсваме филма — казва тихичко.; — Това са слонове — възразява Еди.

— Да. По времето на баща ми им показвахме пиеси и свиреше музика. Сега гледат филми… — Тъй като Шашавата Кейти го смята за нещо нормално, шпионката не спори. Старицата въздъхва. — Те са всичко, което имам… — казва го толкова тихо че стрелбата от екрана почти заглушава думите й. — Верните приятели на бащите на бащите ми. Като деца са. Те ми вярват Не на него. Само на мен. И заради това той ще ги убие. Когато са в броня, нищо не може да ги спре. Но техният дар е, че не могат да бъдат използвани за зло. Те са войници на сърцето не машини. И това е причината, заради която той се нуждае от онова друго нещо — Разбиращата машина. Понеже не може да управлява слоновете ми. Понеже е зъл.

Гласът на старицата си остава спокоен и равен, но бузите й са влажни. Еди не я прегръща, понеже не желае жена с тежест да плаче на рамото й.

— Франки е ето там — посочва след малко Шашавата Кейти.

Еди следва вдовстващата хатун в друга зала, където се развива инженерно французойство.

Редица ръскинити се трудят над нещо, което прилича на аквариум за риби, направен от бронз. Окачено е на куката на кран, а едър монах дърпа здраво в компанията на още двама, докато другите му братя стабилизират цистерната, която излиза от водата. Самата течност, предполага Еди, тежи поне тон и освен това имаме и метала. Тези лебедки са наистина много добре калибрирани.

Насред хаоса властва дребна женица с копа черна коса, щръкнала от главата, и облечена в евтина дамска блуза, виждала и по-добри времена. Носи кожена престилка и чифт панталони, които по едно или друго време са играли ролята на плътна завеса или фонова тапицерия. Дори на такова разстояние Еди чува, че жената се оплаква; остър, ритмичен напев, който шедро би могъл да бъде наречен „обсъждане“. Предметът на недоволството й е едър ръскинит, надянал стреснато изражение и ковашки ръкавици.

— Дали ще… Ти си идиот! Да, Денис, такъв си. Виж! Развалил си вълната и сега ще трябва да повторим всичко… Non[92]! Non, апаратът е свършен. Ще пребъде… о, да! Ще пребъде, защото казвам, че ще пребъде! Конструктивните и деструктивни*е интерферентни мотиви се погасяват от… ох, nom de Deiu[93]! Та то не е пуснато! Защо не е… Виж! Изобщо даде ли си труда да задействаш вторичните намотки? Mais non[94], не си…

— О, Боже — мърмори Шашавата Кейти, — надявам се да не сме дошли в лош момент.

Тъмнокосата жена — сама се подстригва, досеща се Еди по странния, неравен бретон и любопитното скъсяване до почти нула номер от едната страна — вдига високо ръце. Заявява:

— Трябва да започнем отново! Изцяло! От самото начало. Незабавно! Къде е компресорът?

Обръща се и нещо издава звънтене, а след това и тихо гъргорене, когато пада в реката.

— Connerie de chien de merde[95]! Това какво беше? Моля се на небесата да не е бил компресорът ми!

— Всичко е наред — отвръща спокойно едрият монах. — Беше чайникът.

Успокоението явно не свършва работа. Жената измъква иззад ухото си парче тебешир и започва да драска по земята. След това вади от джоба си друго парче и за да спести време, пише и с втората си ръка.

— Бива я и с двете — прошепва Шашавата Кейти, — може да прави различни неща с двете ръце, освен когато мисли много усилено. Казва, че било добре за мозъка. Казах й да яде повече риба, но очевидно това не е достатъчно.

— Чувам те, да знаеш — подвиква жената, без да се оглежда. — Моля те, не си въобразявай, че е по-малко отвличащо някой много заговорнически да пази тишина, докато работя, вместо Да доведе тук духов оркестър да свири „Надежда и слава“, докато почетната стража стреля с всички топове по колекцията от Отенхаймско стъкло и порцелан, понеже без съмнение случаят е такъв.

Денис — едрият монах очевидно се казва така — въздъхва уморено за момент, после вдига очи и казва твърдо:

— Имаш посетители, Франки.

— Не мога да имам никакви посетители, понеже никой не знае, че съм тук, и на никой няма да му пука, ако знаеше… — отвръща Франки решително и продължава да пише. Отстрани при реката, двама монаси са успели да извадят чайника с помощта на прът с кука. Изглежда… странно.

— Сигурни ли сте, че това е чайник? — пита Еди.

— Аз съм го префасонирала — обявява Франки.

— Това се случва с повечето неща наоколо — допълва Денис неутрално.

— Нашият беше негоден за работа — продължава Франки, — понеже беше планиран с идеята, че може да се пълни само до половината. Или поне смятам, че това е причината да налива правилно единствено когато горната половина на съда е празна. Освен ако… хм, възможно ли е да е имало полза за процеса на запарване, ако има газова среда непосредствено над листната маса? Е, дори да е така, проблемът с наливането беше сериозен. Изгорих се. Освен това чаят не ставаше еднакъв. Крайният продукт, нали разбирате. Контролирах листата много внимателно… — Тя явно смята това за някакъв вид преднамерена съпротива от страна на стария чайник, който сега се явява част от друг апарат, завинтен на едната стена.

— Казвам се Банистър — подема Еди.

— Аз съм Естер Франсоаз Фосойо. Може да ме наричаш Франки. Здравей, Банистър.

— Здравей, Франки.

— Радвам се да се запознаем и ми беше приятно да си поговорим! А сега се самоизпрати, ако обичаш.

Франки се извръща. Еди се взира в Шашавата Кейти, която и дава знак да продължава задачата колкото се може по-бързо. Вдовстващата хатун изглежда малко нервна — повече, отколкото може да се очаква от жена, която предава сина си — масов убиец.

— Що се отнася до Разбиращата машина — отрязва Франки Остро през рамо, — може да кажете на хана, че още не е функционална. Има трудности, които не бях предвидила. Наблюдението на някои аспекти на материята предизвиква гличове, които… eh bien[96]. Почти съм усъвършенствала източника на енергия. Всъщност е възможно да… хм. — Тя се отклонява поглед встрани и Еди буквално чува звука на разцепващата се под изпитателното острие на погледа й вселена. — Да. Интересно, чаените експерименти може да се окажат ключът. Аз… хм.

Шашавата Кейти се намесва:

— Франки, капитан Банистър е изпратена от британското правителство. Помолих ги да дойде някой да…

Еди Банистър кима:

— Тук съм да ви спася.

— Да ме спасиш?

— Да — казва Шашавата Кейти. — Нали говорихме за това.

Франки се взира в нея още известно време. Самотна къдрица черна коса прилепва за бузата й и тя я бръсва, като оставя мръсна следа на кожата си. Лицето й е много бледо и заострено, има и лунички. Сигурно е не повече от пет фута и два инча[97] на ръст, но е пропорционално дребна. Ръкавите на блузата й са покрити с изписани с мастило математически уравнения. Мръщи се.

— О. Така ли? Да, наистина сте права, говорихме. Понеже Шем иска да му направя оръжие. Да. Знаете ли, че е много чаровен? Нямах си представа, че има наум точно това. Стори ми се такъв филантроп… „Да сложи край на войната“. Аз съм идиотка. Трябваше да го предвидя. Е, няма да го направя, разбира се. Но сега не е най-подходящият момент да си тръгна. Тъкмо в средата на доста важна разработка съм… — тя поглежда към Еди и плесва с ръка. — Смятате ли, че можете да се върнете след няколко седмици, Банистър?

Еди я зяпа:

— Заради чайника ли?

— Не, не. Това ще отнеме не повече от ден. Не, заради изпи танията на компресора и… eh, bien, познавам този стъклен поглед. Нека са просто изпитания на машини. Започнала съм про. цеса. Изолирам стояща вълна. Тя, разбира се, е съставена от вода, но динамиката е математически сходна… — Франки махва към окачената цистерна.

— Какво?

— Вълна. От реката. Взимам вълна от реката и я задържам в кутията. Виждате очевидно какво означава това?

— Не.

— Когато остарея много, ще направя школа за интелигентни млади хора, които да се обучават на основи на науката.

— Франки — казва твърдо Шашавата Кейти, — не бъди груба.

Французойката изръмжава недоволно.

— Добре. Ами тогава, Банистър, моля те, слушай внимателно и се опитай да не повтаряш „кво“ твърде често, за да не се разпищя… Истината може да бъде до голяма степен разбрана като съотношение на нашето впечатление за вселената и залегналата в него реалност. Нали? Когато онова, в което вярваме, съвпада с външната истина за света… взираш се в панталоните ми. Какво не им е наред?

Еди, която се беше чудила дали да не прасне тази нахална луда по тиквата и просто да си я отнесе, отвръща, че на панталоните им няма нищо. Което всъщност е истина. Странни са, но са с приятна форма и подсказват за хубави крака отдолу.

— Екстра. Та така — истината е правилно разбиране на ума за света. Точно като водата в цистерната, и човешкият ум е вълна. Тя се образува в мозъка. Много сложен мотив, генериран от умерено сложна вещ според доста прости правила. Мозъкът ни е специален вид камък. Потокът тече по камъка и повърхността се набръчква, нали? Наричаме го стояща вълнаТа, умът ти е вълна. Животът е движението на водата през тая шарка. Смъртта е изчезването на шарката, когато камъкът бъш отместен или оронен. Разбираш ли? За да може умът да схване истината — да узнае, а не просто да вярва, природата на вълната трябва да се промени. Вълната трябва да се удължи, така че да оже да обхване дъното на реката, да познае реалността пряко, не чрез очите и ушите ни. Машината, която правя, ще разтегне тази вълна. Тя е като нов сонар: ново сетиво. Сетивото да познаваш истината. От това ще последват положителни изменете на реалния свят. Voila. S’est simple[98].

— Какво е водата?

Франки Фосойо спира и изпитателно поглежда към Еди.

— Моля?

— Във вашия пример. Какво заменя водата в случая с ума?

— Това — казва французойката — е първият интелигентен въпрос, който са ми задавали от дванай-сет месеца насам. Но, нали разбираш, точно това е важното. Водата е основното вещество във вселената. От нея са направени веществото и енергията. Ха! Кажи на малкия швейцарец, че съм го надскочила!

— Мис Фосойо…

— Доктор.

— Доктор Фосойо. Та какво прави този уред?

— Все още не прави нищо. Това е наука, не технология.

— Но на теория…?

— На теория ни позволява да видим истината за нещата. Абсолютната истина. А по-късно може би и… хм. Абсолютната истина е достатъчна като начало, нали?

Франки поглежда към Еди. Тя прямо отвръща на погледа й.

— Не разбирам.

— Колко войни могат да бъдат предотвратени? Колко живота — спасени, ако истината не може да бъде скрита? Ако всяко изказване лесно ще бъде проверено за истинност? Представи си предимствата на разбирането. В науката. Да знаеш… Предяви си, че можеш да гледаш на света, мис Банистър, и да разузнаваш лъжите и измамите още като ги чуеш. Това няма ли да подобри с много човечеството? Смъртта на измамата. Нова епоха, създадена на основата на истината, Банистър!

— Капитан Банистър.

Франки Фосойо внезапно се усмихва. Досущ като английското лято е — рядка, пищна благословия, която озарява с топлина.

— Разбира се — капитане! — казва тя игриво. Обхожда тялото на Еди с поглед и се ухилва още по-похотливо.

Капитан Банистър успява да се изчерви. Лъвове и тигри, и мечки… о, леле… [99]

— Наистина ни е време да тръгваме.

— Non. Не мога да избягам. Трябва да си довърша изобретението. Върни се някой друг път. Или може би след това няма да има нужда. Hein[100]?

Шашавата Кейти изпухтява.

— Франки, не. В никакъв случай. Тя не може да се върне, нито да изчака, цялата работа трябва да стане тази нощ. Времето е от значение.

Франки Фосойо маха с ръка.

— Само си помисли… колко много може да се подобри човешката участ в свят, където истината е всеобхватна? Един процент? Пет? Колко позитивна промяна е нужна, за да се мине повратната точка и да се постигне спонтанното образуване на утопия? — Французойката засиява. След това усмивката й угасва. — Ох. Въпреки че прекомерно количество истина може да създаде проблеми на физическо ниво. И човек определено не би искал да породи определяща каскада… — Тя започва трескаво да пише.

Вдовстващата ханун размахва кокалестите си ръце във въздуха.

— Франки! Капитан Банистър! Трябва да тръгваме веднага.

— Не мога, работя…

— Сега! Трябва да стане сега!

— Можем да изчакаме евентуално няколко часа — предполага Еди, все още загледана в оцапаната буза на Франки Фосойо.

— Не, не можете. Започна се.

Това е вярно, но Еди долавя в гласа на Шашавата Кейти и намек за още нещо и отлепя поглед от развеселената Франки фосойо, за да погледне към водачката си.

— Какво се е започнало?

Шашавата Кейти свива рамене — нежен, извинителен жест на стара дама — и тръгва да се обръща.

— Моят план.

— Вашият план.

— Диверсията ми.

— Каква диверсия?

— Измислила съм диверсия в най-добрите военни традиции, така че да можеш да изпълниш мисията си.

— Каква диверсия?

— Газовите кранове в кухнята — отвръща Шашавата Кейти. — Уредих да се запалят… — Тя грейва.

Някъде от едната им страна един от ръскинитите издава ужасено хриптене. Брат Денис е и я гледа със зяпнала уста. Промълвя ужасен:

— Но този дворец е построен над естествено газово находище. Цялата цитадела… Ще взривите целия замък като бомба!

— Да — отвръща Шашавата Кейти. — Много добре ще отвлече вниманието.

И просто с едно щракване на пръстите денят на Еди Банистър става наистина отвратителен.

* * *

Все още ругаейки с думи, годни да вкиснат уиски, Еди Банистър търчи през горящия дворец с дървена кутия на колела.

„Съкровището ми!“, беше казала проклетата старица, след Като Еди й се разкрещя и хвана Франки Фосойо в пожарникарска хватка, за да прекрати спора по бягството. — Последните от всички от Мансура и няма други! В целия свят няма повече доблест и по-прекрасно нещо. Сандъкът е в западната стая в покоите ми — за Бога, занесете го на Джордж в Лондон! Тук и други, но са стари и не могат да пътуват с вас. Тук ще бъде техният гроб, по един или друг начин. Но този… обещай ми!

Еди никога не би изоставила приятел — независимо че старата белокоса гарга беше провалила тази операция от начало до край с едно добре преценено безумие (Газова експлозия си приготвила, а, стара чанто? Ти напълно си откачила!), а и плюс това вътре можеше да има нещо полезно за добрия край Джордж. Това беше лична уговорка между жени с тежест и, дявол да го вземе, ако този сандък бъдеше повреден и най-малко, ако дори прашинка пепел падне върху него!

Еди, разбира се, обясни подробно на Шашавата Кейти какво мисли за нея, докато се олюляваше през коридорите, понесла тази проклета квичаща французойка на гърба си, и през цялото време симпатизираше на крадците от харема; и защо, да му се не види, тичаше с този кокалест гений, без акъл, колкото Господ е дал на таралеж, когато можеше да се измъква през задната врата с На Вашите Услуги и няколко нейни близки приятелки за далеч по-приятно приключение?

Момичета, които копнеят да служат на страната си… Олеле, каква каша. Макар че почти си струваше гледката как дузина монаси зарязват работата си и отпрашват към хълмовете само с каквото могат да носят плюс свещения компресор на Еди — каквото и да беше това, — натоварен в количка.

В стаята си Еди връчи вбесената Франки на Пойното пиле и му каза да я заведе до реката, да доведе помощ, сега, веднага, да сигнализира на „Купара “ и да се махаме, че се е невидяло! Нека дойдат специалните войски и хич да не ти пука кой го е узнал!

След това се юрна в коридора, потърси напътствия и дяволски бързо, надушила дим, и бързо запресмята колко кила газ и при какво налягане на квадратен инч с каква мощност се взривяват. Горе-долу по това време избухна първата експлозия, целият дворец се залюля и сякаш се гмурна като кораб в бурно море, а после тя си стъпи отново на краката и пожарът вече се разгаряше и цели участъци от двореца изглеждаха притеснително диагонални там, където трябваше да са перпендикулярни.

Шашавата Кейти я прегърна и уви пурпурния пояс от трътката си около рамото на Еди, което по някаква причина явно имаше особено значение, пак я прегърна и викна:

— Жени с тежест! — което беше много мило, само дето Еди имаше силно желание да я набие с колан.

Та ето я значи, вече на връщане, помъкнала със себе си сандъка — и дявол да го вземе, тежък е, каквото и да има в него, а вътре определено потропва нещо, достатъчно голямо да преобърне цялото чудо. Няма време за оплакване обаче — Еди трябва да стигне до лодката, а ще се тревожи после. Макар че си няма представа как ще обяснява на капитана и екипажа настоящото положение и защо са толкова далеч от прикрита операция. колкото изобщо е възможно.

Да му се не види.

Горящ гоблен пада от стената и се опитва да я препъне. Ха! Не улучи… Но, опа, това беше на косъм от крехкия сандък и, да, реещата се пепел протяга спектрални пръсти. Еди дръпва товара си напред и този път нещото или нещата в нея съдействат — оттласкват се от вътрешната стена. Дървото се огъва, да му се не види, и пука и пращи. Ето още един проблем — дръпнеш ли прекалено силно и очевидно сандъкът ще се строши, ще пръсне съдържанието си по димящия под и тогава какво ще стане? На дъртомайчето ми гащите ш 'са веят, както би казал Пойното пиле. Еди оставя сандъка да търкаля колелца пред нея на въжето си и се улавя идиотски да се възхищава на собствения си бицепс на грубата светлина на огъня.

Съсредоточи се!

Нов колосален тътен разтърсва двореца. Една арка пада нарани, грамадни парчета каменни плочи се ронят и пукат от горещината. Пращят, а въздушни мехурчета ги разпарят изотвътре. Еди ръмжи отровно — една искра я е парнала по рамото под сакото — и се съсредоточава върху задачата си. Този трясък изобщо не е главният фойерверк, а само ордьовърът, плюс кой знае колко ли ужасни неща се крият в пещерата на Фосойо или какво ще стане, когато тя се взриви или продъни, или срути Франки явно смяташе — между подскоците на рамото на Еди, че процесът следва да се гледа от голямо разстояние или да не си му свидетел… А с това темпо дворецът ще се взриви много преди Еди да се измъкне и това абсолютно не е предвидено в плана за днес. Не трябва да има жертви, така че й трябва вдъхновение… Охо! Индукция, Компресиране, Запалване, Изхвърляне Четирите стадия на двигателя с вътрешно горене (които Еди е изучила за целите на саботажа), но ето го и ключа: движение. Безвпрегатната колесница. И ето ти я, вярно, няма си мотор, но е набрала много инерция и нима момчетата у дома си нямаха такава лагерница? Количка — дъски с колелца. Ами да, имаха си, и на момичета не им беше разрешено да играят с нея. Ха!

Еди сграбчва връвчицата и запъва крака на опакото на сандъка, като оставя тежестта му да я вози, а от време на време сритва пода, колкото за управление и да придава скорост. Бягство с лагерна количка, хич не е зле. Тя подсмръква. Разнася се странна миризма, лютива и селскостопанска. Съдържанието на касетката явно е подплатено с речна кал…

Съсредоточи се!

Ами да, наистина, понеже има още доста път, ето я, започва и лошата част — мъртъвци, горящи, на купчини. Момчетата от „Купара“ са се постарали, може да са били и Пойното пиле и момците му. Стомахът на Еди се обръща от сладката, апетитна миризма, след това се бунтува, щом мислите й го догонват с обяснението за нея. За малко да повърне. Вижда лица на приятели (макар и, слава на Бога, да не са й добре познати), има и врагове (е, сега са благословено неутрални), но всички са мъже, а не кебапи, все едно какво си мисли носът й. Тя подритва здравата, за да накара сандъка-количка да заобиколи клането, не забавяй, не спирай за нищо на света.

Ах! Отлично решение: ето и един жив, въоръжено е копелето, и замахва със сабята си, и скърца злобно със зъби. На дъртомайчето ми гащите ш'са веят… Еди се носи към него й мисли припряно. Скоростта и инерцията са на нейна страна и неконвенционалното превозно средство леко обърква противника. Той е бандит на заплата при Опиумния хан — не всеки ден го напада бял откачалник в горскозелено, понесъл се на вълна от огън върху кутия на колела. Всъщност надали има особено много хора, запознати в големи подробности с подобно положение.

Противникът се взима в ръце и тръгва към нея. Еди рязко забива пета, завърта по този начин колесницата си и оставя тежкия сандък да я върти като дете на селска люлка. Хайде сега будо! Десният й крак улучва мъжа в семейните скъпоценности и той пада като торба с картофи. Дявол го взел, имал си бил дружка в коридора, на няколко крачки от него, и този нож наистина изглежда ужасно остър, чак си е същински меч. Обучението при мисис Секуни включва и подробно идентифициране на оръжия — това тук е копелдашка кръстоска, разбира се, не е уакизаши или ятаган, или дори ханджар, ами смеска между мачете и кинжал. Дявол го взел, че е голям. Поразително голям.

Мъжът вдига оръжието си и надава рев.

Дявол го взел.

Еди се дръпва от пътя му, като зарязва скъпоценния сандък и се налага да се приведе много бързо, когато Големия пич се втурва в атака много по-бързо, отколкото е очаквала. Такъв й бил късметът — той има и ум, и умения да върти ножа. Ами че това не е позволено, нали?

Първа точка: не умирай. Еди се стрелва наляво, а той замахва на другата страна и не я улучва.

Дрън-тряс! Този меч е сериозно оръжие, такива искри хвърля и така вибрира, но не се наръбва и не се чупи, когато мъжът го забива право в мозаечния под и го измъква от него. Плъзва го твърде близо до бедрата на Еди, замахът му би я срязал на две… тя се претъркулва и скача на крака. Яма араши… които изисква от една жена да бъде или извънредно умела, или Наистина отчаяна, но и в двата случая — много храбра….

Еди за момент се чуди дали този тип няма да се вслуша в дискусия за относителните достойнства на азиатския деспотизъм срщу плановата икономика и диктатурата на пролетариата, кулминиращи в предложение да си смени господаря, но заключам че яма араши има предимство — макар и не особено голямо.

Противникът отново напада. Еди тръгва напред, вместо да отстъпи, и извършва кардиналната грешка да предвиди атаката и да подеме хватката, преди онзи отсреща да й е се е разкрил За щастие, той не забелязва или не знае какво подсказва движението й. Дланите на Еди се плъзват по неговите, бедрата й влизат между него и меча. Слей своето ки! Или, както Франки Фосойо без съмнение би казала: остави центъра на тежестта и въртенето си да измести този на противника ти… Движението продължава и Еди усеща леко като перце напрежение на гърба си, чува противника да пада и се завърта. На доджото спираш с меча, опрян в шията на уке. В реалния живот мечът е по-тежък и яма араши и битката до смърт си имат собствена логика… кръц.

Един гигант по-малко.

Не го гледай много отблизо. Не мисли особено за случилото се. Вземи си сандъка и търси добрите.

Еди сърфира надолу по коридора, покачена на сандъка, изплашена до припадък и притеснена от онова, което е сторила, и същевременно обожаваща всяка бясна секуда.

В тройната зала радостта й свършва.

* * *

— Е, капитан Банистър, мили Боже! Изглежда, има някаква трагично неразбирателство. Хората ви горят от желание да ви освободят от една или друга тъмница — не успях да ги убедя, че сте почетен гост. И междувременно войниците ми си умират от желание да ме защитят от всякакво насилие, а някоя нещастна душа е подпалила прекрасния ми дворец! Какво, капитан Банистър, има в този дървен сандък?

— Подарък от майка ви, хане — отвръща Еди с гласа на Джеймс Банистър, пипа се по лицето, за да провери мустака, макар че един Господ знае какво значение има сега… да. Все още е момче. — Очевидно иска да го занеса на краля. Кажете ми, този дворец ли е пълен с бандити, или просто някой от хората ви току-що се опита да ми отсече главата? — Тя влага допълнителна горчивина в „отсече“. — Много лошо възпитание, хане, понеже нали съм посланик и прочие…

Дворцовата стража на Шем Шем Циен не е въоръжена в напълно модерен стил — Опиумният хан харесва усещането за античност или пък не иска да повери на момчетата си сериозни автоматични оръжия, — но има няколко пистолета, както и арбалет, способен да те убие също така успешно като куршум — и дори по-успешно, ако си се прикрил зад нещо. На тренировките Еди е виждала стрела от арбалет да минава през метална плоча. В помещението има към двеста от хората на хана, всички струпани около господаря си. Срещу тях са се изправили трийсетина войници от „Купара“, водени от Пойното пиле и Флагщока — много целеустремени и напълно обречени. Няма и следа от Франки или Шашавата Кейти, което, да се молим на Бога, следва да значи, че са вече на борда и мисията е, кажиречи, завършена. А сега… важното е тук да не погинат всички. В патова ситуация са, но не от добрия вид.

Опиумният Хан оглежда положението и, изглежда, се кани да заговори. После поглежда към Еди и за първи път тя вижда истината за него. Триумфалният злодей от висшето общество изчезва, веселата бандитска усмивка се стапя и на мястото й застава тварта, която е заключила семейството си в ковчег и го е изпепелила. Все едно да видиш змия да изпълзява от трупа на вълк. Нова експлозия разтърсва залата, този път по-близка.

— Тази история вече не ме интересува — казва Шем Шем Циен равно. — Убийте ги всички. Угасете огъня. Искам главите имразбира се.

Войниците на Опиумния хан тръгват напред като един и Момчетата на Еди ги пресрещат. В ход е утвърдена от векове традиция на синовете на английския Север — когато всичко е загубено, тръгни в атака, за да оставиш на врага си поне белези. Войниците съумяват да превърнат зрелището в съцщнска битка — колкото и невъзможно да изглежда, — но когато Щем Шем Циен изважда меча си и се присъединява към схватката, Еди научава що е то клане.

Ханът е съвършен. Англичанката е почти сигурна, че се дължи на краката му. Те го носят където иска да отиде и където най-малко желаеш да бъде. Той идва откъм лошата ти страна, откъм ранения крак, откъм насиненото око. Той е жилав и силен, но са смъртоносни не ръцете и раменете му, които въртят тясното острие на оръжието, а бедрата и хълбоците му. Щем Шем Циен се движи през битката като совалка на стан и тъче нишките на човешката смърт. Еди откровено се чуди дали дори семейство Секуни могат да са толкова грациозни.

Тръгва срещу хана, когато той посича мъж, чието име момичето е забравило — един от моряците на Аманда Бейнс, — и дори тежестта на трупа допълва инерцията и ритъма му. Той отстъпва на една страна и пред нападението на друг войник прибира китки, след което завърта острието си в хватка, която Еди винаги е приемала за чисто пъчене на фехтовчика. Острието се плъзва в идеален кръг около шията на противника на хана, чието тяло се усуква, сякаш се опитва да последва дръжката с устни, и от огромната рана бликва кръв.

Еди гледа Шем Шем Циен и знае, че не може да го победи или дори да го надживее, освен ако Господ не осигури чудо. Но въпреки това тръгва в атака. Полезрението й се стеснява до Опиумния хан и само до него, а той я забелязва и — за нейна ярост — почти не отчита намерението й. Вади пистолет от колана си и стреля с лява ръка, сякаш да я отпъди, и от смърт я спасява само широкият гръб на Флагщока.

Войникът се взира в нея с похотлива усмивка. Тихичко казва.

— Ей, контесо… Гуйлем срам!

След това рухва в обятията на капитанката си и тя вижда дупката на гърба му.

Шем Шем Циен се усмихва и Еди долавя задоволството му. Чува го в главата си. Да са живи и здрави ограниченията на будо, капитан Банистър. Смятам за особено удоволствие за задълбочения ум принудата над офицер да гледа смъртта на войниците под свое командване. Пикантна работа. Не бихте ли казали?

Еди осъзнава, че е загубила. Франки несъмнено ще се измъкне. Мисията ще бъде изпълнена. Но Еди Банистър я очаква смъртта на тайния агент в далечна страна и никой никога няма да узнае какво е станало с нея. Чуди се дали Абел Джасмин ще заплаче. Или Клариса Фоксглоув. Чуди се колко ли от момичетата на войниците й ще ридаят в парцаливи възглавници у дома и дали ще винят капитан Джеймс Банистър лично или ще ругаят злото на войната. Вдига ръце в най-предпазливата си защитна стойка и се приготвя да умре.

За нейна изненада Шем Шем Циен вдига ръка за поздрав. Изглежда почти човек. Сетне, миг по-късно, тя забелязва задоволството в очите му, предизвикано от решителността й. Не емпатия. Засищане на апетита.

Той се насочва към нея, ботушите му едва докосват плочите по пода. Еди се чувства тромава и малка, донаглася стойката си. Ханът продължава да се усмихва. Ще те убивам парче по парче, капитане.

Спасението идва от неочакван източник. С остро изпукване и шум като свирка на тромбон измъченият сандък на Еди се отваря и отвътре се втурва малък, гневен сив обект, облечен в орнаментирани метални плочи. Втренчил е очи в пурпурния й пояс и се намърдва решително между нея и враговете й. След това вдига глава и отново се чува тръбният зов — пронизителна, висока нота, изумително силна и разтръсваща. Получава и отговор някъде отблизо — басов бучащ ловен рог или може би брасбенд с туба с размер на къща.

Еди не успява да разпознае сивия предмет, докато Портата на унижението не избухва навътре и през процепа не нахлуват в бесен бяг масивни, мускулести туловища, с тях се носи мирис на пот и тор, и подправки, а Шем Шем Циен отскача далеч от мечът му полита във въздуха и се превърта в циганско колело в гневен полет на отрицанието. Капитан Банистър зяпа недоумяващо, после надава радостен победен вик.

Най-грамадната кавалерия, събирана някога от единия край на река Адех до другия, от лишените от върхове планина Катир до широкия син Индийски океан, е готова да даде отпор в миг на нужда: в ариергарда стена от майчина решителност затъмнява светлината, мачка войниците на Шем Шем Циен и ги разхвърля подир господаря им. Зад този титан идват и още по-големи силуети, които разбиват стени и врати и се носят напред с вбесено гневно тръбене. Всички са доведени от бронирания силует на най-новия пазител на Еди, който в най-добрия случай й стига до рамото, но е настръхнал от дързост и дълг.

Дарът на Шашавата Кейти: бебе боен слон.

Ходът на битката се преобръща.

* * *

Относителен покой: това означава, че не се стреля. Въпреки това Аманда Бейнс крещи извънредно много. Причината за това е, че надстройката й има многобройни дупки (които се смятат за лошо нещо в занаята на подводничарите), а от Еди се очаква да проведе мисия под прикритие и вместо това явно е обявила война на малката държава и я е сринала до основи. По-лошо, не е успяла да убие или плени засегнатата страна, което очевидно е много важно, когато развихряш де факто изненадващо нападение срещу чуждестранна нация. „Купара“ в момента се движи към открития океан с една трета от пълната си скорост и никой не очаква сериозни пречки между нея и океана, понеже последният опитал да й препречи пътя още гори. Нещо повече, гори по доста многозначителен начин, следствие от това, че Аманда Бейнс напълно си е изтървала юздите. Гори по такъв начин, че да намекне на останалите кораби, събрани на съшото място и горе-долу по същото време, че може и те да пламнат от чиста симпатия. Аманда Бейнс е постигнала морския еквивалент на много силен удар в слабините на врага и след това ритане, докато остане проснат обезсилен на земята, и всички пирати и моряци от адехския флот са отбелязали това постижение и са реагирали по утвърдения начин, като са си намерили много важни задачи за вършене на сушата. Дори щедрите навади на Опиумния хан не са в състояние да ги съблазнят да застанат на пътя на „Купара“. Това проактивно безразличие не достатъчно да успокои мъстта на Аманда Бейнс, която дори в момента си поема дъх да изрази продължаващата си липса на впечатленост, но осъзнава в последния момент, че вече не са й останали думи.

— И! — ревва Аманда Бейнс, сякаш се опитва да се самоубеди, че това е по-лошо от несанкционираното обявяване на война. — В трюма ми има и бебе слон!

— Да — казва Еди. — Наистина има.

— Е… — Аманда Бейнс се опитва да не мисли за звяра с влажен поглед и колко много се зарадва, когато той й подаде вълнена шапка от полицата. — И с какво ще го храним, а?

При този въпрос Еди Банистър внезапно осъзнава, че не е мъртва и е оцеляла, и дори се е справила добре, и избухва в плач. Аманда Бейнс, корава жена на откритото море, мърмори по повод за твърде чувствителните хора и как следва да се занимават с лошо изкуство, и се помъква да проучи останките от перископа си.

— Това е изумително — отбелязва нов глас в ухото на Еди. — Но конструкцията е доста сбъркана.

Аманда Бейнс се обръща към Франки Фосойо. Франки се взира в циферблатите по много секретния мостик на „Купара“. Ръскинитът Мокли, който лично е построил голяма част от подводницата, вдигна съвсем леко едната си вежда.

— И как точно е сбъркана?

— Използвате неадекватно ресурсите. Този кораб може да бъде по-впечатляващ, отколкото е.

— Наистина ли? — пита равно Аманда Бейнс.

— О, да — отвръща Франки Фосойо.

— Колко мило от ваша страна да го споменете.

— Съвсем елементарен въпрос за човек с моя капацитет — продължава Франки спокойно.

— Така ли?

— Точно така. Конструкцията на плавателния ви съд е ино вативна, но не комплексна.

— О, прекрасно.

— Мога да ви начертая схеми.

Аманда Бейнс се отпуска леко и, при все яда си, погледна виновно към Мокли.

— Схеми ли?

— Разбира се. Имате ли хартия? Уравненията са доста интресни, но практическото приложение не е сложно.

— Би било много любезно от ваша страна — намесва се Мокли, — изучавали ли сте подобен тип системи и преди?

— Non. Уникална е, нали? Но е много хитра. Индивидът, който я е сътворил, притежава значителен ум. С удоволствие ще подобря делото му!

Мокли се прегърбва леко, после си налага изражение на подигравателна кротост. На лицето на Аманда Бейнс се възцарява кисела гримаса.

— Предполагам, че знаете и какво яде слонът.

— Hein. Разбира се. Разнообразна зеленчукова диета. Корени и листа, кора… ах. Забелязвам проблема. Ще импровизираме. Водорасли, да, както и други треви. Ще приготвя списък. Ще е най-добре да не му се позволява да плува.

— Те плуват ли?

— Извънредно добре. И, разбира се, хоботът функционира като същински шнорхел, а? Но ще е мното трудно да го качим обратно на борда.

— Ще го имам предвид отсега нататък.

От капитанската кабина се разнася шум като от акордеон, който пльосва в оризов пудинг. Франки Фосойо свива рамене» при което тесните й ключици се вдигат почти до ушите.

— Слоновете са като хората — казва тя без особена симпатия. — Не всички са добри мореплаватели.

Шест дни по-късно „Купара“ е на петстотин фута под вода продължава да се спуска, а Еди Банистър слуша как скачените отсеци на подводницата стенат и джафкат. Вярното куче се мъчи. Далеч е от дружески води, там, където Kriegsmarine и Nippon Kaigun са твърде многобройни, а студът и налягането са прекомерно големи. Вражески кораби са забелязали „Купара“ — известени от отмъстителния хан или просто поставени на пътя й от злата съдба — и сега претърсват морето и подслушват за тихия й двигател, и изливат експлозиви в потайните дълбини. На всеки няколко секунди кабината се разтърсва и плочите на стените вият и пищят, а „Купара“ получава ритници и удари и глухият тътен на поредния дълбинен заряд я мята насам-натам. Никое куче не е редно да страда така. Всъщност и никое куче не би могло да издържи толкова дълго. „Купара“ е в опасност тук, в дълбокото.

Освен всичко това Еди очевидно полудява, понеже май й се счува хорова музика. Когато вратата се отваря, осъзнава, че не — някой наистина си пее, тихичко и странно и неясно, дълбоко в обшивката.

— Капитан Банистър?

Еди носи униформата и мустаците си, тъй като на теория може да я извикат да направи хитроумно изявление, ако излязат на повърхността и се предадат. А ето я и Франки Фосойо, с все същото мило, разсеяно изражение на лицето, да й обяснява, че „Купара“ може и да прекалява с дълбочината и като нищо ще имплодира.

Имплозия. Наистина много, много лоша дума. Еди смята, че откакто е тук, долу, най-лошите думи са били англосаксонски по произход и са се отнасяли до някои части на тялото. Но не. Нито един от непроизносимите сексуални термини, които е чувала, не достига по сила на лошотията безличното, премерено латинско „имплозия“.

— Смяташ ли, че ще продължат с тези… — Франки махва с ръка — …потопяеми заряди?

Разтърсващ удар кара кораба да се претърколи и Еди полита към стената. Французойката се държи за касата на вратата така че внезапно се озовават много близо.

— Сигурна съм, че ще продължат, да. Стига да имат заряди — кима Еди.

Корабът е силен. Дори забележителен. Но не чак толкова Многократният стрес се акумулира. Обшивките няма да издържат… — Франки се взира в пространството, сякаш може наистина да види фрактурите и напрежението.

Еди, която няма математически дар, при все това е склонна да се съгласи. Стенанията на „Купара“ са добили явно трескаво звучене — пронизващ, уморен звук, който е много по-зловещ от камбанния звън, който издаваше, когато преди известно време започнаха да се взривяват първите заряди.

— Е — казва Еди, — тогава вероятно ще умрем.

Франки Фосойо се взира в нея. След малко заявява:

— Това не е необходимо. Похабяване е. Има още много неща, които можем да сторим! Boff[101]! — и вдига ръце, сякаш цялата тази драма е толкова типична за глупавите хора, с които се налага да се разправя. — Няма да го позволя. Съпроводи ме, Банистър, ако обичаш.

Еди я следва, тъй като алтернативата очевидно е да чака самичка неизбежното нахлуване на студена вода и последващата смърт.

Франки е гъвкава и целеустремена, а униформата на Еди оказва влияние на кораба на Аманда Бейнс, така че преминават гладко през хаоса от крещящи, уплашени мъже, които правят всичко по силите си да запазят хладнокръвие под напрежение. Освен това мястото, накъдето са се запътили, явно не е от онези, на които моряците горят от желание да отидат. Става дума за помещението, откъдето се разнася странното, притеснително пеене: декодиращата зала на „Купара“. Франки отваря вратата и влиза вътре.

Ръскинитите се молят. Кодиращата машина е изключена — в момента очевидно няма нужда от нея, — така че всички са коленичили на пода отпред, с лице един към друг, за да избегнат коленопоклонничеството пред машината, което определено не е онова, с което се занимават, и напяват като грегорианци. Напевът е монотонен и много тъжен. Сега, когато вече стои в едно и също помещение с тях, Еди разпознава напева като молитва зя умиращите.

Чуй ни, Господи, и и не издавай декрет за завършване на дните ни, преди да опростиш греховете. Няма място за смърт в изкуплението. Не ни въвеждай в горчивия гроб. Господи, имай милост…

Англичанката потреперва. Религията е най-добрият начин да се почувстваш обречен.

— Eh, bien — казва Франки Фосойо и пляска с ръце. — Са suffit. Стига толкова. Имаме работа.

Ръскинитите спират да пеят и се втренчват в нея с леко раздразнение. Франки на свой ред смята липсата им на подчинение за недостойна, затова сграбчва най-близкия за бузите и кресва в лицето му:

— Ставай! Чака. Ни. Работа!

Дали благодарение на това, че монасите приемат внезапната й поява като отговор на зловещата си молитва, или защото просто са хора, които търсят начин да отклонят мислите си от неизбежността на смърт чрез сплескване под налягане и от безконечните взривове на врага на повърхността, но скачат на крака и Мокли пита какво трябва да се направи.

— Това — Франки поставя ръка върху кодиращата машина. — Нагрява ли се?

— Да — отвръща Мокли.

— И как го изстудявате?

— Имаме ледарници. Мрежа на Посейдон.

— Прекрасно. За допълнително охлаждане разполагаме и с моя компресор. Отлично. Имаме ли също и с дърво? Не, чакайте. Водорасли. Запасени сме с водорасли за слона!

Ръскинитите изглеждат малко дръпнати. Проблемът съ. слона не ги радва особено. Наложило им се е да освободят за него част от изследователското пространство в предния трюм на „Купара“ и един от най-прибързаните е предложил sotto voce[102], че може би слонските пържолки биха били приятно раз. нообразние в менюто. Случайно го чу Пойното пиле и за малко да го удуши. Хората на Еди са леко ирационални по отношение на слона, понеже много негови роднини бяха ранени или убити по време на спасителната акция срещу Шем Шем Циен, и понеже без животното е имало голяма вероятност да висят на куки в двореца на Опиумния хан.

— Да — казва Мокли. — Имаме водорасли.

— Воп. Тогава трябва да… hacher[103]… водораслите на дребни парченца и да направим каша. Да? После добавяме вода и много студено. Свръхстудено. След това изцвъркваме в тръбите. Навсякъде има тръби, да? Цврък-цврък. След това трябва да ги претоварим. Те ще се пръснат навътре, нали? Добре. Как са ви помпите? Няма значение, не са достатъчно мощни, трябва да ги подобря. Правете водорасли, каква е думата… шотландска е и е отвратителна, не е пастет, не е паста… а, да — пюре! Бързо направете пюре! А ти… — добавя тя, забелязала веднага любителя на слонско. — Маркучи! Ще ми трябват резервните ви маркучи!

— Какво правим? — пита Еди и хвърля сакото си на пода, за да седне на него, а Франки откъсва облицовката на първото от замразяващите устройства на Мокли.

— Правим нова подводница — отвръща Франки Фосойо, — преди старата да се строши… — особено силен рев разтърсва „Купара“. — Което ще е съвсем скоро. Тъй че… — тя махва към машината пред себе си. — Работим!

И така и правят. Пръстите на Еди почервеняват и ноктите й се чупят, докато ниже на ръка гайки и шайби върху болтове, грабва клещи и винтоверти, за да довърши задачата, предава инструментите на друг и започва наново. Сплайсни, намести, завърти, натегни, и през цялото това време корабът умира около тях с гърчове и стенания.

„Купара“ скимти и се превърта. Еди се държи за компресора, а Франки — за Еди, двете са сплескани една върху друга. Няма свободно време, та да те заболят ръцете. След това лодката се обръща на другата страна и двете падат на палубата. Единият от ръскинитите си е отрязал почти целия пръст при сблъсъка. Вдигнал го е за оглед. Франки му казва да го откъсне и да продължава да работи, понеже без пръсти се живее, но не и ако плуваш във вода под налягане от много атмосфери, която смазва тялото ти като празна яйчена черупка. Монахът свива рамене и прави каквото му е наредено. Шок. Или смелост. Еди не е сигурна дали има разлика. Да си мъртъв е отлично болкоуспокояващо… Тя внезапно си спомня как, като съвсем малка, е чула една жена да казва: „Зигурно ликарство, ма’м, уверзявам зи, зпира ’ез брогледи веждизи ’гиж ’злизат в мурето с я’жна жирубга!“.

Години й е отнело да разгадае смисъла. Сега повтаря тези думи и Франки я зяпва.

— Сигурно лекарство, мадам, уверявам ви — спира тези проклети вещици, когато излизат в морето с яйчена черупка!

„Купара“, черупка. Метална черупка далеч под максималната допустима за нея дълбочина, готова да се строши. Точно тук му е мястото на този незнаен израз: безсмислен, идиотски и точен.

Един от ръскинитите се разсмива и го повтаря. Говори с Корнуолски акцент — както Еди предполага, онази жена от едно време е била от Дорсет — и Мокли също се обажда, имитирайки яйца и сплескани войници, и този вик се превръща в ритъм за работата им — противоотрова за екота наоколо. Франки кълне на Френски, че са се побъркали до един, но свързват компресора и помпите с тръбите, както тя иска, и те заработват. Французойката се взира в ключа, после почва да драска с тебешир по обшивката.

— Да, да, морска вода, добре, дотук, така става, да… студено, разбира се, много добре, по-добре! Да. Налягането е фактор, както и солта… Помпите ще трябва да работят здравата поначало…Студът вътре в кораба ще бъде… ще бъде студено Всички трябва да сложат топли дрехи. Нямаме време за това. След като стане, можем да стоплим вътрешността, да. Тогава ще бъде… bon. После… — И тя млъква, секундите тиктакат, бомбите гърмят, докато Еди не осъзнава, че Франки е изпаднала в цикъл и не я сръчква силно. — О, mordieux, какъв съм идиот има го и проблема с въздуха в капана… — мърмори Франки и започва да пробива дупка в стената на корпуса, и именно тогава един от моряците на Аманда Бейнс нахлува и започва да й крещи да спре.

Неподправеният ужас в гласа му е достатъчен да проникне през другите изрази на страх и ужас на кораба, така че още един моряк наднича през вратата. Той също започва да пищи.

— Идиот! — кресва му Франки Фосойо. — Аз съм професионалистка!

Двайсет секунди по-късно всичко е тръгнало право към ада, сякаш предишният ужас — дълбинни заряди, налягането на водата, разпадащ се кораб и зла участ — не са били достатъчно лошо нещо. Сега помощник-капитанът заплашва Франки с оръжие, а тя не спира да дълбае и моряците започват да крещят на шефа си да я простреля. Всеки момент цялото чудо ще прерасне в бунт, понеже моряците са тук вместо по местата си, не се върши жизненоважна работа, а и във всеки случаи „Купара“ реагира едва-едва, видимо е, че единият двигател не си върши работата и във въздуха отекват скърцането на разкъсващ се метал и бръмчене. Горе на повърхността враговете знаят, че са на ръба да убият плячката. Един от ръскинитите замърморва:

— В Твоите ръце, о, Господи, поверявам душата си, която ти си създал и подхранвал. Погледни ме милостиво, Господи, понеже съм съгрешил…

Еди го настъпва по крака.

След това настъпва миг на съвършена тишина. В първия момент капитан Банистър не може да разбере какво става, а после осъзнава, че поредната бомба е гръмнала право върху кораба им и налягането е пукнало лявото й тъпанче, а в другото се носят писъци. Болката е толкова ужасна, че тя я усеща само на моменти — малки ярки мигове, които подчертават всичко. Помежду им светът е сив и пурпурен, сякаш потъва в мрака, и агонията й е единствено осветление. Всичко се случва на отделни кадри.

Вижда как водата се покачва, блика изпод тях твърде бързо.

Помощник-капитанът размахва ръце и нарежда на всички да излязат от отсека.

Франки Фосойо не му обръща внимание.

Херметичната врата се затваря и ги запечатва вътре.

Водата се покачва, тъй че при все болката Еди ясно усеща течението. Но не може да се помръдне. Не й е останала сила.

През палубата усеща навсякъде наоколо да се случват лоши неща.

„Купара“ се олюлява, отскача от един взрив към друг и се клати като пияница в сбиване в бар. Друг взрив я изритва настрани и тя не се изправя повече. Започва да потъва. Еди го усеща по косъмчетата на опакото на врата си. „Купара“ потъва все по-надълбоко, върти се по спирала обратно на часовниковата стрелка — не просто се гмурка, а стремително пропада.

Скоро водата ще залее генераторите и след това край на играта…

Франки Фосойо щраква ключа, след това сграбчва ръката на Еди и я замъква върху една от пейките.

— Не трябва да стоиш във водата — казва тя. Доста глупаво притеснение на пръв поглед…

Пределната дълбочина на потапяне на „Купара“ е някъде около деветстотин фута[104]. Никой не знае със сигурност. Пропадат бързо. Ще я достигнат съвсем скоро, ако вече не са я подминали.

Здравото ухо на Еди долавя пукане.

И след това нещо се променя. Нещо странно, но — може да познае по доволното изражение на французойката. То е очаквано и добро. Водата спира да се покачва. А след товя побелява. Замръзва на място.

„Купара“ потреперва, сякаш отхвърля голяма тежест, залюлява се и се уравновесява.

Долу в дълбокото — в твърде дълбокото — „Купара“ не се взривява. Тя увисва в мрака. След малко дълбочината спира да расте. Еди се взира в ледения блок на няколко фута под нея.

— Те си мислят, че сме мъртви — казва Франки.

— Защо?

— Защото изгубихме голяма част от обшивката, разбира се.

— Тогава защо не сме мъртви?

— Понеже имаме нова.

— Нова ли?

— Да.

— Как така? Откъде я взехме?

Франки се усмихва сияйно.

— Лед — казва тя, сякаш няма по-естествено нещо. — И водораслови фибри за гъвкавина, около четиринай-сет процента. В нехомогенна перлена формация. Около десет фута дебелина[105], струва ми се… да. Само малко по-слаба е от стоманата — тя се усмихва. — И, разбира се, разполагаме с големи резерви. Този кораб е превъзходен. Не бях премислила идеята; вместо да търсим да изключваме вариации в качеството, да приемем и усвоим реалността на несъвършенството. Много могъщ модел наистина!

„Купара“ в мрака и на хиляда фута дълбочина е призрак на муха, залепнал в лед вместо в кехлибар.

X

Дяволопращане на врага;

Брат Шеймъс;

Ах-нуу-хаха

— Сигурно съм полудяла — казва Поли Крадъл, докато колата завива по „Гилдхолт Стрийт“. За момент прозвучава досущ като брат си и Джо се засмива, но млъква рязко и се озърта да провери да не би това да я дразни.

— Не — отвръща тя с усмивка, — не спирай. Имаш хубав смях. Макар че ми се стори малко ръждясал.

Той отвръща на усмивката й:

— Нищо чудно и да е… — и го изпробва отново в поредица от кискания и подсмивания, слуша се сам и се чуди дали не звучи доста побъркано. Но Поли още се усмихва.

Джо посочва.

— Ето там. Ще трябва да извървим пеша останалото разстояние.

— Да, сър! — тя отдава игриво чест и по някаква причина това също го разсмива.

Сградата, към която се е насочил Джо, се издига от отсрещната страна на улицата — странно, многостилово парче стар английски градеж, увенчано със страховити викториански готически допълнения. Портите са огромни — обветрен черен дъб, петносан от въглищни огньове и после от петролни изпарения, единствените лъскави части по тях са грамадното бронзово чукче и дръжките, полирани до сияние и белота от постоянна употреба.

Джо Спорк не е идвал тук от месеци. Понякога сънува кошмари как завива зад ъгъла на сградата и се натъква на празна витрина с бяла табелка пред нея — там трябва да приберат мозъка му.

— Име? — казва през дебелото дърво Боб Фоулбъри, фактотум[106] на „Хартикъл“ и съпруг на архивистката Сисъли.

— Спорк! — отвръща Джо, макар че мистър Фоулбъри го познава от над двайсет години.

— Влез и добре дошъл в дома на занаятите. Подчинявай се на правилата на „Хартикъл“ и уреди дружески всичките си дългове, преди да напуснеш сградата. Сред тези стени не се допускат храченето, плюенето, просенето, спекулациите, разпространяването на слухове, лихварството, дуелирането и хазартът — отсича мистър Фоулбъри решително, докато отваря вратата. — Добро утро, Джо.

— Нуждая се от малко помощ — казва майсторът и в гласа му има достатъчно напрежение, за да стане Боб Фоулбъри сериозен.

— Не си нарушил закона, нали?

— Пристави, Боб, и всякакви правителствени служители.

— Продажни мижитурки?

— На орди ме гонят.

— Дяволдаговземе! Червеят да ги изяде като трупове, Джо, и молците — като вълна, но правотата ти ще пребъде от поколение на поколение! Библията го казва и винаги съм смятал, че Господ има особен интерес към служители на закона и събирачи на данъци!

— Благодаря ти, Боб. А това е Поли… — казва Джо притеснено и мистър Фоулбъри издува гърди на сержант-майор и протяга ръка.

— Много ми е приятно, мис Поли. Боб Фоулбъри, служител в дома на занаятите. Вие занаятчийка ли сте, неприятност или муза?

— По малко от всичко.

Мистър Фоулбъри се усмихва:

— Наречи я муза — казва. — Любимите ми са!

Повежда ги по главния коридор, като гордо й демонстрира царството си. По дървената ламперия на стените маслени картини на Брюнел и Бабидж съседстват с работите на понеизвестни (но отлични) акварелисти, ранни гравюри и страници от древни математически трудове. Всичко в „Хартикъл“, обяснява мистър Фоулбъри на Поли, е специално, ръчно изработено или останало без покровител — най-често и трите. Дори сградата е специална, пълна с новаторски едновремешни технологии — викториански пневматични тръби за съобщения, канализационна система на Томас Туайфорд[107], сгъваем покрив на пристройката на третия етаж за наблюдение на Луната. Има също и древно антикражбено устройство, включително паникбутони във всички големи зали, макар че дори Боб Фоулбъри не умира от желание да го използва.

— Старата човекоядка ти трябва, нали? — пита Боб. — Тя пише монография за зъбите си…

Сисъли Фоулбъри има лична колекция от разнообразни комплекти изкуствени ченета, събирани през годините. Най-интересният предмет вероятно е чифт на пружина, правен за моряк, който изгубил част от брахиалния си плексус заради гюле и поради това не можел да дъвче. Малко зловещият архив изкуствени зъби се пази в своя собствена зала в „Хартикъл“ и е довел до този притеснителен прякор — обида, която Сисъли страстно обожава — и до навика й според настроението си Да носи експонати от колекцията, което леко притеснява Джо Спорк.

Боб Фоулбъри очевидно го смята за странновато и очарователно.

— Ще ми трябвате и двамата. И искам да взема назаем грамофон.

— Е, ето че пристигнахме! Ще ти донеса един преносим, нали става? Съдия-изпълнители… Дяволопращане за тях! — след това през рамо подвиква в дървения коридор към мрач. ните, облицовани с ламперия зали отвъд. — Скъпа? Младият Спорк е тук!

Отвътре се разнася звук, все едно тромбонист се дави по време на увертюра, а след това — могъщ рев на чифт зрели женски дробове:

— Е, хайде де, не стойте на проклетия праг, влизайте! Така пускаш топлото да избяга и правиш голямо нарушение на опазването на околната среда, че и е дяволски студено за понасяне!

Увенчаната със сребро планиноподобна Сисъли е все още невидима зад полузатворената врата, но мъдростта й отеква из дома на занаятите.

Когато Джо и Поли влизат в стаята, иззад бъбрековидното бюро изскърцва кресло и равни обувки тупват на износените дъски. От мрака към тях скача ниска, мускулеста жена с коса като стоманена шапка за баня. Огромен чифт очила „Нешънъл Хелт“ с прозрачни рамки превръщат очите й в чинийки.

— Младият Спорк? Джо Спорк? Защо не каза така от самото начало, глупак такъв? Джо? Джо! Джоузеф! Влизай тук и ме цункай!

Човекоядката разтваря широко ръце и притиска часовникаря към гърдите си. Мистър Фоулбъри въздъхва:

— Викни, ако вземе да прекалява, Джо, или дори те погледне странно. Държим в бисквитена кутия сурово месо за спешни случаи.

— Глупости! — виква Човекоядката. — Лъжи, лъжи и пак лъжи! Кой е това? Какво? Какво? Как е възможно да се наричаш Уоли?! А, Поли… да, разбира се. Колко мило. Ама има си и мръвка по нея, благодаря на Бога, не е като съвременните тръбочистачки… Фоулбъри, затваряй си устата! Не съм я оценявала за казана. Не. Не! Тази глупост за ангропофагията трябва да се прекрати. Направи чай. Нека е силен и портокалов. Имам чувството, че Споркчо е нагазил в лайната и е дошъл с мисия. И как ли го отгатнах? Понеже неблагодарният малък ручи син е решил да намине… — Сисъли се зъби иззад очилата си, ококорила очи на златна рибка и извила вежди на Мона Лиза. Боб Фоулбъри излиза с усмивка.

В настъпилата тишина архиварката оглежда Джо Спорк още веднъж, вече по-внимателно. Умува над покритата му с четина, изпъкнала челюст и хлътналите му, безизразни очи. След това поглежда Поли Крадъл и вижда помежду им нещо, което одобрява. Рентгеново зрение с екстри. Шашми на стара дама. Сисъли прегръща нежно и двамата.

— Скъпо мое момче — казва тихо, — мое скъпо, скъпо момче. Трябва да идеш и да прегърнеш Фоулбъри, когато ти се отвори възможност, моля те, и му кажи, че съм те принудила да дойдеш да вечеря по някое време. Липсваш му, когато не се появяваш дълго.

— Ще дойда — обещава Джо.

— Той ме уплаши — споделя архиварката. — Така де, наистина. Събуди се и не можеше да диша и, разбира се, аз си помислих, че е сърцето му. Оказа се, че бил алергичен към новите ни възглавници. Но все пак ела, моля те, Джо, става ли?

— Непременно.

— Понеже един ден, сам знаеш, наистина ще бъде сърцето му.

— Знам — казва майсторът.

Сисъли го оглежда и претегля обещанието му.

— Добре тогава. А сега какво да сторя за теб?

— Тед Шолт. Ръскинитите. Брат Шеймъс.

— О, Джо. Лоши истории и стара смърт. И половината са лъжи, сигурна съм. Не си ме послушал, нали? Отишъл си и си Се набъркал право в онази щура история с хакотата!

— Да… — той не може да я излъже.

— Казах ти неведнъж!

— Да. Но вече беше твърде късно.

— Да, предполагам така е станало. Тогава най-добре ми разкажи и нека започнем отначало. Няма да те прекъсвам.

Никога не го прави. Сисъли Фоулбъри има уникална ей детическа памет, обемна и многостранна, способна да прави странни взаимовръзки и да открива неочаквани ефекти, но е абсолютна и не изисква повторно обяснение. Архиварката седи мълчаливо, докато Джо й разказва — старателно — за Уиститиел и машината, за Тед Шолт и за слабия и дебелия, които тичат както и за закачулените непознати с птичата им походка и на. края за Били Френд и как го е спасил Мърсър. Неведнъж по време на разказа очите на слушателката му се присвиват и Джо знае, че тя прави кръстосани препратки, разхожда се из дългите коридори на лабиринта на паметта си и вади стари дела за ново проучване.

Когато Джо свършва, Сисъли Фоулбъри дълго време седи в пълна тишина с очи, втренчени в масата, а устните й мърдат, докато плъзга език по предницата и страните на изкуствената си челюст. Мекият всмукващ звук е единственият шум в стаята и единствен признак, че не е заспала. След това най-сетне отваря очи.

— Пчели — казва тя. — Пчели в златен рояк.

— Така мисля.

— И казват, че са наизлезли още рояци. Нови кошери в други градове. Сигурно са си стояли там, забравени по ъглите в очакване на… каквото става сега. Хората ще се плашат. Аз също. Всъщност вече съм уплашена. В Москва и Нанкин вчера е имало бунтове. И в Каракас. Навсякъде по света са, Джо. Оставени са там. Може би скрити.

— Знам. Съжалявам.

— Не се дръж глупаво! — отрязва архиварката. — Бил си сложен на гюме… — и го стрелва с поглед, после се вглежда повнимателно. — Нали го разбираш? О, мили Боже, момче, разбира се, че са те използвали! Не ми казвай — обръща се към Поли — че той се е цупел и си е представял, че цялото това нещо е негово дело? — и когато момичето кимва, Сисъли се ухилва. — Пипнах те! Ти поне си наясно. Ако се порежеш с длетото, длетото ли е вината? Не. Не винете инструмента.

Джо не е поглеждал на положението от тази гледна точка, усмихва й се благодарно. Тя му се мръщи буреносно и продължава:

— Добре, ръскинитите… Има много за разказване и доста неща, които трябва да знаете. Ще повикам Фоулбъри да ги зададе. Но за момента според мен незабавно ви трябва съкратената версия…

— С уточнения, където е необходимо — отвръща Поли Крадъл и Сисъли Фоулбъри я стрелва с одобрителен поглед, като отвръща, че ще уточнява, но и общата рамка ще й свърши работа.

* * *

„Хартикъл“, предупреждава ги Сисъли Фоулбъри, е като стара викторианска газена лампа на тъмна улица: примигваща светлинка върху стълб от ковано желязо, заобиколен от зеленикава мъгла. Близо до лампата всичко е ясно. Историята на ръчния часовник, възходът и падението на часовниковите механизми, все още живият чар на грамофона… всичко това са истории ясни и прости. По-надалеч в мрака обаче ситуацията става все по-странна, като например колесницата на пружина на Лудвиг Лудия[108], с все железните коне, карани от маховици, които вероятно никога не са съществували освен в ума на австрийския мошеник занаятчия.

И накрая са историите, които са безсмислени или няма начин да са верни: слухове за полуистини и доклади за прошепнати тайни. Падението на Ордена на Джон Твореца — известен също като „ръскинитите“ — е една такава история.

Ръскинитите бяха съдружие на майстори, вярващи, че Могъществото на изкуството възвишава човешката душа, просвещава и обогатява. Бяха толкова добри, че когато британското правителство се оказа затънало в недостиг на ресурси и в отчаяна нужда, събраха на служба на каузата всички намиращи се в Англия монаси от ордена и ги сложиха да работят с гений, за да създадат военни машини.

Геният беше жена, дошла в Англия да търси убежище, й живота, и в работата си тя беше темпераментна и вбесяваш каквито често се оказват гениите.

Предвид естеството на сътрудничеството, продуктите на това начинание бяха необичайни, дори ексцентрични. въпреки това бяха потресаващо ефективни. Ръскинитите правеха машини и превозни средства, разкриваха полезни научни тайни и си съперничеха с „Блечли парк“[109] в способността си да разгадават неразгадаеми загадки и да мамят врага. Бяха толкова ефективни, че продължиха да съществуват и след края на войната, подсилваха британската защита срещу Съветите и никога не споделяха дори с американците, които по това време бяха въвели в практиката (Сисъли Фоулбъри изсумтява) споразумението за споделяне на ядрена информация с военните си съюзници.

После, някъде около края на шейсетте или началото на седемдесетте, се случи трагедия. Нещо тръгна накриво с най-големия проект на ордена и селото на брега бе унищожено. Говореше се, че за физическото разрушение не бивало да се вини самият експеримент, понеже то било предизвикано за прикриване на последиците. Гениалната дама в основата на това чудо избягала, загинала… кой знае? С което настъпил краят и ръскинитите били готови да се разпаднат след трийсет години в топлата шепа на правителството. Изгубили пътя си.

— Чернилка и горчилка — промърморва Джошуа Джоузеф Спорк.

— Именно, скъпи — отговаря Сисъли Фоулбъри. — Именно… — поема си задавено дъх — неизплакани сълзи или зимна настинка, и той не знае — и го поглежда с пълни със страдание очи. — Искаш да научиш повече за това, нали? И няма кой друг да ти го каже по-добре, понеже бях там в нощта, когато се започна — нощта, когато избраха брат Шеймъс.

След тези думи се намества да разказва с отпуснати ъгълчета на устата и влажни очи, втренчени в историята…

…Онова, което ръскинитите искаха — и винаги са искали — беше да участват във всеки проект в мирския свят, който по „лан и изпълнение би могъл да разкрие божественото в човека. Всъщност най-храбрите от тях се питаха дали не е ли възможно окото на Бога да бъде привлечено към най-всеобхватните и най-съвършени артефакти на човешката ръка. И не бяха ли тогава именно те онези, които докосваха именно божественото отвътре?

Сисъли въздъхва:

— Но са водели загубена битка, нали, Джо?

— Така предполагам.

— О, да. Разбира се, че е така. Времето им било отминало. След войната не е останало вече място за занаяти. Почти никой не е в състояние да си позволи една стока, ако не става да се направи на машина — масов продукт. Така че се появила нова доктрина — уникалността е елитаристична, масово произвежданото изкуство е добро. Съвършенството трябва да бъде направено достъпно за всички, просто достатъчно малко да можеш да си го сложиш в платнена торбичка и да го занесеш вкъщи.

Ръскинитите продължили да упорстват, но към 1980 г. вече не можели да се преструват повече. Било времето на онези ми ти подплънки за рамене и началото на консуматорските щуротии. Уокмени вместо музикални кутии. Видеокасети вместо Шаради. Народ, включен в индустриалната машина. Всичко трябвало да бъде мега. Мегакинти. Мегазвезда. Мегасмърт. Което значи „милиони“, ако не знаеш. Е, ако си ръскинит, един милион е прекалено много. Милион дни са повече от трийсет човешки живота. Милион мили са четири пъти разстоянието до Луната. Но тогава времената са минавали под знака на милионите. Това смазало монасите. Ако Господ е в подробностите, тогава Той бил мъртъв. Орденът на Джон Твореца започнал да вехне, което е щяло да бъде тъжно, но редно. Така става със занаятчийските движения — изминават известно разстояние, но после спират. Тогава обаче, когато един нов и неопитен Пазител на име Тиодор Шолт търсел лек за самия цивилен свят, крил, че го е засенчил съперник. Фалшив пророк.

— Бях там — добавя Сисъли мрачно, сякаш говори за публично обесване. — Приятел на Фоулбъри ни се обади и каза че имало един прекрасен човек. Странен, привлекателен мъж, който щял да спаси ръскинитите. Е, отидохме, разбира се. Ти не би ли? Но когато се озовахме там, оказа се отвратителна история. Онзи тип не спасяваше нищо. Той го отнемаше и си го присвояваше, и никой от ръскинитите не го виждаше…

Боб Фоулбъри я прегръща през раменете и — когато Сисъли изглежда неспособна да продължи историята — я поема от нея.

— Нарече се брат Шеймъс и беше… беше съвършен. Приличаше на проклетия професор Мориарти. На човек просто му се искаше да дойде Базил Ратбоун и да го спре. Или поне на мен ми се искаше. А и не беше ирландец повече, отколкото шотландско яйце…

…Шеймъс ти влизаше в душата. Дойде като блудния син — птиче, което се връща в гнездото по мрак. Дойде до „Шароу Хаус“ пеша, мина през портите от ковано желязо и покрай старите релси на артилерийските установки от войната, надолу по входната алея и покрай рова, от който бе изпитал нужда някой викториански господин, и прекоси моста. Застана с монасите на грамадната тераса, загледан в покривите на Лондон и заслушан в рева на колите и часовниковата кула, съжали за постройките, които закриваха гледката към реката. Даде на монасите да знаят, че обича всичко това — градината, гледката, домът, който беше душа на на Ордена на Джон Твореца. Обичаше ги. Разбираше болката и страха им. Беше Божи човек.

Английският му беше дъхав и чуждестранен. Говореше се, че е обучаван в Йерусалим в арменската ортодоксална църкваШепнеше се, че е ходил в „Итън“ и е служил в Специалните войски, и че е работил с Вилхелм Рейч. Каза, че се е помонашил Бурма с монах, умрял от малария, след това отишъл в Рим през шейсетте да учи с йезуитите. Преди да пристигне, беше един вид легенда.

Светът се променял твърде бързо, казваше Шеймъс, и по грешния начин, така че дошъл да окаже отпор. В грамадната залa при огнището на „Шароу Хаус“, под каменните арки, издялани на ръка, изрисуваните тавани и скулптурите, направени така, че всяка колона и ъгълче да са утвърждение на идентичност и уникалност, брат Шеймъс изтъка капан от думи.

Беше филмова звезда, Джо. Каза им, че ги обича, когато всички други мислеха, че ръскинитите са безнадеждно остарели. Направо ги прати на седмото небе. И през цялото време беше заобиколен от хора — фотографи и журналисти, които записваха всичко. Имаше дори телевизионна камера. Не трябва да забравяш колко рядко явление беше това тогава. До осемдесет и втора имахме само три канала. Но журналистите следяха всеки дребен жест на Шеймъс и така знаехме, че той е важен. Няма нищо по-впечатляващо от човек, когото всички ухажват и който казва, че иска да бъде само с теб.

— Седях отзад — изръмжава Сисъли Фоулбъри — и го мразех. Мразех го с всяка своя фибра, понеже знаех, че е лъжец и към нищо няма да ги поведе. Той се беше изправил на амвона, гледаше към тях и ги унищожи, а те си мислеха, че оправя нещата. „Занаятчийството — каза им — ще доведе до края ни. Не е ли така? Нима станахме майстори, защото обичаме труда — или е защото обичаме Бога?“ И, Джо, трябва да разбереш, никой преди не се бе обръщал към тях по този начин по време на проповед. Те не бяха харизматици, не чувстваха Светия дух в себе си и не се молеха един друг за свидетелства. Бяха ръскинити. Бяха майстори със здрав разум. Много уравновесени. Което ги правеше и лесна плячка. Видях до мен как един стар другар направо се задави, сякаш беше страховито обиден, а след това се усмихна странно, сякаш винаги е копнял за нещо и внезапно са му го позволили…

— Обичаме Господа! — каза един от тях и внезапно всички закимаха, и чух мнозина да казват „Господ“.

— Търсим изкупление — отвърна брат Шеймъс. — Така ли

— Да — отвърнаха те.

— Е, Господ ни е изоставил. Може това да е изпитание Може да не му пука. Кой да ни каже? Той е Господ. Не подлее на съмнение. Сторил е много неща в съвместната ни исторЗ но никога не се е обяснявал. Но светът на майсторството и занаята предлага и друг път към Бога. Има машина, която може да ни Го разкрие. Автоматично молитвено колело, което ще покаже истината. Способно е на много повече. И ще го стори.

— Какво повече? — попитаха ръскинитите.

— Ако Господ ни е зарязал — ако творецът ни е оставил да се оправяме сами, тогава това устройство ще привлече Неговото око.

— Ще го привлече?

— Машината е извънредно привлекателна. Тя е като пъзел пред окото на Бога, като водовъртеж. С нея ще сложим край на мълчалието на Господа. Ще Го видим. И Той ще ни види. Ще минем изпитанието Му и ще пораснем. Ще настояваме — както е сторил Мойсей, — ще го принудим да говори с нас…

Сисъли Фоулбъри въздиша:

— Е, това си беше чисто и просто богохулство, но не прозвуча така, когато им го каза от амвона, там изглеждаше като съвсем разумно твърдение. Те поседяха известно време, сякаш са ги залели с гореща вода, после някой извика: „Шеймъс!“, и всички наскачаха на крака и закрещяха, и горкият Шолт — дребничкият тип, който по идея беше Пазител, се оказа избутан от амвона и още там издигнаха Шеймъс на негово място. И той изобщо не се забави, Джо. Захвана се направо с делото. Същата нощ им каза да си покрият лицата като символ на пренебрежението на Бога и ръскинитите го сториха, и кой знае как се оказа, че вече има нарязани парчета от онзи ужасен воал и всеки, който не иска да го носи, остава сам в мрака. Опитаха се да превземат и всички останали сгради, но някой блокира процеса — винаги съм смятала, че се намеси правителството. И много скоро след това ръскинитите се превърнаха в нещо различно. Майсторите бяха изчезнали — хората, които знаехме от години, или бяха пратени в изгнание, или изритани и Шеймъс доведе свои собствени хора, бачкатори и биячи, за основни членове, и цяла армия от нови монаси, които никога не говореха. Наричаше ги Корнуолски сирачета.

Джо се надига леко в креслото си.

— Беше подмолно превземане — заявява унило Сисъли Фоулбъри. — Е, пък и стана през осемдесетте, нали?

В настъпилата печална тишина Джо едва посмява да зададе последния си въпрос.

— Сисъли… приятелят, който те заведе…

— Да — отвръща тя. — Беше. Дядо ти Дениъл беше.

Седят известно време, без да си говорят.

— Джо — казва накрая Поли Крадъл. — Трябва да тръгваме. Време е да проверим как е Мърсър.

— Само минутка, трябва да проведа едно обаждане — казва Джо.

— Джо…

— Важно е, Поли, честна дума. Може да помогне.

Тя въздъхва в съгласие и Джо получава разрешение от Сисъли Фоулбъри да използва телефона. Архиварката плъзва поглед по Поли, като за момент го спира върху чантата с плочите, преметната през рамото й. Вдига съвсем леко вежди и Поли кима. Човекоядката се усмихва и потупва леко Поли по опакото на ръката.

— Съучастничка — казва й щастливо. — Правилният вид момиче. Най-сетне!

* * *

Телефонът е в отделна дървена будка — елегантно издялано помещение със специален шумозаглушаващ дизайн. Направено е, според писан на ръка етикет, за естонски благородник в края на деветнадесети век. Джо не може да си спомни номера, Но се сеща как го набира на сивия настолен телефон на баща си — мъркането на цифрите и безкрайното цъката-цък, докато Минава през всяко число. По онова време номерът започваше с нула едно. Сега е с нула две нула седем. Надява се, че остана лото е същото.

Някой отговаря на второто позвъняване.

— Проклета, непоносима крава! — ревва разстроен мъжки глас

— Дон?

— О, ужасно съжалявам. Помислих, че е Ерика. Любовницата ми — уточнява гласът, в случай че Джо познава повече от една Ерика, която може да се държи като непоносима крава. — Кой е на телефона?

— Дон? Джо Спорк е.

— Джо? Джо Спорк? О, Боже мили, малкият Джош?

— Да.

— Малък Джош, сега сигурно си почти на моята възраст, имаш удоволствието да говориш с почтения Доналд Босабрьор Лион, повелител на хиляда бюрократи и принц на Канпотата[110]! Съкращението ще рече „квазиавтономна неправителствена организация“ за онези от публиката, които не знаят, като например непоносимата крава, която си мисли, че може да ме юрка наоколо като кученце и да ме кара да ходя в проклетия Шефилд, когато дявол да ме тръшне, ако искам… Честно, проклетия Шефилд, не Сен Тропе… Как мога да съм ти полезен?

— Безпокои ме нещо, Дон, и си казах, че може да си в състояние да ми помогнеш. В името на старите времена и тъй нататък.

— Е, не знам. Може и да мога. Какво те тревожи?

— Въвлечен съм в оная работа с пчелите. По случайност.

— Онова с пчелите?

— Лудите пчели от Корнуол? Викаха полиция.

— О, мътните го взели. Онова нещо с пчелите. Не е в моята категория, стари друже. Виж там онзи бобър в полицията и му признай всичко, такъв съвет мога да ти дам. Освен ако…

— Ако какво?

— Освен ако предпочиташ да не го правиш? — последното е казано със странно треперлив глас.

— Наистина предпочитам да не го правя.

Хон Дон не казва нищо. Джо осъзнава, че чака нещо.

Има парола, но аз не знам каква е.

Накрая.

— Е, ще проверя как стоят нещата, Джош… Джо, нали така? Но нищо не мога да ти обещая. Къде си ти?

— Аз ще ти се обадя, Дон. По-добре е така.

— Какво? О, да, разбира се. Ясно какво имаш предвид. Но можеш да ми вярваш. „Мама“ е паролата.

— О. Да. Дон, а дали Матю ти е споменавал нещо за неговата майка?

— Боже, не. Хариет беше единствената, с която някога е говорил за такива неща. Иди и я виж, такъв съвет ще ти дам. Кажи й, че съм й казал да изпее „Джорджа Браун“ още веднъж заради Хон Дон! Ясно? Значи ще ми се обадиш след това? Прекрасно. Прекрасно…

И Доналд Босабрьор Лион изчезва на крилете на престорена добронамереност.

Джо се обръща и открива, че Сисъли Фоулбъри го наблюдава от прага. От неизложената колекция в мазето съпругът й е качил малък преносим грамофон, известен като „прасенце“ („Джейкъбс Брос. Ъв Страуд“, 1940 г.) заради звука, който издава, когато го навиваш.

— Винаги сме тук, Джо — казва тя много сериозно. — И на разстрел ще идем заради теб. Никога не го забравяй. Това е целта на „Хартикъл“ и е нашето мото: „Никой майстор не стои сам, нито в мрака му липсва светлина, нито е без щит срещу жлъчта на патрона си“. Зловеща щуротия, но за мен е истина. А и те обичам като мое дете, нали знаеш?

Тя го прегръща здраво, после се отдръпва припряно.

Успокоен, Джо позволява на Поли да го отведе обратно до дома си. Мърсър се обажда, когато са все още на няколко улици оттам, и дава стриктни инструкции да останат в къщата.

— Идвам да ви взема — казва той. — Нещо се мъти.

— Що за нещо?

— Включете си телевизора, като се приберете у дома — съветва той, — и след това си стойте точно на мястото, което би следвало да правите и в момента. Къде ходихте?

Поли му разказва.

— Е — отвръща Мърсър след малко, — било е пълна лудост Но очевидно — и добра идея. Смятам комбинацията за зловеща Моля ви, опитайте се да не ви сполитат други добри идеи, докато не стигна при вас да ги преценя спрямо вероятността да ви се е разхлопал целият таван.

Поли Крадъл седи плътно до стария си телевизор и чака. Кръстосала е крака в поза, която Джо намира за почти йогийска. От дясната си страна е сложила жълт тефтер, в ръка държи писалка. Едно от двете съвременни технологични средства, които притежава — дигитален телевизор и записвачка, работи, така че тя да може да си повтори новините. Другото — масивен лаптоп с дебел кабел, който се вие от стената — почива на купчина дебели чуждестранни речници, така че да може да следва знаковите бъбрения по интернет.

— Говориш ли всички тези езици? — чуди се на глас Джо.

— Не — отвръща Поли. — Затова си имам и речници…

Тя шава и жестикулира и чрез този странно могъщ метод му се показва как стои пред купчина документи и старателно издирва точното значение на всеки един, фраза по фраза.

— Гледай! — казва рязко и увеличава звука. На екрана има риболовен флот насред океана, гледан от хеликоптер. Новинарят се стреми да нагнети драматизъм. Говори с тон „запазете спокойствие“, който предполага криза. Гледната точка се сменя с такава от борда на един от корабите.

Той е залят от съвършени, златни пчели.

На борда няма никого.

И когато камерата се отдалечава, същото виждаме да с случва и на останалите кораби.

Новината продължава с кораб на бреговата охрана на няколко мили оттам. Виждаме моряците там, със спасителни жидетки и одеяла.

— Наложи се да се спасяваме — казва един от тях.

— Защо? Защо стана така, че напуснахте кораба? — пита репортерът.

— Твърде много ни дойде — казва мъжът неясно. г — Твърде много какво?

Морякът не отговаря незабавно. Вдига поглед и надзърта през борда, и си припомня. Накрая отсича:

— Разбрах разни неща.

— Що за неща?

— Просто неща.

— Ясно…

— Не — отвръща мъжът. — Не е ясно. Само си мислиш, че ти е ясно. Но не е.

— Не мисля, че хората ще разберат какво имате предвид.

— Не. Няма да разберат. Не и докато не им се случи и на тях.

— А ще ги сполети ли и тях, как мислиш?

— О, да. Определено. И когато това стане, ще знаят какво знам.

— Което е…

— Твърде много — повтаря той отново. — Въпроси, които си задавам наум и всъщност не искам да им знам отговорите. Знам ги, не бих могъл да не ги знам. Трябва да си ида у дома и да се извиня на жена си. Овиках я, преди да отплаваме. И децата. Грешах и трябва да съм по-добър с тях. Трябва и да се храня правилно. А чичо ми, той е чудовище. Казвал съм на полицията, че бие жена си. Не знам защо никога не съм го изричал на глас. Предполагам, че няма нищо страшно, но е лошо толкова работи да ти се стоварят изведнъж. А има и още много. Прекалено ми е. Бориш се с всичките и така и не им се вижда краят, просто си засипан с все повече грешни неща, които не бива да остават така… — той потреперва и се разплаква.

Миг по-късно пчелите излитат към небето в голям облак и предаването се връща обратно в студиото, където хора, които си нямат представа какво се случва, гадаят за значението Усещат се нотки на паника и на страх.

* * *

Мърсър нахлува през вратата около десет секунди по-късно.

Поглежда сестра си. После и Джо. Ококорва се широко възкликва:

— О, Боже! Все едно неприятностите на света са свършили, та тези двамата са правили секс.

— Правихме спекулативна любов — обяснява безгрижно Поли.

— Какво?

— Честно, звучиш досущ като него. Е, не. Нямах предвид това… така де, просто искам да кажа, че Джо задава чудовищно много въпроси за съвсем очевидни неща. Правихме спекулативна любов, Мърсър. Тоест — предварително, в случай че се влюбим по-късно. Мисля, че това е инвестиция в удовлетворението.

— А ако не се влюбите?

— Тогава ще си прав. Сексът беше наистина страхотен.

Мърър обмисля това изказване известно време. Отбелязва:

— Внезапно открих, че настоящата тема за разговор изгуби привлекателността си… — поглежда към Джо. — Добре де. Даже закъсняхте, мен ако питате. Останалата част от картинката, както виждаш, не е толкова чудесна. Така че… Затегнете коланите, момчета и момичета. Полетът ни ще бъде доста бурен!

Миг по-късно звънецът иззвънява и една от Бетанитата застава на прага със загрижен на вид мъж на около четиридесет.

— Мистър Крадъл? Мистър Лонг е дошъл да ви види.

— Как дори е разбрал… — Мърсър млъква, тъй като Поли почуква с пръсти по бюрото. — Добре. Мистър Лонг, който е куратор.

— Важен ли е?

— О, не като „камионите“, не не! Гнууу-гнууу хаха! Ние има ме най-големия пресноводен аквариум във Великобритания и най-големия затворен в света, изцяло за нуждите на ентусца стите на корабомоделизма, разбира се.

— Страничен доход, а?

— О, да. Целта на института е да съхрани изследователски научни и технологични постижения, които в момента не са модни. Така например притежаваме преводни бележки на Акунин руски специалист по бактериофагна медицина от осемнадесети век… — Мистър Лонг се усмихва, сякаш с това изказване положението би трябвало да е станало кристално ясно — широка, милиениалистка усмивка, преливаща от гениална лудост. — Съкровища, които един ден, когато се завърнат от забравата, могат много да помогнат на човечеството… макар че, между нас да си остане, някои от тях вероятно би трябвало да си останат скрити, понеже са малко гаднички. Ахах гнууу! Ахахах.

— И при вас е също…

— А, да, колекция от… хъм. Като кажа „колекция“… всъщност са няколко колекции, класифицирани заедно от института. Те са все от Втората световна война, нали разбирате. Документите „Пайк“. Има много малък раздел с творения на Тесла, дарени от американски джентълмен, както и руски документи относно физическо проучване, което аз лично смятам за дезинформация, като Инициативата за стратегическа отбрана наопаки…

— Може би следва да попитате мистър Лонг за настоящия му проблем — предполага Поли Крадъл, която тъкмо влиза с поднос.

— О, ами да! — виква мистър Лонг. — Точно така! Предметът, който притежавахме, беше свързан с доста специална жена, учен… Здравата е затруднила дори Пайк, макар че, ако трябва да съм честен, той беше по-скоро иноватор и инженер, а не чист учен, разбира се…

Той все едно разказва особено мръсна шега. Всички ние ли сме пълнолетни, а? Нали нямате нищо против малко инженерство? Хаха.

На Джо внезапно Били Френд започва още по-ужасно да му липсва.

— Знам, че американците са работили върху някакви ранни проучвания на тази дама, когато са претърпели доста неприятния инцидент с кораба „Елдридж“[111]… Ето още една история, която повечето хора мислят за мит, но, разбира се, ние сме наясно с истината, нали? Анууу-гнууу! — Мистър Лонг вече кима толкова енергично, че оставя усещането, че ще си счупи врата.

Мърсър се взира упорито в тавана.

Поли Крадъл отново озарява госта с усмивката си и той се връща към темата си.

— При нас е също и колекцията на Абел Джасмин. Това, боя се, е днешният ми проблем. Позволихме един от експонатите да бъде изнесен за почистване от една от оригиналните дарителки — макар че при проверката излиза, че тя не е дарила точно този специфичен предмет и твърде много се боя, че е изчезнал завинаги. Предполагаше се да бъде върнат още преди няколко дни. Много красив предмет, а и е уникален, поне доколкото знам.

Джо поглежда към Поли и тя кима.

— Механична книга? — уточнява той.

— Да! Макар че… о, да, разбира се, че знаете, иначе защо щяхте да сте тук? Пуснахме обява, която предлага награда за връщането в целост и съхранност. Надали е у вас?

— Може би знаем къде е — отвърща Мърсър двузначно, после вдига ръка, когато мистър Лонг отново затръбява през запушените си синуси. — Ще трябва да проведа допълнителни проучвания. Но, от чисто любопитство, какво представлява предметът? Откъде идва?

— Ами всъщност не сме съвсем сигурни. Много потайна история, така смятаме. Мистър Джасмин, както знаете, е бил много високопоставен. Дълбоко замесен. Срещи с Маунтбатън и дори със самия Чърчил. Срещи по време на баня. Нали сте запознат, че Чърчил е провеждал срещи в банята си.

— Да

— Е, те често са били на по две вани и дори на по три!

— Изумително.

— О, така е, така е.

— Но нямате представа какво в действителност представлява предметът?

— Ами… никак не ми се иска да спекулирам…

Мистър Лонг всъщност си умира да го стори, флиртува с домакините си, предизвиква ги да попитат. Мърсър си придава изражение на извънреден интерес.

— Носят се слухове — обяснява Лонг. — Напълно лишени от подплата, така че надали могат да бъдат наречени сериозни проучвания… че книгата, нали знаете… смятаме, че тя е твърде специална. А и онази програма по ръбовете… — Той поглежда обнадеждено присъстващите: Виждали ли сте я? Джо потиска желанието си да кимне. — Е, в определен смисъл за някои от нас точно това е кралското съкровище, понеже ни връща във време, когато Британия е била център на науката и всички други просто… така де — мистър Лонг се навежда ниско, с трепет на човек, който споделя невероятна тайна. — Смятаме… че това е устройството за управление… на британската космическа програма!

Той се усмихва триумфално.

Следва дълга, изпълнена с неудобство пауза.

— Британската… — обажда се Мърсър обезсилен.

— Космическа програма! — повтаря мистър Лонг. — Фон Браун е работил за германската доминация в Космоса. Не сме могли да допуснем подобно нещо в дългосрочен план, нали. Разбира се, всичко е било прикрито по-късно… — той натиска с пръст носа си отстрани и им показва преградата между ноздрите си няколко пъти.

Домакините се засипват едни други със сърдити погледи, докато мистър Лонг отпива безгрижно от кафето си и издава поредните странни звуци.

Поли врътва очи към брат си и премята ръка на облегалата на креслото на Джо. Той не обръща внимание на това, че опакото на дланта й се притиска здраво в рамото му. Слуша мистър Лонг.

Предимно.

Кражбата е умело изпълнена. Вероятно е поръчкова. Била е особено изнервяща, понеже джентълмен, представящ голяма компания, наскоро е проявил интерес да вземе предмета назаем срещу съществена сума. Джо описва Родни Титуисъл и сетне Арвин Камърбанд, и дори ръскинита, посетил работилницата му, но мистър Лонг не ги разпознава. Не е чувал и за Разбиращата машина — макар споменаването на „машина“ да го интригува, разбира се — или словосъчетанието „Машина за ангели“.

После Мърсър му показва снимката на Били Френд.

— О, да, това е той, определено. Мили Боже, да не е престъпник?

— Да — отвръща Мърсър.

Едновременно с него Джо отговаря:

— Не.

— Мъртъв е — уточнява меко Поли.

— О, Боже! — повтаря мистър Лонг отново. — Горката му майчица.

— Майка му ли? — изумява се адвокатът.

— Много почтена дама! Почти съм сигурен, че не е замесена. Твърде старичка е да топи пръстчета в меда, ахах агнууу кихаха. А и кой ще се грижи за ужасното куче?

Джо Спорк внезапно фокусира вниманието си върху него.

— Какво куче?

— Същинско малко чудовище, агнууу, да, с розови стъклени очи, ако щете вярвайте.

— Мопс — подсказва Джо. — Само с един зъб.

— Ужасна работа! Имайте предвид, агнуууу, трябва да свалим шапка на издръжливостта му, нали?

— О, да. Несъмнено би трябвало.

Мърсър задава още няколко въпроса и после елегантно из вежда мистър Лонг през вратата с обещание за неясно съдействие по някое време. Когато гостът си тръгва, изражението му говори за известно разочарование от тяхната реакция спрямо разкритието им, а Джо Спорк запознава Мърсър с името на Еди Банистър и Бетани я добавя към списъка.

* * *

— Да обобщим — предлага Поли Крадъл с тон, кото Джо Спорк намира едновременно за суховато учителски и за извънредно секси, — значи излиза, че в някакъв момент между 1945 и 1980 г. дядото на Джо и баба му са построили машина за пчели, която е или ракетен кораб, или мобилна скулптура, или стапящ мозъка детектор на лъжата. В това подозрително начинание им е помагал Орденът на Джон Твореца и по това време с разрешение на британското правителство се е занимавал с продукти на философско и военно занаятчийско изкуство. За съжаление, по време на изпитателната фаза въпросният предмет е разрушил град Уиститиел и проектът е бил прекратен. Впоследствие ръскинитите са били заграбени от зловещ тип, който възнамерява да привлече вниманието на Господ — по-конкретно някой си брат Шеймъс — и той е прогонил Пазителя по онова време, Тиодор Шолт, но не успял да пипне в мръсните си лапи самата Разбираща машина, понеже му попречили една или повече неизвестни личности. Нека предположим, че става дума за комбинация от споменатите преди това правителствени структури и добрия Пазител, който след това се оттеглил в парник да наглежда лично предмета, докато дойде време бабата на Джо да реши да възобнови функциите му, което — както знаем — така и не е сторила. В някакъв момент неотдавна старата дама, която живее в Хендън, си е наумила да развихри Разбиращата машина и по този начин да спаси или може би да разруши света. Тя е задействала Били Френд като свой агент, дръпнала е конците на Джо да свърши техническата работа и е отървала мистър Лонг от скъпоценния му експонат. Джо е активирал машината, пчелите са излетели и както ръскинитите, така и някаква „сива структура на правителствените служби, вероятно, но не сигурно известна като Съвет за наследството, научават какво става и се втурват да си сътрудничат в този миг на загриженост — макар че не трябва да приемаме това за знак, че са обединени в целите си отмъкват Шолт и машината под предлог на избухнал в старото имение пожар, проследяват цялата история до Били и той е убит или по време на разпита, или понеже някой извънредно много държи вестта да не се разпространи. Благодарение на Били негодниците намират Джо и щяха да го изпарят и него, ако не беше намесата на Мърсър Крадъл от старата фирма и тъй нататък. И ето ни сега тук. Някой да има нещо да допълни?

— Да — казва брат и. — Това чудо се разраства много, ама много бързо.

Включва телевизора без звук и тримата гледат новинарските бюлетини, които прекъсват редовната програма. Навсякъде заседават парламенти и лидерите на страните търсят обяснения едни от други. ООН е в сесия, също и НАТО. Британия е вдигната на бойна нога, правителствените извращения в Конго са станали болезнено публични. Израел и Египет — доскоро дружески държави — са на нокти и определено пътищата им се разделят. Също и Германия, Франция, Италия и Испания. Рояк пчели в Сантяго е разкрил тайни: излишъци, оргии и предателства. САЩ, Китай, Индия и Пакистан до една са обявили намеренията си да унищожат пчелите, макар че как точно ще стане това — ще ги изпозастрелят? Ще им пуснат ядрена бомба? — не е ясно. За лидерите на света обаче пчелите са лоши. Те са пчели на агресията, не на меда и мира. И понеже са зли, няма да бъдат толерирани.

Не бива да се допуска развъждането на твърде много истина.

В лондонските правителствени среди — ужилени вероятно от усложнението, че целият хаос започва оттук — се надига злостна вълна от аленочервен гняв. На пчеларите е наредено да се регистрират и са длъжни да предадат кошерите си за инспекция. Разбира се, онова не са обикновени пчели, но най-добре да играем на сигурно. Ще помогне да се намерят виновните в крайна сметка нали всеки пчелар може да се окаже симпатизацт от Петата колона. Междувременно народът ръмжи в отговор На Уестминстър: кой е виновен? Кой трябва да отговаря? Кой да върне пенсията си? (Не че някой някога е или я връща).

Кой ще бъде държан отговорен?

Кой го е направил?

Кого да хвърлим на лъвовете?

— Разраства се значително — повтаря Мърсър Крадъл.

XI

Древна история;

Лична работа;

Лъвлейс

Еди се събужда, все ще вкочанена от леденото спасение на „Купара“ отпреди десетилетия. По-рано е, отколкото й се иска, и за момента й идва нанагорно усилието да се приведе във вертикално положение. Тялото й е старо и с времето самите кости са започнали да се оплакват. Дори Бастиън, мисли си тя понякога, е като цяло в по-добро състояние от нея.

Гальовно му смачква ушите и в корема на кучето отеква бръмчене като от косачка, но то самото не се буди. Еди за малко да го вдигне за прегръдка, но на едно куче трябва да му се позволява да се наспи. Тя се въздържа и вместо това се сгушва около него, като се надява горещото му като грейка тяло да я привлече в дълбините на собствения й сън. Вместо това получава странен, криволичещ калейдоскоп, който наскоро е бил превъртян в ума й: странното пътуване на живота.

Бога ми, поне без много от мръсните части.

Еди Банистър така и не успява да реши дали това е кошмар или сън — тази дълга, странна фуга, която я е пренесла — и, по случайност, също и Обединеното кралство на Негово (и после а Нейно) Величество от 1946 г. и до края на века. Студената война обрамчва всичко с могъщия съветски валяк, надвиснал от Изток, и капризните янки от Запада — но Еди се сражава и в съвсем различна, своя собствена война — продължителна, потайна и лична, срещу враг, който, кой знае защо, никога изчезва. Няма значение колко пъти побеждава Шем Шем Циен. Той винаги се завръща и всяка загуба служи само да го направ още по-жесток.

Сънят очевидно не е вариант. С помощта на таблата на леглото и като внимава да не обезпокои Бастиън на неговото местенце, Еди се надига и застава гола пред огледалото на тавана на „Прасе и поет“. Вече не е на двайсет, Бога ми. Не е дори на трийсет или четирдесет, или петдесет — или който и да е друг километричен камък, преди хората да започнат да те наричат „стара“. Но все пак още има мускули в тънките й ръце и, макар че ставите й възразяват, те се движат и ще служат, ще… при абсолютната нужда, и на база на ясното знание, че на следващия ден я очаква гмуркане в болката… ще минат през стъпките и въртелите на леката като перо хиджиуаза, която мисис Секуни препоръчваше за възрастни бойци.

Тя си сресва косата и я оправя, след това си надява следващата самоличност — строг сив костюм и равни обувки — „Еди от Неделното училище“ — в комплект с грозна ръчна чанта, достатъчно голяма да скрие Бастиън и някои други предмети, които наскоро е сготвила подомашному.

Пристигането на мистър Големандрис в Ралхърс Корт намеква, разбира се, че Били Френд е бил разпитан и ако я е издал, най-вероятно е развял флага и с името на Джошуа Джоузеф Спорк. Убийци обаче… Еди не е очаквала такова нещо. Заповед за арест, това да — но не и убийци. Ако Шем Шем Циен още беше жив, тогава щеше да е различно, но възрастта и натрупаните контузии несъмнено са постигнали онова, което тя така и не е успяла. Опиумният хан би следвало да навършва сто двайсет и пет тази година. Не. Шем е мъртъв и прав му пътКоето подсказва, че или някой нов е встъпил в играта, или че тайните служби на собствената й страна току-що са се опитали да я очистят.

Разбира се, че е гледала новините и знае, че има златни пчели в небето над военни кораби и градове, борсови зали, домове, и че правителствата се тресат от гняв и търсят изкупителна жертва. При все това е очаквала нещо по-прикрито. Но може и просто да гледа на миналото с розови очила. Може би Абел Джасмин би поръчал смъртта й — бивша тайна агентка се впуска и вдига самотна революция, като задейства катастрофално устройство.

Еди се взира назад в тунела на годините и изпитва желание да кресне някой съвет към себе си. Следвай сърцето си, сбъдни света, в който вярваш. Правителствата обещават всичко, но не променят нищо. Но най-важното е: вярвай на Франки!

Най-сетне пробужда кучето и внимателно го намества на позиция, като пренебрегва бълбукането, породено от ужасното и предателство. Бастиън не одобрява ръчната чанта като превозно средство. Еди прокарва ръка между кожените дръжки и го гали. Като се замисли, възможно е проблемът да не е в чантата per se[112], а в няколкото пластмасови кутии, върху които го е сложила и които миришат на странни химикали и дебело тиксо. Бастиън абсолютно никак не одобрява кутиите. Смята ги за средство да го държат настрани от неща, които по право са негови — като например черен дроб. Списъкът с неща, които той не одобрява, е дълъг и цветист, обхваща богат набор грешници като котки, нахалници, гумени ботуши, ярки цветни чадъри, крави и нелицензирани таксита. Но нещата, които го държат далеч от черния дроб, са почти начело.

Еди хваща автобуса в Кемдън и го оставя да я отведе до края на маршрута на запад, след това изчаква католическото училище на „Голдмартин Стрийт“ да изплюе учениците и учителите си, еднакво облечени в сиви униформи, така че тя внезапно да се окаже една от групата строги жени, които крачат по широкия тротоар. Ако някой я следи, тя току-що е направила дивота му непоносим и досаден.

В метрото се връща по стъпките си и се насочва към манастира на Хариет Спорк. Рано или късно, убедена е, Джо ще стигне дотам и това е сметка, която ще си направят и враговете.

Любовта кара хората да правят глупости. Това, както осъзнава сега, не означава, че глупостите са погрешни.

* * *

Войната свърши и — както става и след онази преди нея — всички бяха твърде изтощени, за да се зарадват. Хората се усмихваха един на друг не като герои победители, а като замаяни борци на тепиха, с подути от синини очи и с нацепени и разбити усти, които не разбират защо всички им ръкопляскат Вцепенено мълчание се възцари над Европа от Сноудън до Арарат. Еди Банистър — в лицето на капитан Джеймс — получи назначение да съпроводи Франки от Лондон до Кале и до дома на семейството й във френската провинция.

— Ти ли спечели войната за нас? — попита я Еди в мрачното малко спално купе на пътуващия на юг влак.

— Не — каза Франки сериозно. — Бих рекла, че съм отговорна за не повече от няколко процента от възможния изход. Военните не са способни да формулират ясен въпрос. Щом виждат само един начин да свършат дадено нещо, за тях означава, че съществува само този начин. Прекарах шест седмици да се мъча над проблем със сонара, преди да установя, че предназначението, което искаха за новата техника, е напълно… — тя размаха ръце в жест на възмущение и се загледа недоволно през прозореца. След това се обърна отново към Еди и се насили да се усмихне. — Съжалявам. Беше разочароващо. По-честно казано… не вярвам, че това пътуване ще е приятно за мен. Ще има душевна болка. Но… все пак е приятно да те видя, капитан Банистър! — Тя се пресегна и сграбчи ръката на спътничката си с широка и приветлива усмивка. След това се примъкна малко по-близо. — Даже повече от приятно, ако трябва да съм честна!

— Франки — обади се Еди в проточилата се тишина, — казвам се Еди и съм от женски пол.

Франки Фосойо кимна озадачена:

— Да, знам. Пропорциите на бедрата спрямо главата ти не съответстват на мъжките. Освен това и тонът на гласа ти, макар да е доста гърлен, не е подчертан от присъствието на… — тя размаха пръсти и се наведе още по-наблизо да пипне гърлото на пътничката си в средата.

— Адамова ябълка — каза Еди Банистър след малко.

— Да! Именно. Също така и кожата, очите, телесната миризма, дланите… това не са математически наблюдения, между другото. Те са качествени… — Франки не си е дръпнала пръстите. Еди ясно чувстваше и втория, отпуснат на шията й точно до първия. Ако мръднеше напред, щеше да усети и третия, след това и кутрето, и евентуално дланта и палеца, а след това и китката, и накрая цялата Франки наведнъж.

— Само за да сме наясно… — каза Еди.

Премести тежестта си. Ноктите на Франки се плъзнаха по кожата й.

— Съвсем — отвърна Франки — наясно сме.

Еди така и не разбра колко време стояха така. По някое време започнаха да се целуват и разстоянието да Марсилия им се стори много кратко. Докато се събличаше, Франки настоя упорито, че не вярва в ексклузивната любов, която е лъжовна конструкция на юдейско-християнската патриаршия. Еди се съгласи, понеже никога не беше мислила по темата и само се замисли дали юдейско-християнската патриаршия е заговор, за който има смисъл да повдига темата пред Абел Джасмин, или е възможно той самият да го е създал. Несъмнено нямаше да спори по темата точно сега.

* * *

Пътуването беше лесно, но пристигането — трудно. Домът на Франки беше изгорял. Чифт пинсети и медно котле лежаха строшени в старото й огнище до самотна, овъглена обувка. Тя разпита за семейството и роднините си, но след като разбраха коя е, оцелелите местни жители не пожелаха да говорят с нея. Младите изглеждаха засрамени, а старите се извръщаха и мърмореха под нос. Един войник каза, че според него близките и са обявени за предатели по време на Вишисткия режим.

— Доста такива случки имаше — обясни той, загледан в градчето. — Сочеха с пръст онези, които не харесваха. Онези, които са твърде богати или твърде хубави. Навсякъде по окупирана Европа е все едно и също. Тук със сигурност… — Той срита камъче по мъж, теглещ ръчна количка. — Половин свят е във война с другата половина и добрите френски момчета се сражават потайно да ги освободят, френските войници в Англия се подготвят за важния ден, а тези негодници тук просто си уреждат стари сметки. Мътните да ги тръшнат, туй ще река Но… и те е трябвало да оцелеят все някак си… — Той показа на двете жени купчина принадлежности, изровени от градското сметище, и Франки се разрида, когато извади оттам грозната мънистена огърлица на майка си.

Еди я изпроводи надалеч от градчето, все по тясна пътечка чак до дървесен пън на брега на тинесто езеро.

— Толкова ни мразеха… — прошепна Франки между разтърсващите я ридания. — Рода ми. Понеже сме вещици. Хакоти. Деца на морето. С ципи между пръстите и сенки. Понеже виждаме света, казваше майка ми.

— Не разбрах нищо — призна Еди, заровила лице в косите на любовницата си, понеже вече знаеше, че когато Франки има нужда да поговори за човешки неща и за живота, налага се да й подаваш реплики, иначе тя решава, че не я слушаш.

Французойката преглътна.

— Числата — пророни след малко. — Те са ключът. Родени сме с числа, както ти си си родена със зрение. Разбираш ли? Затова сме вещици.

— Понеже можете да броите?

— Non, не точно. Нещо такова е, но то е повече от броене… и е по-различно. То е… Alors[113]… Да речем, че съм дива селянка — каквато и съм, но примерно по времето на Луи XIV. Виждам водна мелница. Виждам въртенето на колелото и ъгъла му и знам, че след трийсет или четиридесет завъртания то ще се износи и ще падне. Нямам представа откъде го знам. Как да изразя периодичността, когато никога не съм се учила да пиша. Когато дори не ми е трябвала дума за „ротация“? Но въпреки това хуквам при мелничаря и му казвам да спре мелничното колело. Той обаче е богаташ и не е станал такъв, защото се вслушва в глупави момиченца. Не прави нищо. Колелото се чупи и умира човек. И вече съм пророк! Вещица! Всичко е по моя вина! Разбираш ли?

— Хакота.

— Магьосница. Да. Така се измислят легенди. Лъжи, преувеличения. И къщата на майка ми е руина и моите… всички, които обичах, са мъртви. Понеже хората са твърде глупави да различат простата истина, когато я чуят, и вярват и в найневероятните лъжи…

Франки казва и още нещо, което Еди не успява да чуе добре, но й прозвучава като „Моля се да са избягали“. Още семейни членове, още уязвими вещици. Още мишени.

С приятелката си за опора, майсторката започна да разпитва всеки, който смееше да говори с нея. Откри, че майка й и чичовците й са пратени в един от френските лагери на Виши още в началото и са починали. Двама други роднини — Еди не беше сигурни какви точно — вероятно са избягали през планините към крайбрежието, но били в конвой, потопен от подводници.

На следващия ден продължиха към Германия. Не беше като да видиш паднал рицар или трупа на чудовищен вълк. Не изглеждаше дори както си го представяше Еди, с изгорели танкове и победени, но благодарни хора.

По-скоро наподобяваше последиците от несръчна хирургическа операция или нелегален бой в Калкута.

Лейди Германия бе поднесла острието на ножа към собственото си лице. В плен на трескава, мъчителна страст бе отрязала гордия си семитски нос и си беше избола кафявите Романски очи. А след това дойдоха жестоките й спасители, не по-добронамерени от самата нея — бяха я набили, изгорили, проболи и накрая, като не успяха да се споразумеят кой от тях следва да притежава останките, бяха я цепнали по соломоновски (още капка горчива ирония, на която никой не обръщаше внимание), и двете групи се забавляваха посвоему в руините.

Наистина подходяща за случая европейска трагедия. Фосойо: фамилия, която означава гробокопач.

В дъжда, сред калта и изкривения метал, Франки Фосойо плачеше, а водата бликаше от очите й, все едно са строшените стени на язовирите „Мьоне“ и „Едер“. С мокри страни и зейнала уста, тя се взираше в нищото, сякаш виждаше цяла Германия просната пред нея на тепсия. Страната се бе съсипала сама толкова, колкото и другите бяха успели да я съсипят.

— Още жертви на лъжи. Още милиони!

Облегната на Еди Банистър, Франки изкашляше ужаси и вдишваше въздух, който беше наполовина кал.

* * *

У дома, в апартамента на Еди в Мерилебои[114], Франки ридаеше, виеше и се взираше в нищото. Германия бе играла неин враг, но Франция я беше предала. Франция беше мъртва за нея! Никога повече нямаше да посети Лувъра. Нямаше да вземе Еди в „Оранжери“ да види водните лилии на Моне. Моне беше копеле и стилът му — доказателство за очен проблем, не за гениалност. Франция не беше раждала гении. Нито един. Нито дори Франки. Франки не беше французойка. Беше хакота и толкова. Щеше да се посвети на работата.

Щеше да работи. Върху Разбиращата машина. Истината трябваше да излезе наяве. Всички щяха да я видят. Светът щеше да стане честен, човечеството — много по-добро. Никакви лъжи, никога вече.

Еди я сложи в леглото и я държа там през по-голямата част от седмицата, и към края Франки вече плачеше на пресекулкн. Еди й купи маслени пастели и хартия от магазин за художници в Рийдинг и французойката скицираше до безкрай лица, които приятелката й не познаваше. Освен това я хвана за ръката и заяви:

— Обичам те!

Не го беше правила преди.

От време на време спираше да скицира и пишеше числа на стената заедно с други символи, каквито Еди не беше виждала — изражение на неща, за кито нямаше имена в говоримия език. Топлена и осветявана от една-единствена намотка електрически реотан, Франки Фосойо рисуваше лицата на любимите си мъртъвци и ги обграждаше с диви, опасни уравнения, които никой друг на Земята не би разбрал. За първи път Еди я чу да говори за своята книга в зловещата летаргия, която я обземаше между маниакалните пристъпи.

Ще запиша всичко, също като Мария Кюри! Не само числата. Ще кажа истината. Няма нужда да става по този начин, Еди! Няма! Не се налага да бъдем дребнави и глупави, и слаби. Ще направя книга, каквато никой не е виждал. Книга на чудесата… Книгата на хакотите, ти ще я прочетеш и ще я видиш, и въпреки това няма да повярваш какво съм сторила!

Краснописът на Франки беше толкова чепат, че повечето думи представляваха единични букви, следвани от дълги витиевати черти. Еди й донесе чай и я прегърна здраво, и Франки си позволи да я прегръщат. Месец по-късно деляха апартамента, малкото принадлежности на шпионката бяха погребани под натрупаните книги и апарати на французойката. Вечер се гушеха заедно под одеялото и Еди решаваше кръстословици, докато Франки пишеше.

Беше зима и тя царстваше чак до 1948 г.

* * *

Шем Шем Циен не беше загинал в Адех Сиким.

Еди си го знаеше поначало. Беше го забелязала да напуска бойното поле, като остави войниците си да изгорят там, където се и сражаваха. Тя го зърна как се забави за секунда, колкото да убие разпнатия епископ — цепна му корема, така че да умре болезнено, а не бързо. Знаеше също и че последвалата експлозия, за съжаление, не е успяла да отнесе хана в небитието — Абел Джасмин й беше показал докладите, така че да не бъде изненадана и да не се самоиздаде, дори ако го срещне отново. Еди просто реши, че Шем Шем Циен ще бъде зает да възстановява цитаделата си, да ближе раните си и да си търси друг гений

Но той не направи нищо подобно. Преди да стане хайгюл на Адех Сиким, осъзна тя, той се беше издигнал като Опиумния хан, господар на търговията с хероин в Европа и Азия. Узурпираната от него нация не броеше за нещо повече от увеселително паркче — негов собствен и личен „Брайтън Пиър“. Беше убил семейството си по прищявка, а не понеже се пречкаха на страстния му копнеж по короната. Нямаше нужда да става лидер на истинска държава. Държеше огромна власт в ръце, кланяха му се много хора и земите му се простираха до границата на въображението му. Принц на ужасите не е по-нисша титла, ако земята, над която властва, лежи в руини.

Но въпреки всичко, изглежда, омразата му към Джеймс Банистър бе надскочена само от гнева му срещу Шашавата Кейти. За да я нарани, твърдяха докладите, той беше изобретил система за измъчване на слонове и бунтовните хълмове, където се издигаха крепостите му, кънтяха и тръбяха с тяхната агония, а пазарите на Азия бяха пълни с кървавата му слонова кост и измъчените глави на жертвите му. Нещо повече — той даде да се разбере: Франки Фосойо беше негова. Който му върнеше обратно неговия гений, щеше да се радва на чудни почести. Щеше да бъде възнаграден с богатство и любовници, и каквото друго си пожелае, стига тя да е в compos mentis[115] и способна да работи.

Абел Джасмин уреди охрана за Франки и Еди я накара да се упражнява в бягство и измъкване. Научи я как да „вдига гълъбите“: да зареже всичко и да напусне страната, без да се отбива в банката или дори да си вземе кат дрехи; как да открие кой да я снабди с паспорт, как да изчезне от поглед в града и в провинцията. Франки смяташе всичко това за глупости. Почти не слушаше какво й се говори, но накрая дори предлагаше по-добрения и идеи, а Еди се чудеше колко ли време ще й е нужно да усвои триковете на невидимостта по-добре от нея самата.

Но ако Франки се учеше да бъде някакъв вариант на шпионин, правеше го с минимална частица от ума си, все едно беше пратила стенографката си да записва, така че онази другата, вътрешната Франки, да може да върши реалната работа. Разбиращата машина пламтеше в сърцето й и определящите я числа — начертани с тебешир на черната дъска в работния й кабинет, французойката вече не се отвличше по едно или друго. Брат Денис, който идваше на гости от седалището на ръскинитите, се притесняваше, че тя е ужасяващо съсредоточена.

— Всичко й е наред — обезкуражаваше го Еди.

— Е, не държа да ми казваш — отвърна Денис. — Но, дявол да го вземе, най-добре е да не се заблуждаваш и ти самата. Тя не е същата. Виж я как изглежда!

— Как да изглежда?

— Има видение — посочи Денис. — Мономания. Не знам точно. Но не е на себе си.

— Може и така да е — съгласи се Еди. — А може и просто да си е такава, когато се вглъби в нещо важно.

Някой, искаше да каже тя. Така се държи, когато обича някой. Мен. И се нуждае само от един голям проект и мен, за да изпълнят вниманието й.

Денис прояви здравия, немонашески разум да си тръгне без допълнителна подкана.

На следващия ден Франки излезе на пазар и трима негодници в черен седан я нападнаха пред магазин, наречен „Кадваладърс“[116], където продаваха сапун, но Пойното пиле и неколцина други, сега вече част от службите за защита на реда, пратиха новоизлюпените похитители на „Падингтън Грийн“[117] за оживен разговор по повод британските закони. Седмица по-късно Шем Шем Циен потопи британски военен кораб в Северно море и руски на пристанището в Хелзинки и се опита да започне война, а докато Уайтхол гледаше към онази малка катастрофа, още двама с качулки се помъчиха да отмъкнат Франки от симпозиум в Кеймбридж, където беше на среща с Ердьош, Фон Нойман[118].

Еди Банистър си залепи мустаците и отлетя за Талин. От кри Шем Шем Циен да се преструва на руски принц. Дори но сеше кесия, пълна с романово злато и ругаеше в стил Романови на френски. Беше заобиколен от секретари, които важно си записваха всичко в тефтери. Около него се суетеше фотограф Имаше дори оператор с камера „Болекс“.

— Така значи, капитан Банистър. Много добре изглеждате — отбеляза Шем Шем Циен от отсрещната страна на масата за карти в казино „Коливан“. — Аз самият не. Наясно съм с това.

Беше спаружен и изсушен, а на шията му имаше новозарасъл белег, но очите му на филмова звезда бяха бляскави и студени. Посочи секретарите си.

— Простете съпровода ми — представям пътуването си пред пресата. Пътят ми към трансценденталността си струва записването. Предполагам, че това прави тези добри хора мои апостоли. Мои евангелисти… „Ако имах ума на Наполеон…“ — Той се усмихна на най-близкия, след това се наведе по-наблизо. — Вие откраднахте моята учена дама, капитан Банистър. Искам си я обратно.

— Тя принадлежи сама на себе си, старче.

— Не, нищо подобно. Всичко съществуващо е мое по божествено право. Използва се от другите под заплаха от наказание и само с мое разрешение.

— Е, да речем, че аз не съм вярващ.

— Не — съгласи се Шем Шем Циен с ирония. — Но ще станете… — И внезапно смени темата. — Научих, че Франки пише книга. Без съмнение, роман.

Еди сви рамене, но физиономията на Джеймс Банистър я издаде. Шем Шем Циен се усмихна.

— О! Не е роман. Нима е математическа? Моята математика ли е вътре? — Той се наведе през масата. — Ще си я взема от вас, капитане. Мозъкът й не е ваш, та да го изцеждате. О, между другото, имам подарък за вас… — той се усмихна и плъзна през длота малка мокра мръвчица. — Езикът на майка ми. При това е пресен, уверявам ви. Държах я жива известно време, за да гледа смъртта на слоновете, но в крайна сметка се уморих от нея. Запазих обаче главата й за спомен. Чувствам се склонен да я поделя.

Капитан Банистър се взираше в езика и се чудеше дали е по-добре наистина да принадлежи на Шашавата Кейти или Шем Щем Циен е готов заради ефекта да си откъсне един от нечия друга уста.

Еди не се сещаше за подходящ умен отговор, така че просто се усмихна с най-дразнещата покровителствена усмивка на Джеймс Банистър и събеседникът й кипна от гняв. По-късно се опитаха да се убият един друг в леденостудена корабостроителница, сред грамадните корпуси на корабите. Евангелистите не се намесиха. Просто гледаха всичко и го записваха.

Джеймс Банистър и Опиумният хан изгубиха оръжията си при първия сблъсък — изпразниха пълнителите и след това ги захвърлиха като безполезен боклук, за да преминат към ръкопашен бой. Шем Шем Циен се движеше със странни, криви крачки и леко превит, а Еди осъзна, че има белези на гърба и не може да го изправи. Пожарът, предположи, или слонът. Това не променяше нито пъргавината му, нито смъртоносните му умения. Тя си го припомни в Адех Сиким и прецени, че най-вероятно ще загуби битката — и следователно ще умре.

От друга страна… Еди се ухили хитро, като си спомни мисис Секуни: Мами, Еди. Измамата е много по-добра от умението. Голямото умение подобрява шансовете ти. Великата измама гарантира победа, което е причината да я наричат „измама“. А някои хора толкова се ужасяват от нея, че тя е предимство и сама по себе си.

— Лош навик сте завъдили — каза сърдечно Джеймс Банистър, когато се сближиха. — Малко поприклекнали ми се виждате. Изглеждате… е, съжалявам, но приличате на Виктор Юго, ако схващате намека ми. Искате ли да идете да се помолите Господу или нещо подобно?

— Ама, моля ви се, капитане, забавлявайте се, докато можете. Дължа тези белези на вас в крайна сметка. Следва да извлечете някакво задоволство от тях. Макар че съм депресиран да видя такъв скъп враг да се хили като момиче пред войнишки рани.

Пипнах те — помисли си Еди. — Разбира се.

— Шем Шем Циен — каза тя на Опиумния хан със собствения си глас, — смея се, понеже ми е писнало от теб. Не мога да си представя как не си досадил сам на себе си. В тази история има твърде малко разумни или весели моменти. По света се случва какво ли не и от всички тези всевъзможни прекрасни неща ти се занимаваш точно с това. Ти си на задната сцена. Скапана кранта си. Загуба на време…

Ханът се ококори, вцепенен от всеобхватен бяс. Еди разкопча ризата си и я разтвори, като оголи пред погледа му горда — пък ако ще да е малка и доста сплескана — гръд.

Шем Шем Циен остана загубил дар слово от, както Еди прецени, истинско изумление. Когато заговори, каза го с искрена, неукрасена честност. Първи истински миг на комуникация, който изобщо сме имали, помисли си шпионката.

— Я! — възкликна той. — Честно, нямах си представа!

След това замахна към Еди — не да я убие, а да я изтрие от този свят, и двамата се върнаха към познатата рутина.

Тя го примамваше, изведе го на открито и държеше вятъра откъм гърба си. Врязваше се през сакото й и я разтреперваше, но пък влизаше в очите на хана, а ледът на земята правеше сигурната опора важна за битката, колкото и умението. Еди носеше ботуши със стоманени носове и дискретни метални налчета, които по-добре да подчертават мъжествеността й и да прикриват относително малките й стъпала, а също и защото обичаше нечестното предимство. Опиумният хан, току-що излязъл иззад масата за хазарт, беше по вечерни обувки. Тя нападна и той се понесе към нея с познатата призрачна плавност, но изгуби опора и се запързаля и захлъзга по заледения паваж, докато извиваше торса си, за да се пази от атака. Еди го замери с ръждива желязна верига и я последва, за да забие чело в лицето на хана и да го удари сурово и брутално, както бе научена. Шем Шем Циен, с изкривен на една страна нос и с напоени с кръв изискани мустаци, изглеждаше направо сразен. Еди се възползва от колебанието му и приложи шестия ключ на китка на мисис Секуни — брутална работническа хватка, на която й липсваше елегантност, но свърши работата. Отряза му един от пръстите със собствения му нож. Ханът изгуби схватката, но тя не успя да го повали и той избяга. Дори при това положение Еди имаше чувството, че само се е забавлявал с нея. За нея битката беше работа, и то много тежка. Шем Шем Циен си разиграваше преминаването в божествено ниво и се радваше да наранява хора.

През април беше подписано Северноатлантическото споразумение и Москва се намуси. Абел Джасмин премести лабораторията на Франки на „Лъвлейс“ и я държеше в движение, като така на практика я накара да изчезне. Шем Шем Циен се изгуби из тъмните кътчета на Европа — поредното изпълнено с омраза копеленце в гора от такива. Еди почти го чуваше как крещи: „Тепърва има да чувате за мен!“, в мрака на зимното море.

* * *

Поне това беше истина. Девет години по-късно Еди стоеше на ръба на бездна и се взираше надолу. Беше се сражавала с Шем Шем Циен по целия свят и положението не се променяше, нито се подобряваше. Той вършеше нещо ужасно, тя отиваше и го оправяше; в Рим, в Киев, в Хавана. Биеха се на кораби и в пещери, по покривите на къщи и в задни улички. Понякога някой от двама им разполагаше с армия, понякога бяха сами. Танцът продължаваше до безкрайност и така и не решаваше нищо. Щем Шем Циен не се променяше, не си взимаше урок, не приемаше, че в новата ера няма място за него. Еди се превърна в речник на раните, дължащи се на невъобразимата му скорост, Тя се беше научила да му отвлича вниманието, да го притиска, да го мами с цената дори на собствената си смърт. Веднъж-дваж, в добрите моменти, дори го бе преживявала с умения. Опита се да не мисли как пристрастеността им към този частен предвидим конфликт отразява идиотските прокси войни на Изтока и Запада, които се биеха едни с други.

Вятърът донесе полъха на сяра и разложение в ноздрите й и тя се задави.

Намираше се в Адех Сиким при двореца на Опиумния хан само дето цитаделата беше изчезнала, заменена от гигантска яма. Водата, захранвала машините на Франки, се бе разстлала в бляскаво езеро, загрявано от земята, и целият дворец беше обкръжен и окован в желязо. Индустриална преизподня. Родилно отделение за чудовища. Еди се уви в местен шал и палто и се запрепъва надолу заедно с другите жени, които отиваха на работа в ямата. Дългият обиколен път беше обрамчен от побити на колове глави. Имаше човешки. Имаше и слонски, с отдавна изчезнала плът и пики, огънали се под тежестта на черепите.

На дъното Шем Шем Циен беше организирал нещо като съчетание от мина и фабрика. Грамадни преси преобръщаха метални листове и робите ги разрязваха на парчета за механични войници като онези, които правеше Франки. В самия център, под шатрите, имаше ринг, където ги насъскваха един срещу друг. Бяха тромави и безнадеждни — същите несръчни играчи на шах, които Еди беше виждала и преди, и когато искаше кръв, Опиумният хан се принуждаваше да окуци някой затворник или да го ослепи, за да могат машините да се доберат достатъчно близо за удар. И все пак те задобряваха. Частично, болезнено, по създадения от Франки метод, с който да ги направлява към самоусъвършенстването, и когато някои автомат паднеше, задвижващият го механизъм биваше изваден, така че да може да се поучи от загубата. Те вече следваха блюдолизците на Шем Шем Циен като кучета, нахвърляха се на каквото им посочеха повелителите. Един ден щяха да проработят, помисли си Еди, и се надяваше никога да не го доживее.

Тя направи снимки и отиде до посолството в Дака да докладва. Тъкмо влизаше в хотела си, когато колата на Шем Шем Циен се изравни с нейната и Опиумният хан я простреля два пъти в корема.

— Колко се радвам да се видим, капитан Банистър — провлачи той, докато тя кървеше в канавката. — Надявам се, че посещението ви беше задоволително? Умирате ли, как мислите, или ще се срещнем отново? Ще ни липсват малките ни разговори.

Тя честно не знаеше и когато полезрението й посивя по ръбовете и й стана студено, се почувства ужасно, ужасно уплашена и самотна. Шем Шем Циен се върна в колата си и замина, очевидно доволен да остави Еди на съдбата й. Тя не си спомняше последвалото безкрайно пълзене към резиденцията на посланика, което бе смъкнало кожата от дланите и коленете й.

Еди се събуди в болнично легло и първото, което видя, беше Франки. Мислеше си, че тя е толкова прекрасна и така съвършена, че се разплака. Франки я галеше по лицето и й повтаряше, че всичко ще бъде наред, а Еди искаше да й обясни: „Обичам те!“. Но заспа.

— Моля те, не го прави отново — заяви решително Франки, когато приятелката й се събуди. — Това раняване. Изобщо не ми харесва. Не би ми допаднало никак да заминеш и повече да не се върнеш.

Еди добросъвестно й обеща да се старае повече по въпроса. Франки изръмжа, че старанието е равнозначно на провал, и после — когато забеляза, че й е разбила сърцето — веднага се извини и я прегърна много внимателно. По-късно сестрата влезе с изражение на силно неодобрение, за да смени превръзките на Еди.

— С децата ще ви бъде трудно — предупреди тя, — ако го кимате предвид. Но не и невъзможно, не мисля.

Над хълбока си Еди имаше две червени, кръгли рани.

— Сега и двете имаме белези — отбеляза Франки Фосойо.

Да. Нейните бяха стари, притежаваше ги още когато Еди я срещна за първи път. Така и не я попита откъде са се появили и сега вече почти не ги забелязваше. Само дето… сега ги забеляза отново и позна от какво са. Зяпаше ги. Франки въздъхна леко

— О, Боже.

— Франки…

— Бях много млада, Еди. Бях влюбена. Глупава история и не внимавах. И да, имах дете. Матийо. А после… окупацията, войната. Те бяха на кораба. Спомняш си — за тях научихме, когато се прибрах у дома.

Бежанският кораб. Онзи, потопеният.

— Франки! Толкова съжалявам, че не съм те питала!

— А аз съжалявам, че не ти казах…

Имаше и още нещо, което французойката не споделяше, но Еди не искаше да я притиска.

* * *

Франки повече не се върна в болницата. Еди не можеше да разбере защо, щеше й се да може да й подържи ръката. Прие, че Франки се е бояла да не би пациентката да умре; че не може да понася да я гледа толкова слаба. Притесняваше се, че може наистина да се спомине, а тогава Франки ще се чувства виновна. Притесняваше се, че французойката не идва и това може да е от значение, но не беше. Просто я караше да плаче насаме. А след това я сполетя и друго съмнение — силно нечестно, нелюбезно и неизбежно: че Франки си е намерила някой друг.

На Еди не й пукаше дали Франки се чука с целия полк „Колдстриймска стража“, стига да не спира да я обича. Стига да продължаваше да я има на този свят, с все глупавите й преработки на чайници и панталоните от тапицерия, и начина, по който косата й винаги падаше в чашата, когато пиеше…

Еди се прибра у дома и откри, че апартаментът е празен. Ни следа от Франки. Никаква пастелна математика. Беше студено и тъмно. Отиде до „Лъвлейс“ — до странния вагон, изпълнен с намотки, цистерни и бълбукащи стъкленици. И там я нямаше. Обади се на Аманда Бейнс и откри, че е на док и „Купара” е дошла за ремонт, а Франки не е там. Накрая отиде и при клетката на слоновете в лондонския зоопарк, където единственият дебелокож служител на британското правителство обитаваше специално ограждение и имаше лична баня. Даде му да похапне парчета плод и листа и по някое вързопче водорасли в името на старите времена и се почуди колко ли от казаното разбира слонът и дали неговият вид си разменя клюки.

Мълчалива и затворена, Франки се върна точно когато Еди отново излизаше на поредна мисия. Зацелува приятелката си, сякаш светът свършва, и плака на рамото й, после избяга в спалнята и правиха любов до безкрай, а Франки каза, че съжалява, ужасно съжалява, че не е идвала в болницата. Не казваше защо, нито къде е ходила. Посред нощ Еди се събуди и я видя да стои на прозореца и да гледа на юг.

— Къде беше? — попита я накрая в ужасната тишина. — Имах нужда от теб.

— На друго място, където бях нужна повече — отвърна Франки. — Обещавам, Еди. Това няма да се повтори.

Но, разбира се, то се повтори.

Еди каза на Абел Джасмин, че повече не може да пътува и трябва да си стои у дома. Той отвърна, че напълно я разбира. Светът и бездруго се променяше и вероятно беше дошло време на пост да застъпят нови стражи.

На Еди новата смяна й се стори много ефикасна.

Франки идваше и си отиваше, и тя не знаеше къде ходи. Накрая стори онова, което винаги си обещаваше, че никога няма да направи — проследи я. Видя Франки да хваща такси до часовникарско ателие на „Куойл Стрийт“ и как сърдечно я посреща малкият майстор с тъжното си птиче лице и откритото си обожание. Еди седна на една пейка в скромната си, очевидна маскировка — бясна, че не са я разкрили, и още по-бясна на Франки, че е така любяща, толкова вярна и тъй истинска. Това не беше афера. Беше друг живот. Не включваше секс. Беше много по-лошо.

Миг по-късно пристигна пеша момче — не, младеж, добре облечен и кипящ от трескава енергия. Докато почукваше на вратата, той се извърна леко и Еди за малко да изпищи от внезапната прилика. Занаятчията го вкара бързо вътре.

Синът на Франки.

Еди се засрами за нахлуването в живота им. Беше бясна на Франки за всичко. Прибра се гневна у дома и се ядоса още повече, когато опитът й да скрие гнева си се оказа успешен. Накрая опакова живота си в две малки чанти и си тръгна. Франки плачеше и ридаеше. Еди й се развика. Казаха си лоши неща Много лоши. И още по-лоши, защото до едно бяха верни.

* * *

Еди потърси спасение в работата си, понеже тя беше занаят, където можеш да лъжеш, да се промъкваш, да удряш хората по носа и там това се смяташе за логично. Искаше и получи старата си длъжност обратно. Тъй като беше в подходящо настроение, Абел Джасмин я прати в Иран и Еди шпионираше иранците. Техеран беше като топилня за интриги; почти всеки срещнат се оказваше шпионин. Случи се така, че тя отиде на тайна среща и осъзна, че не само в стаята никой не е такъв, за какъвто се представя, но и че всички всъщност представят враговете си. Тя прояви дързост и им сподели положението — или много груба, или много смешна постъпка. Последва кратко, настръхнало мълчание, по време на което господата и дамите от различни тайни организации се мръщеха едни на други, а после всички се напиха здравата и си направиха парти. Еди се събуди между агент на „Мосад“ и пленително съветско девойче с лоша кожа на едната буза и моряшка уста.

На закуска — младежът от „Мосад“ още беше под душа — съветското момиче каза на Еди, че КГБ е убило двамата Секуни в Куба. Не знаеше по каква причина.

Еди се надяваше това да е дезинформация, но знаеше, че не е. Светът остаряваше и ставаше все по-жесток. Великата игра, която тя играеше — дивото, ярко увеселително влакче, беше станало значително по-сурово. Вече не ставаше дума за братя монарси, които отбелязват точки, или за изпитващи се една друга империи, или за възклицание от рода на „Добре изиграно, капитане, но ще ви зпипаме зледващия път, може да зте зигурен…” Какво значение имаше, ако една коронована глава замени друга? Значеше ли нещо, ако племенник на кралицата я смени на престола? Да, сега беше различно. Вече ставаше дума за идеи, подхранвани от наука. Една идея не може да умре. Един град обаче като нищо ще изгори с все жителите си.

Абел Джасмин повика Еди обратно в Европа. От липсата на подробности тя разбра, че нещо ужасно се е объркало. Имаше някакъв проблем — и то голям.

— За него ли става дума? — попита. — За Шем Шем Циен? Понеже този път ще го убия, Абел. Не ми пука какво ще ми коства!

Абел Джасмин въздъхна:

— Ела си у дома, Еди. Трябваш ми тук.

Тя взе самолет до Истанбул и след това към Лондон, и когато слезе, откри, че отива в Корнуол, и осъзна, че положението е по-лошо, отколкото си е представяла, понеже никой не искаше да й разкаже и тя постепенно проумя, че не става дума за секретност или престараване, а за страх. Хората около нея не разбираха какво се случва и се бояха. В този момент прозря — с абсолютна сигурност, — че става дума за Франки.

— Машината — сподели Абел Джасмин и това беше всичко, което Еди имаше нужда да узнае. Франки беше изпробвала машината и някак си я беше сглобила погрешно. Или, повероятно, твърде правилно.

— Закарай ме до „Лъвлейс“ — каза тя на Рен на предната седалка на служебната си кола. — Нали знаеш какво е това?

— Да — отвърна момичето и Еди осъзна, че остарява, понеже Рен й се стори твърде малка, за да кара.

* * *

Еди седеше на предната пътническа седалка и слушаше повърхността на пътя да шушне под колелата. Познаваше пътя и знаеше накъде отива. Принуждаваше ума си да не блуждае върху въпроса какво ще намери, когато стигне дотам. Когато пресякоха Тамар и се отклониха от главния път, беше междинен час — твърде късно да е същински здрач, но още рано за пълния мрак. Нервното бърборене на спътничката й затихна, когато тя се съсредоточи върху завоите и спусканията и съвсем секна когато стигнаха външния периметър и ги пропуснаха през него. Линейки се стрелкаха беззвучно в другата посока. Еди беше чувала някъде, че ако не използват сирената, това значи, че пациентът е вече мъртъв.

По пътя имаше войници, подминаваха ги микробуси, пълни с войници, и войници стояха на стража около селски къщи и вили — обикновени ветерани, калени на служба. Бяха мрачни и уморени, а когато колата премина през малка групичка сгради на върха на хълм — твърде голям да бъде ферма и твърде малка за село, — Еди видя един редник да повръща в канавка. Другарите му го държаха да не падне. Беше попадала на британски войници, които се подиграват едни на други по време на полеви ампутации. Никой от тези тук обаче не се усмихваше.

Колата намали и Еди за момент си помисли, че са пристигнали, но пътят просто беше препречен от голям, закрит със зелен брезент камион. Беше чукнал каменната ограда на един завой и беше свалил голям гранитен блок. Трима войници с лост го претърколваха от пътя. Еди ги гледаше. Вътре в колата звукът беше приглушен. Тя чуваше ясно дишането на Рен.

Миг по-късно нещо се пльокна влажно в предното стъкло. Еди се дръпна назад в седалката си, стресната от широката, зейнала паст, размазала се по прозореца. Видя кръг с червени устни и струйка слюнка. Беше успяла да насочи оръжието си към нея още преди да осъзнае, че принадлежи не на избягал лъв или гигантска пиявица, а на брадат мъж с официално синьо сако. Рен се беше извърнала в седалката, готова да засили колата назад и да изчезнат. Погледна към пътничката си за инструкции и Еди, задържала оръжието в ръка, вдигна длан — почакай.

Мъжът ближеше стъклото и го смучеше, опитваше се да се хване за него и безнадеждно се сурна надолу до земята. Зад него имаше още двама души с провиснали ченета, стенеха и неестествено се смъкваха от каросерията на камиона. Единия стискаше нож и вилица. Вечерно парти, осъзна Еди. Бяха облечени за вечеря. Онзи с шанцовия иструмент режеше безцелно йз въздуха. Другият местеше крак пред крак — странна птича походка, бързо-бързо, бавно.

Появи се някакъв сержант, завъртя пъргаво брадатия в обратна посока и му сгъна ръцете на гърдите, уви го в меча прегръдка и го експедира в посока на камиона. Двама едри редници сториха същото с останалите.

Еди привика сержанта при себе си.

— Колко такива има?

— Близко са до хиляда, но няма да ги спасяваме всичките — отвърна той, вперил поглед в нея, за да е сигурен, че го разбира. — Към половината са мъртви, преди да се доберем дотам. Най-често откриваме, че все още правят онова, което са правили, когато се е случило. Заклещили са се в рутината. В повечето случаи не е проблем. Адски е гадно, но не е страшно. Но някои са… хм. Има един краварник по пътя за Трегърнау. Фермерът е клал телета. Изклал ги е всичките, докато стигнем дотам. Върнал се в краварника и просто продължил със същото… — Той замълча, за да провери дали госпожата има нужда от допълнителни обяснения. Нямаше. — Това руско нападение ли е, как смятате? Война ли има?

— Не — отвърна Еди твърдо. — Не, просто инцидент. Химически разлив от контейнеровоз.

Сержантът сбърчи вежди.

— Е, надявам се, че за това ще има обесени.

Франки, какво си сторила?

* * *

„Лъвлейс“ прискърцваше напред-назад в мрака на пещерата на Франки — миниатюрно незначително потрепване на незахранвани, но и неограничени оси. От време на време Еди чуваше нещо, което напомня стъпки, а освен тях и шума, вдиган от нервните войници, които стояха на стража, около влака се чуваше хлебарково шумолене, което не можеше да се определи. В единия край на пътническите вагони самотна крушка присветваше и гаснеше, присветваше и гаснеше…

Пойното пиле изруга тихо и се прекръсти. Еди никога не го беше виждала да прави така. В Н2:А малцина се молеха — бяха виждали твърде много глупави случки за добро или зло. Същият непознат сърбеж гъделичкаше пръстите и на Еди — усещане че това тук е твърде голямо, за да е неин проблем, което беше твърде странно и отчайващо. Трябва да има някой над мен способен да се оправи с това. Но в този момент се намесваше привичният, набран в Н2:А опит — когато нещата се вкиснат, ти си човекът, който идва и поема командването.

— Радио? — попита тя.

Свързочникът на Пойното пиле, Джеспер, поклати глава:

— Пращи повече и от печащо се прасе.

В Лондон Абел Джасмин беше казал на Еди, че Франки би могла все още да е вътре във влака. Дали беше мъртва? Или седеше зад бюрото си със стъклени очи, също като фермерите и рибарите, които Еди беше видяла?

Махна на войниците си — изчакайте тук. Пойното пиле се намръщи и поклати глава. Идваме с теб, Контесо, беше изписано на лицето му. Всички за един, нъл тъй?

— Дайте ми пет минути — каза им Еди. — След това влизайте, но полека, нали разбирате, понеже тези вътре са наши хора, все едно какво е станало.

Пойното пиле се намръщи упорито. Еди въздъхна:

— Моля те. Ако Франки лежи мъртва там вътре, просто искам аз да съм тази, която ще я намери…

До този момент не си беше позволила подобна мисъл да се оформи в главата й.

Пойното пиле се намръщи, но се съгаси. Еди се извърна и тръгна към влака.

* * *

Качи се на най-задния вагон. „Лъвлейс“ се беше поизменила от нейното време — бяха добавени нови вагони, други липсваха — но фундаментално беше същият, добре познат й влак. красиво орнаментиран, с щампите на ръскинитските майсториотпечатани в желязото. На входа Еди остави пружината на вратата да се затвори зад гърба й и нежно бутна другата навътре, така че да не издаде нито звук. Солидният натиск я успокои — и миг по-късно я връхлетяха дива клаустрофобия и дълбоко желание да не продължава нататък.

Точно сега нямам време за това!

Отвътре вагонът беше само частично осветен, завесите — спуснати, и предпазваха от светлината от големите промишлени прожектори отвън. Тигрови ивици падаха върху един от жилищните отседи на „Лъвлейс“ — пушалня. Еди се канеше да пристъпи напред, когато тихо вдишване я спря — леко облаче движещ се въздух. Миришеше на пране. Тя се приведе в ниска стойка и плавно се плъзна странешком, намерила своя собствена ивица мрак. Заозърта се, но очите й още се приспособяваха. Пълзящо усещане се прокрадна по гърба й.

В една стая съм с ходещ мъртвец.

Нечестна мисъл. Ирационална. Ако тук вътре имаше човек, той не беше чудовище, а жертва. Освен ако не се е хранил, когато се е случило. Тогава вероятно е и двете. Беше сигурна, че е мъж, но не знаеше защо. Може би по миризмата. Дължината на една крачка, която не чуваше; теглото на човек, което не усещаше. Просто си знаеше… както месото познава солта.

Често играеше със семейство Секуни една игра: тренировка в тъмното. Опипай пътя си. Опознай тялото си и пространството. В тъмното тя заставаше в стойка и те я нападаха. Ключът беше да не очакваш нищо, да не търсиш нищо. Местиш се, чакаш… и действаш само когато си сигурна.

Еди отпусна центъра на тежестта си и цялото си тяло и зачака.

Противникът изникна пред нея, все едно излизаше иззад завеса. Сигурно се е бил свил на някое от креслата. Протегна една ръка да я прегърне или да се вкопчи в нея, или да й вземе пистолета от кобура на хълбока. Нямаше представа. Изплъзна се изпод дланта му и положи ръка на гърдите му, като се завъртя около центъра си и му подкоси крака. О сото гари — твърдо, но не смъртоносно. Последва непознатия при падането и му изви ръката, когато той се опита да продължи движението си.

Дали се е ръкувал? Или е отварял врата?

Противникът внезапно подскочи и Еди усети рамото да изпуква — долови как костта се изважда и щръква изпод кожата Жертвата се завъртя около ставата и я съсипа окончателно а когато се видя лицето му, Еди остана толкова шокирана, че за малко да го пусне. Празното изражение бе изчезнало, заменено от притеснително съсредоточена ярост. Противникът стрелна глава към нея като нападащ жерав — озъбен и щракащ с челюсти. Изви се, в ръката му се късаха още важни сухожилия и Еди освободи хватката си, щом осъзна, че е безполезна върху човек, когото не го интересува колко зле е наранен.

Отстъпи назад. Не искаше да използва оръжието си, понеже си нямаше представа как ще реагират на внезапния шум другите хора тук вътре — беше сигурна, че има и други. Можеше да го пренебрегнат. Или пък да се съберат към него и да я зяпнат. Или пък внезапно да се опитат да я разкъсат. Нямаше свидетелства за последното. Нямаше свидетелства за каквото и да било, просто Франки се намираше вътре, в най-далечния вагон и най-укрепена крепост на „Лъвлейс“.

Противникът с олюляване се изправи на крака и рухна към нея, а Еди отскочи. Той пак замахна и този път тя пристъпи към него и го преметна през гърба си, хвана го за крака и хубавичко го усука, докато жертвата падаше. Коляното се измести. Можеше и да не зарасне правилно след случката, човекът може би щеше да куца. Но Еди не го беше застреляла и това все пак беше добре, макар дълбоко в себе си тя да се съмняваше, че той някога ще излезе от сегашното си състояние — човек, сведен до нивото на акула.

Гледаше го как се опитва да се изправи и не успява, после напълно изгуби интерес към нея. Миг по-късно тя чу странен, зловещ звук и се извърна навреме да види, че той яде пръстите на осакатената си ръка.

Еди се задави, взе се в ръце и после отново изгуби контрол над стомаха си и го изпразни в ъглово кошче. След това си обърса устата в ръчнотакана завеса и продължи напред.

* * *

В свързващата секция между вагоните имаше алков с фенер с манивела. Щеше да даде светлина. Също така щеше да я превърне и в мишена. Еди обмисли този проблем, после взе фенера и нави манивелата. По-добре да вижда къде отива, отколкото да пропусне някоя засада, независимо дали е преднамерена или не.

Отвори вратата и освети с фенера следващия отсек. Оказа се спално помещение с купета, редуващи се от двете страни на вагона, за да може да се създаде усещане за уединение и да се блокира пътят на евентуален пожар. Вслуша се и осъзна, че вагонът е пълен.

Еди зави в първата чупка и откри ръскинит и двама безжизнени и неподвижни войници. Светна с фенера право в лицето на по-близкия и проследи как се свиват зениците му. Той не показа други признаци да я е забелязал — просто стоеше отпуснат. Тя тъкмо минаваше покрай него и го гледаше право в лицето, когато той заговори.

— Мисля, че ще намерите… — май имаше още нещо за казване, но не продължи. Просто спря. — Мисля, че ще намерите…

Еди отстъпи назад.

— Мисля, че ще намерите…

С една и съща интонация, повторения до безкрай. Запис. Или по-скоро — единствената останка от човека. Следа от него, а останалото е изтрито. Еди чу въздишка и се обърна рязко с оръжие, насочено към следващия поред човек, но той не бе дал израз на нещо — при вдишване дробовете му издаваха шум.

Еди ги огледа един по един и те отвърнаха на погледа й. бяха любопитни, но все пак я гледаха — безконечно. Сети се за африканската дума, която бе чула от Пойното пиле, когато Пристигна: зумби. Труп, който няма достойнството да остане легнал. Налага се да му вържеш здраво челюстта, за да не може да говори. (Зад нея в коридора войникът повтори „Мисля че ще намерите“.)

— Ехо?

Еди се обърна рязко и вдигна пистолета си. Мъжът трепна Беше млад — към трийсетте — и набит. Хамстероподобен тип в халат. Ръскинит. Толкова се зарадва да го види, жив и здрав, че за малко да го прегърне. Вместо това изръмжа:

— Кой си ти?

Дулото на пистолета й още сочеше към главата му.

— Шолт — отвърна той. — Наричай ме Тед. Пристигнах тази сутрин.

Тед държеше чаша. След малко Еди осъзна, че в нея има мляко и че гърдите му са покрити с петна — много вероятно от повръщано.

— Не ги притискай в ъгъла — посъветва я Тед Шолт. — И не ги поставяй в положение, в което не могат да правят онова, което вършат поначало. Това ги прави… — Той вдигна очи и погледна в лицето й. — О! Вече го знаеш.

— Да.

— Какво… се наложи да… — той я питаше дали не е убила някой от приятелите му.

— Не — отвърна Еди и двамата се погледаха известно време в пълно разбиране: не че това вероятно ще доведе до голяма разлика.

Едно от зумбитата премина съвсем близо до Еди и тя се дръпна. То продължи да напира и се отърка в нея. Тя се обърна. То също се обърна, а отпуснатото му лице следеше нейното като отражение. Тя се наклони. То също. Когато тя се изправи — и то го стори, а когато спря, то също застина. Еди се обърна и тръгна право напред. Зумбито спря, понеже пътят му се оказа блокиран от кресло. Стоеше неподвижно, с опрени на облегалката на креслото бедра, без да прави усилие да пристъпи настрани, сякаш концепцията му бе непозната.

— Опитвах се да ги храня — обясни Шолт, загледан в същото зумби като Еди. — Не преглъщат. Можеш да ги накараш, но после всичко излиза обратно. Не съм сигурен защо още дишат. Бях предположил, че… — той замлъкна.

Тя отново го погледна и за първи път наистина го видя. Сигурно бе дошъл тук въпреки случилото се… не, заради него. Без оръжие, без фенер. Просто с бутилка мляко и много вяра — или може би това се броеше за добродетел.

Смел малък хамстер.

— Аз съм Еди.

Той кимна:

— Здрасти.

— Влизал ли си навътре? — Тя посочи към вагоните, водещи към кабинета на Абел Джасмин.

— Не — отвърна Тед Шолт. Вдигна млякото, после го свали отново.

Еди си го представи за миг как търпеливо налива течността в устите на хора, които познава и дори обича, а те се задавят срещу него или кашлят, или просто оставят млякото да изтече по брадичките им.

Продължиха напред. Коридор. Жилищни пространства. Тесен камбуз.

После дойде ред на Шифровъчната зала — където Еди работеше преди нощта на Клариса Фоксглоув и големия влаков обир.

Тед Шолт тихичко простена от мъка.

В Шифровъчната стая имаше ръскинити — или поне мъже и жени, които са били такива. Еди разпозна едно момче на име Пол, стъклар. Преди година беше изработил за тях с Франки комплект чаши за вино — прекрасни творения. Сега лежеше на земята и се взираше в тавана. Тя помаха с ръка пред лицето му.

— Глък — каза Пол.

Когато Еди отново направи жеста, той повтори същата дума, с точно същата интонация и за момент тя помисли, че е все още жив и на себе си, все още е Пол, но това бе единствената реакция, която успя да получи от него. Глък, глък, глък, глък… Заля я ужас, когато си помисли, че вече никога няма да престане с това странно, тъжно и глупаво възклицание, и то ще я преследва из целия влак, но когато момчето го повтори точно толкова пъти, колкото тя бе прокарвала ръка пред очите му, спря.

Еди продължи нататък. Франки, обичам те. Моля те, не казвай „глък”.

Пред вратата към отсека, който очевидно служеше за лаборатория на Франки, тя намери двама ръскинити и група войници, както и жена от екипа по поддръжката. Тръгваха напред блъскаха се леко във вратата, след това пак пристъпваха напред, сякаш архитектурата на влака щеше по някакъв начин да се промени от безконечните им усилия. При всяка стъпка леко се надигаха и спускаха и след малко Еди осъзна, че са застанали върху друг човек — или по-скоро върху трупа му, понеже постепенно стъпките им го бяха смачкали и превърнали в кайма. Когато се приближи, установи, че той все още не е умрял. Не се опитваше и да пищи — каквото и да се беше случило, беше премахнало усещането за собственото му страдание.

Проблем: това беше единстветата врата.

Проблем: тези изгубени души стояха на пътя и щяха да премажат всеки човек, дръзнал да се изправи между тях и целта им.

Проблем: Еди трябваше да се озове от другата страна на тази врата и да не пусне тълпата в лабораторията на Франки.

След това обаче някой я сграбчи за врата и я удари с нещо, а тя видя звезди и Тед Шолт се вряза в прозореца, и после нападателят започна да я души.

Нямаше време. Щеше да умре. Задушаването е бърз процес. Пред очите й вече се стелеше мъгла.

Еди се размърда.

Отпусни тежестта си. Нищо че така ще затрудниш дишането. И бездруго не можеш да дишаш. Намери основата си, връзката си със земята. Да точно така. Сега се притисни по-близо до нападателя си. Блокирай ръката му. Хвани го за лакета и бицепса и извий цялото си тяло, завърти се на пръсти. На деветдесет градуса и повече, встрани от бицепса Протегни ръце напред, все едно отблъскваш тежко пиано с опакото на дланите си.

Тай отоши.

Беше същото като яма араши, но за душачи.

Мъж прелетя над бедрото й и падна върху бюрото. Надигна се с окървавено лице. В този бой нямаше компромиси. Нямаше болка, нито отстъпление. Еди се извърна заедно с противника си и отстъпи от линията на нападението му, след това го сграбчи за врата, завъртя го в плавен кръг и го стовари по гръб върху острия ръб на махагоновото бюро. Надяваше се да парализира негодника за няколко секунди, но той беше по-тежък от представите й и тя чу остро изпукване. Ириминаге — но не беше възнамерявала да го убива. Надзърна към отпуснатото му лице и го позна.

Денис. Асистентът на Франки в Адех Сиким. Едрият, дружелюбен и търпелив Денис.

След малко Еди промърмори:

— Мамка му.

Ругатнята се разнесе хриплива и звучна. После Еди се намрази. И се намрази двойно, понеже — тъкмо когато се канеше да каже, че не е имало друг начин, осъзна, че е имало, и то през цялото време.

Знаех как да се справя с това още като бях съвсем малко дребно момиченце.

Тя провери как е Шолт и откри, че е в съзнание, но лявата му ключица е счупена. Премести го нежно в предишния вагон и му каза да има търпение, след това се измъкна нагоре и навън през люка на тавана и върху покрива на влака.

Горе на покрива беше топло и приятно спокойно. Внезапно и се прииска да не се връща обратно. Всъщност отчаяно й се искаще да не се налага да влиза пак вътре. Но пък долу в задната част на влака виждаше войниците си. Пойното пиле погледна към нея с изписана на лицето надежда. Еди въздъхна.

Ами да, разбира се. Той и другарите му имаха нужда от нея да оправи кашата. Не да се страхува или да се чувства объркана. Дяволската контеса никога не трепва, ей.

Тя пристъпи напред и се спусна през вентилационния панел и в лабораторния вагон, затаила дъх с молитви.

Лабораторията на Франки беше празна. В средата на стаята имаше подиум и на него — изкорубена черупка, дело на странния майсторлък на Франки: ръскинитска коруба за устройство на хакота. Вътре нямаше нищо. Намотки кабел висяха от тавана към подиума, объркани и типично франкевски. Помещението беше спокойно и празно.

Еди го претърси методично и се постара да не прибързва. Провери под масите и в шкафовете, като отваряше всеки с ужасяващото предчувствие, че ще намери застанала вътре Франки. Върху й падна наръч моливи и тя изпищя силно, а после с все сила ги запрати през стаята, понеже страхът й промени естеството си — ами ако Франки я нямаше тук? Ако не беше в лабораторията, тогава къде можеше да е? Изчезнала, изгубила ума си и скитаща се в нощта? Похапваща мъртъвци отвън? Или са я отвели? Дали това не беше отвличане, а не инцидент? Еди се сещаше поне за един човек, способен да избие хиляда души и да го смята за добра диверсия.

Обърна се и откри своя отговор: едничка дума, изписана с тебешир на черната дъска: Еди! И под нея бележка, сгъната прилежно. Почеркът беше на Франки.

Еди сграбчи бележката и трескаво я отвори.

* * *

Еди. Знам, че ще пратят теб. Знам, че ще дойдеш и ще видиш какво е станало и съжалявам. Никой не бива да вижда такива неща.

Ще трябва да знаеш, че аз съм го сторила. Не беше номер и не е капан. Не е дело на Шем Шем Циен, нито на руснацит или някой друг. Само аз и то защото съм горделива идиотка. Жива съм. В окото на урагана има безопасно място, където полето не е толкова силно. Видях какво се случва и го осъзнах, хакотското ми зрение можа да го забележи и застанах там, за да се спася. Опитах се да удържа Денис при мен, но ураганът го повлече. Мисля, че ми беше сърдит.

Започна се с истината, което е прекрасно. Беше съвсем леко.

Задавахме си въпроси и се поздравявахме един друг за правотата на отговорите. Играхме си с лъжи, разправяхме си потресаващи такива и после по-фини и се радвахме да виждаме — макар че всъщност не беше като зрение, по-скоро като осезание, — че тези лъжи не са в съответствие с обективната вселена.

Преживяването беше и отрезвяващо съзнанието. Разбрах, че съм се отнасяла зле с теб. Знам точно колко зле. Плакахме — всички ние, известно време, а после си признахме греховете си. Те не бяха толкова много, нито пък силно интригуващи. Споделихме прошка и знаехме, че и тя е истинска. Помислих си, че съм постигнала всичко, което бях наченала.

И в мига, когато си го казах, осъзнах, че греша. И точно колко съм сгрешила. Машината беше твърде мощна. Достатъчно беше да се погледнем един друг и да видим не само истините, но и развитието на бъдещите ни взаимодействия. Стигаше да помислим за нещо в големия свят, за да го научим. Повечето от другарите ми, Еди, страдаха от липса на основа за разбиране, но аз видях математиката да се разгръща пред мен и осъзнах незабавно какво предстои — познанието ми и онова, което ми бе дарила машината, се движеха заедно, всяко се опитваше да изпревари другото. Викнах и казах на всички да си вървят, но бяха в плен на Машината. Вторият етап, Еди. Познанието.

Сграбчих Денис и се затичах към мястото пред машината, което бе засенчено от функциите й, но той се бореше с мен. Крещеше, че съм глупачка и че съм ги убила всички — и когато го каза, последва едно от онези ужасни мълчания, а другарите ни го чуха и проумяха, че е вярно. В този миг всеки един от тях осъзна, че смъртта е неминуема. И по-лошо, Еди. Знаеха какво точно представлява тя. Никога не бях чувала такива писъци. Аз не видях смъртта, Еди. Бях в окото на бурята. Отидох да изключа машината, но беше твърде късно.

Твърде късно. Третият етап бе започнал. Останалите познаваха всичко. Въздухът се сгъсти. Сякаш около мен се разпростираше лед, а аз бях в безопасност в малката си какавида от живот. Гледах как светът около мен става стерилен. Лишен от живота. И въпреки това хората не падаха. Телата им продължаваха.

Денис беше прав, Еди. Бях невнимателна. Трябва да разпределя товара — но стига толкова. Няма да разкажа тайните си точно сега. Правителството ще иска да получи устройството за оръжие и аз няма да им позволя. Много поужасно е, отколкото изглежда.

Погрижи се за хората ми, моля те. Те заслужават поне толкова. Загинаха за страната си, за своя Бог. Но не ме разбирай погрешно: няма да се възстановят. Убих ги.

Извадих сърцевината на машината. Ще продължа работата си по един или друг начин. И, Еди, има още едно нещо, което също осъзнавам, като си те представям как стоиш, четеш писмото и клатиш глава пред глупостта ми, и все пак толкова радостна, че съм в безопасност, дори пред лицето на кошмара, който сътворих. Извадила съм сърцевината на машината, но съм оставила сърцето си тук.

Ти си моето сърце, Еди. Винаги, само ти.

* * *

Еди стоя в лабораторията на Франки поне десет минути, втренчена в празния подиум. Вдигна глава и осъзна, че Франки трябва да е излязла по същия път, по който беше влязла тя. Преди колко часа? Десет? Дванадесет? Франки „вдигаше гълъбите“. Щеше да вземе каквото може и да побегне. Несъмнено държеше някъде чанта — може и да нямаше такава — но си беше отишла по най-умелия начин, който й беше известен.

Еди събра листовете и жертвите, и ги скри. Скри „Лъвлейс“. Прибра в нафталина единствения си истински дом. Понеже това й беше работата. Понеже вярваше повече от всякога, че на света не му е необходима машината на Франки или пък отчаяното й убеждение, или каквото и да е нейно освен мълчанието й. Направи по-добрен капан за мишки. Оправи мелницата, преди да се е счупила. Остави ужасните тайни на вселената на мира.

— Върни я у дома, Еди — нареди й Абел Джасмин в Уайтхол. — Ако някой друг я докопа, може и да я принудят да… така де. Върни я у дома!

И Еди се опита.

Проследи Франки до Залцбург, после до Будапеща, до Делхи и до Пекин, а после обратно. Франки беше гений. Имаше способност да отвлича вниманието. Хората виждаха странни машини и се притесняваха за тях. Празнуваха математически постижения, дело на незабележими, трудещи се здраво местни академици, сполетяни от случайни разговори със слабичка, начетена жена в някое кафе или бар. Получаваха борсови съвети, извлечени по някаква странна, вдъхновена формула, правеха състояние и отиваха на почивка. Самата Франки, с чанта на училищна директорка в едната ръка и с тайните на вселената в главата, оставяше следа от бляскави, мимолетни решения на невъзможни задачи, но стоеше странно невидима на техния фон. И все пак човек можеше да я намери от време на време, ако знаеше как. Еди успяваше. Шем Шем Циен също.

Играеха на котка и мишка — или на котка, мишка и куче Може би — от единия край на света до другия. По някое време тази история се превърна в неприлична шега сред разузнавателните служби в трийсет държави. Където отидеше един от тримата, се появяваха и другите двама и неизбежно следваха хаос, бомби и стрелби. Биеха се, бягаха, беснееха и нищо не се променяше. Сякаш светът беше разтегаем и винаги се връщаше във все същата глупава, прогнила форма.

И до ден днешен Еди нямаше представа къде е починал Франки, а само че несъмнено трябваше да е умряла, понеже по едно време вече наистина изчезна безследно.

* * *

В автобуса Еди пролива измъчени сълзи и наум разказва на Франки, че съжалява, задето е чакала толкова дълго, преди да промени всичко. От грозната ръчна чанта се разнася утешителен звук. Тя се засмива. Да. Каквото и да става, Бастиън е до нея.

Той пристигна в късна септемврийска вечер, съвсем мъничък и пострадал много зле. Имаше мраморни топчета вместо очи и смътно, объркано изражение на недоволство. Спасено хранениче, помисли си Еди, разбира се. Франки не бе способна да устои на такива неща. Заедно с кученцето бе дошло и последното писмо.

Еди даде бакшиш на чакащия таксиджия и внесе целия пакет вътре. Знаеше, че трябва да се обади на Абел Джасмин или по-скоро на онзи, който бе поел поста. Но към този момент беше успяла да се самоубеди, че вече не й пука, и определено вече нямаше вяра на нищо, свързано с правителства.

* * *

Най-скъпа ми Еди,

Моля те, погрижи се за този господин. Той има геройско сърце, защото е отгледан сред слоновете в Адех Сиким, а всичките му братя и сестри бяха жертва на най-новата чудовищна жестокост на Шем Шем Циен. Сторих за него каквото можах. Напомня ми малко на теб. Не знае кога да се предаде. Обича с цяло сърце и безгранично и прошката му ме изпълни с почуда, както и твоята.

Когато за първи път видях Матю на улицата с Дениъл, помислих, че съм полудяла. Видях със собствените си очи смъртта им, изписана на дъската в общината. Дениъл ми каза, че са избягали и са дошли в Англия, но смятал, че съм мъртва.

Не го обичам. Не познавам сина си. Но съществуването им промени всичко в мен и сега разбирам какво трябва да сторя. Помниш ли Германия?

Трябваше да разбера тогава, но имах теб и нямах син. Трябваше да разбера, когато Англия пренебрегна унгарските въстания през ’56 и Прага през ’68 година. Трябваше да го видя във Виетнам и в Хирошима. Можем да кацнем на Луната, Еди. Но не можем да бъдем добри. Ние сме чудовищни същества. Това е чудовищен свят. Има острови на радост, но те са малки и приливът се надига, и дори на сушата има хора, готови да го прегърнат. Не е възможно. Вече не.

Не може да продължи така. Светът трябва да се промени. Ние трябва да се променим.

Ще ни накарам да се променим. Книгата ми ще бъде написана с думи, които не може да се пренебрегнат. Истината, книга на Хакотите, книга с уравнения и революция срещу естеството на човека. Вече се надявам да я публикувам съвсем скоро.

А ако не успея, има и друг начин. Направила съм копие на книгата и калибрационния барабан, Еди. Книгата сама по себе си само ще започне процеса, както съм го подготвила. Пратих я в онзи смешен малък музей, с молба да не я изхвърлят. Ако копието ми се изгуби, оттам трябва да започнеш. Но, Еди, това е жизненоважно: ако изобщо се появи причина да променяш настройките на Машината — не си представям каква би могла да бъде, — ще ти е нужен калибриращият барабан. Дала съм го на единствения друг човек, на когото имам вяра. Той ще го скрие, Еди, но ако някога ти потрябва, ще знае да ти го даде. Ако нещо ме спре да постигна целта си, иди в Уиститиел и задвижи нещата. Промени света заради мен.

Обичам те завинаги. Съжалявам, че не мога да те обичам точно сега.

Франки.

* * *

Десетилетия се възправят помежду й и признанието на Франки, когато Еди слиза от едноетажния автобус и стиска чантата си като жена, която се бои от съвременния свят заради греховете и недостойното му поведение. Скита се сякаш безценно или замаяна, а дългият й обиколен път я отвежда по щастливо стечение на обстоятелствата до онзи манастир на мрачна, без лична уличка, където сестра Хариет Спорк изкупва греховете си за живот, преживян в грях.

Еди сяда на една пейка и храни гълъбите. Седи в течение на час, разтворила е на хълбока си Библия — в случай че дойде някой. Гледа и чака. А накрая търпението й е възнаградено. Не е Джо Спорк, чието приближаване тя подозира, че ще бъде по-потайно, а дълга черна кола със затъмнени прозорци. Еди надзърта късогледо към една чайка и става да я прогони от хлебните си трохи. Размахва вяло ръце срещу птицата и тя я поглежда злостно, преди да излети. На връщане маршрутът й я води в близост до колата и тя наднича вътре, където вижда завит и закачулен силует на волана и друг на втората седалка, чиято приведена стойка и колебливи движения смята за отвратително познати: бързо-бързо-бавно. Сетне тя поглежда отзад и съзира и пътника — точно когато кола, преминаваща в обратна посока, озарява закритата му с воал глава от другата страна и профилът му се очертава за миг под плата.

Еди се втренчва в пътника. Предпазливо прикрива лицето си, а паниката и гневът кипят в нея.

Невъзможно!

Но тя вече не използва тази дума — отдавна е научила цената й.

XII

Бззззииииииияаоооооооуууу;

Не точно чиста душа;

В плен

Мърсър Крадъл стои в дневната на сестра си с извънредно ценна и по всяка вероятност изумително опасна златна пчела в едната ръка и бръмчи на глас. Това е дефектната пчела, която Джо получи от Тед Шолт, разбира се, понеже другите са напуснали кошера и летят насам-натам, като предизвикват вълнения по широкия свят. Мърсър държи тварта между палеца и показалеца си и чрез демонстрация и звукови ефекти плюс окуражения от време на време се опитва да я убеди да излети.

Мърсър не е започнал този научен експеримент веднага след като е видял малката колекция трофеи, които Джо и сестра му донесоха от склада край реката. Първоначалното му предложение е пчелата да бъде прибрана и снимана на рентген, ЯМР и електронен микроскоп, докато не разкрие всичките си тайни. Джо Спорк е отбелязал, че тези опции изискват оборудване, с което не разполагат, и Поли Крадъл е предположила, че нападение върху пчелата може да я провокира, в реултат на което Мърсър моментално е застанал нащрек, а на Джо е било разрешено да огледа пациента, докато адвокатът се навърта наоколо с масивно чукче, което Поли навремето е използвала за забиването на железните винкели в стените на дома си.

Тъй като пчелата остава кротка и всъщност доста досад но инертна, Мърсър постепенно изоставя предпазливостта Първо прилага метода на много колебливото сръчкване, нанесено с молив, държан в изпъната ръка — в случай че пчелата се обърне на зла машина на смъртта пред очите му. Когато това не довежда до реакция, той я бута здраво с тъпия край на молива и тя пада. Мърсър духва върху нея. Крещи й, убеждава я, спори с нея и й се кара. Накрая я докосва с показалец и когато тя си остава невзривила се и незомбирана, просто я вдига и я тръска. Джо възразява, че тя е деликатен уред, и Мърсър се заклева да не я настъпва или запраща в стената, но е отказал да я предаде за по-подробен оглед с помощта на бижутерската лупа. Именно в този момент адвокатът започва опита си да обучи пчелата посредством личен пример и Поли Крадъл, миг преди това готова да посочи, че Джо е специалистът по странните автомати, изпада във вцепенено мълчание при вида на брат си, който се върти из стаята с пчелата в протегнатата си длан и бръмчи с устни.

— Бззззииииииияаоооооооуууу! — заключава Мърсър възбудено и се взира в пчелата с обнадеждената гордост на нов баща. Чува се тихият отглас на кихащ отвън на улицата човек и шумоленето на листа по тротоара в малката леха до вратата на къщата.

— Счупена е — заявява Мърсър. Поглежда към Джо Спорк. — Ти си я счупил.

— Аз ли?

— Вероятно. Може да е била влажна. Или да е скъсала пружина. Или да й е попаднал пух в механизъмчето.

— Пух.

— Да. Косми. Топче от джобовете ти.

— В…

— Механизъмчето. Онова, дето се навива.

— А, в онова.

— Да. Което, убеден съм, не понася пуха.

Джо се кани да обясни, че предмет, способен да остане функционален четиридесет години на морския бряг, и при това направен от злато — и който най-вероятно е машина за революциоина промяна, конструирана по принципите на магьосническа математика, — несъмнено е имунизиран към пуха. Но всъщност употребата на злато в продукта може да е опит да се избегнат ръждясването и окисляването, а и всяка машина все някога ще се задръсти с боклуци. Така че вместо да каже „Ти си идиот“ — безмилостно определение, буквално готово да литне от устните му, — той отвръща:

— Я ми я дай! — и сяда в най-светлия ъгъл на стаята с лупата си и торбата с инструменти. Миг по-късно е отворил чантата и използва чифт подплатени измервателни щипци, обикновено запазени за вътрешностите на часовници, струващи повече от един средноголям апартамент в Лондон, за да дръпне бляскавите горни рамки — крила на пчелата.

Те се вдигат и разкриват прелестни, тънки като паяжина летателни крила отдолу. Тънки, но много здрави. Оставят малка драскотина на ръба на щипците, понеже ръката му трепва.

Бележка към себе си: Остри са. Да не си отрежеш върха на пръста.

Въпреки че всъщност крилцата са направени с много ум. Трудно е да се оголи ръбът по начин, който би ти позволил да се самонараниш. Вцепеняващата представа за летящи бръсначопчели избледнява.

Гръбчето на пчелата се отделя с все крилцата и разкрива вътрешната кухина. Дори през лупата Джо едва различава частите. Има зъбни колелца. Пружинки. Целият механизъм навлиза по спирала надолу и навътре, а частите му стават все по-мънички и по-мънички, и още по-мънички, всеки пласт — направен да предава инструкции от по-долния в повтаряща се Поредица. Клетъчен часовников механизъм? Фрактален механизъм?

Едно е ясно: Джо не може да поправи пчелата. Тя надхвърля с много възможностите му, както и тези на Дениъл — очевидно е. Но все пак… О! Я виж тук. Промяна в стила там, където невъзможното се среща с просто брилянтното. Да. Пластът, който е човешки въобразим, е направен на ръка — и от формата на частите и начина на подредбата става ясно, че са дело на ръката на Дениъл: носят следи от взискателността му, от упоритата привързаност към ресорите и конвенционалните метали на неговото време. Под този пласт лежи съвсем друго нещо въплътена физика. Математика, придобила плътност. Но помежду им съществува сглобка и там има… нещо. Централното бутало е прекалено дебело… Ха. Всъщност Мърсър е прав Вътре има външен обект. Твърде тънък да бъде мигла и твърде дебел… за нишка коприна. Всъщност може да се окаже и паяжина, увита около оста. Но как да я махне?

Джо умува, после се засмива и се изправя.

— Какво…? — подема Мърсър.

Джо трескаво стърже с подметки напред-назад по килима на Поли.

— Часовников механизъм е — обяснява. — Не е електрически. Или поне не мисля, че е електрически… — ухилва се и се навежда с лупата, протегнал пръст на четвърт инч разстояние от пчелата. През стъклото вижда как нишката се изправя, статичният заряд от пръста му я дърпа. Фатално за електрониката. Няма проблем за часовниковите механизми.

Размахва пръста си в едната посока, после в другата и така развива нишката донякъде. Опитва отново, а накрая тя полита към пръста му и пада. Той си поема дъх. Пчелата не помръдва.

Бавно връща всичко по местата му — пласт след пласт, — последни намества крилцата и рамката и накрая оставя пчелата на масата.

— Е — казва Мърсър след малко, — предполагам, че не е в по-лошо състояние, отколкото първоначално.

След малко тримата зарязват заниманията с пчелата и се захващат с колекцията от плочи и малкия преносим грамофон, известен като Прасенцето.

Малката машина наистина издава тихо сумтене, докато Джо Спорк навива манивелата и после стържещо квик! когато се стига до крайното натягане на пружината. Майсторът слага първата плоча на грамофона и нова игла в щипката и спуска главата.

Призрачният глас заговаря Джо отново, стърже през десетилетията задавено и меланхолично. Баба му. Неговата кръв. Това дори не е писмо, както се оказва. Джо Спорк се чуди дали тя е притежавала собствено записващо устройство. Може Дениъл да й е направил. Представя си я сама на бюрото й и въображението му я снабдява с мастилница и истинско перо в ръката, понеже всичко това се е случило преди много време, Франки си прочиства гърлото и заговаря…

* * *

Веднъж каза, че не знам нищо за истинския свят и ти отговорих, че всъщност е точно обратното. Само математиците познават света, какъвто е наистина. Направо те виждам как ръкомахаш и клатиш глава, Дениъл, но е така. И ще ти го докажа.

Да речем, че имаш два часовника и единия поставиш на пиедестал в къщата си, а другия на борда на ракета, която изстреляш да обикаля Земята. Когато тя кацне, двата часовника ще показват различен час. Защо? Понеже този в ракетата е бил по-близо до скоростта на светлината и в ракетата е изминало по-малко време, отколкото в кабинета пи. Това е най-малко странният факт за вселената, Дениъл: че времето, което на човешките същества им се струва абсолютна константа, всъщност не е такова. Относително е.

Все още ли не виждаш какво имам предвид? Много добре, представи си тогава котка в кутия и бутилка отрова. Във всеки момент бутилката може да се отвори — или пък да остане затворена. А сега: направи две снимки, една след друга, на съдържанието на кутията. Първо погледни втората. В този момент наблюдението определя какво има на първата снимка и какво е станало с котката. От нашата гледна точка информацията тече обратно във времето. Това не е шегa или измислица, Дениъл. Съвсем проста подредба на нещата е. Вселената без нас е нерешена — и умовете ни са част от механизъм, съществуващ на ниво, което дори не сме за почнали да проумяваме.

Това е истинската природа на света, който обитава ме. Не е лесната, която срещаме най-често. И всеки, който твърди обратното, живее в сън.

Записът свършва, а иглата подскача по най-вътрешната пътечка в неравен кръговрат.

* * *

Когато записът на Франки свършва, Джо се обляга на стола си и се оглежда. Мърсър Крадъл е седнал на пода като Буда — неочаквано гъвкава законодателна статуя от камък с кръстосани крака и притворени в размисъл очи. Бетанитата са се настанили в еднакви пози на дивана зад него — малко неуверени, понеже не са успели да го натикат в удобно кресло и определено им е странно да седят над шефа си. Поли се е настанила до Джо и държи на стъклена дъска лист хартия, готова да си води бележки с мек молив.

— Следващата — казва тихо Мърсър, преди Джо да успее да се почуди на глас дали в колекцията има нещо стойностно.

Поли избира следващата плоча и този път гласът от нея не е дистанциран и меланхоличен, а преизпълнен с болка и ужас.

Всички са мъртви и ги убих аз. Вече съм убийца! Да, такава съм. Не казвай, че не е моя вината. Аз построих машината, о, с такива грандиозни намерения! Спасявах ни всички! Но някак си съм сбъркала, Дениъл. Аз. Нещо съм сбъркала, влакът спря в Уиститиел и те са мъртви, и даже по-лошо от мъртви, и нямам представа как оживях, не би трябвало, а Еди дойде да ме спаси.

Искам да вярвам, че е бил той. Шем Шем Циен, като в стар лош сън, дошъл да троши машините ми и да натиска копчета. Но той не беше тук, Дениъл. Аз го направих сама. Убих много хора и сега ще ме затворят и машината никого няма да се роди, освен ако не успея да намеря път сама.

Не искам да съм сама, Дениъл. Пращам ти нещо. Трябва да го скриеш. Никой не бива да го вижда, понеже то е смъртта; смърт, от която никой не е умирал, докато не се появих аз. Смърт поради съдба, чрез кристализация, по неизбежост. Убих душите на съратниците си и оставих телата ш живи. В историята на човешкия живот никога не е имало човек тъй мъртъв, както са те.

Аз съм най-голямата убийца, която се е появявала някога.

След тези думи Франки плаче до края на записа.

* * *

Почти с нежелание Мърсър изключва записа. Припук, щрак. Фсст, шшшж. Припук. Щрак. След ужасяващия кошмар на признанието белият шум е почти успокоителен. Тримата се вслушват известно време. Накрая Мърсър вади друга плоча от чантата и я слага на грамофона. Гласът е по-стар и, благодаря ти Господи, ужасът се е разсеял, макар че го е заместило дълбоко до кост съжаление, кондензирана мъка, която никога няма да си отиде.

Признавам, мислех, че си идиот. Да, Дениъл, знам, никога не си ми давал причини, а аз съм нетърпелива и стара чанта. Такава съм, каквато съм и каквато животът ме е направил. Старая се да бъда по-добра.

Ти беше прав. Направих машината толкова силна, че да покрие голям район, и това я направи твърде мощна за отделния ум.

Пауза.

Вече знам какво е решението. Как да го накарам да сработи. Знаех го още докато се случваше катастрофата, но тогава беше твърде късно. Отговорът е да се ретранслира. Да се образува грамадна мрежа, така че сигналът да е достатъчно слаб и все пак да опасва света.

Помниш ли, че правехме любов в полята пред къщата на майка ми? И една пчела те ужили отзад, и скърбихме за нея, понеже каза, че пчелите са същества на сътворението и ако имаш само едно жило, то и нападението е. крайно средство? Че това е причината почти всяка култура в света да почита пчелата и да мрази стършела?

Направи ми пчела, Дениъл. Само една. Направи ми прелестна пчела, която хората ще обичат, а аз ще сътворя с нея нещо великолепно. Пчелите ще бъдат вестители на моята истина. Ще се разпространят по света и ще свържат всички.

Направи я прекрасна, Дениъл. Нека е дива и красива. Онова, което майсторя сега, в никой случай не бива да бъде просто машина!

Поли Крадъл се усмихва широко, също и Джо. Мърсър се мръщи срещу тях.

— Какво? — пита той. — Не ми казвайте, че е само защото старците са още влюбени. Ще повърна.

— Не — отвръща Поли. — Просто си мислех, че може би случващото се не е катастрофа. Пчелите. Машината. Може всичко това да се окаже нещо хубаво и ще е достатъчно просто да почакаме.

Джо кима. Мърсър — не. Той отваря уста да изкаже някакво възражение, но точно тогава се случват три неща едновременно и каквото и да е имал предвид, остава неизречено.

Първото е, че отсъстващата Бетани се завръща и подава тънка папка на Поли Крадъл, която се намръщва срещу нея и я полага на масата.

Две снимки, прясно разпечатани от стари кадри, най-вероятно списания или вестници — великолепен хубавец с високо чело, който се усмихва срещу камерата, и неговият възрастен брат, с мрачно лице и посивял, смръщен изпод качулката на наметало.

— Шем Шем Циен — казва Поли Крадъл, — известен също като Опиумния хан. Представете си го като Иди Амин[119], подправен с Лекс Лутор[120]. Другият е брат Шеймъс от Ордена на Джон Твореца. Това е негова снимка, преди всички монаси да започнат да носят непрекъснато воали.

Да. Един и същ човек е. Въпреки че… в момента не би могъл да е все същият Шеймъс. Негов син несъмнено, приел клетвата на баща си…

Мислех си, че на мен ми е било трудно откъм баща…

А после:

Това дали означава, че Опиумният хан се е поправил или че британското правителство е корумпирано?

Но макар въпросът да е щял да има някакъв смисъл преди години, вече никой не вярва истински в сериозните намерения на лидерите на нацията.

И точно когато Джо се кани да сподели това наблюдение с другите, се случват второто и третото нещо и светът се променя.

Едното събитие е тихо и невидимо — недоловима експлозия, която се случва само в главата на Джошуа Джоузеф Спорк. Другото е съвсем видимо и много специфично и се случва на три и половина фута над земята. И двете са почти едновременни и тъй странната, недоловима детонация, която засяга Джо, бива пропусната дори от Поли Крадъл, която инак би я разпознала.

Между два записа — един, който безпочвено твърди, че е на Дюк Елингтън, и втори, със същата лъжовност направен от Еди Локджоу Дейвис — е пъхнат единствен лист лъскава милиметрова хартия, разделен през средата на две колони с уверена черта с червен химикал. Няма циферблат, нито пружина, нито припокриващи се вдлъбнатини, от които да се разлетят шрапнели, и всъщност е възможно най-противоположният на ръчна граната предмет, но въпреки всичко се взривява под Джо Спорк и го разпарчетосва целия.

* * *

Джо Спорк, експлодиралият човек, не разбира защо всички други изглеждат толкова спокойни, докато не осъзнава, че никой от тях, понеже не познава Матю и Дениъл и не знае за стряскащите им сблъсъци, не разбира какво представляват колонките с цифри.

Тук, изсушено между тайните от неджазовата колекция на Дениъл, се крие откраднатото от стареца. Дали не е могъл да го гледа? Или пък го е ценял и разбирал, което му е донесло известна мяра покой?

Ако може да се вярва на тези числа и ако Джо правилно разчита всичко, написано с твърде разхайтения почерк на Матю — а той определено го разбира, след като години наред се е сражавал с все същата ръка, — то грандиозният, самостоятелен, доходен бизнес на Дениъл Спорк с часовниците, войната, която е развихрил срещу прилива на модата и безгрижния консумеризъм, е губел пари като черна дупка. Работилницата не е и никога не е била печеливша. Само безкрайните венозни вливания на пари от страна на Матю, описани тук в тази набързо надраскана сметка, са направили възможно балансът изобщо да излиза. И тези вливания Матю е извършвал винаги в условията на пълна секретност, най-вече от баща си, така че Дениъл да продължи да вярва в правия си като стрела път и да може да се цупи на делата на сина си.

Матю гангстерът — Матю лъжецът и Матю крадецът — всъщност е започнал престъпната си кариера, за да спаси работилницата на баща си. И го е издържал през цялото време.

Джо още се взира в това земетръсно, всеобхватно и чуждо нашествие във вселената му от онази, където всичко е различно, когато чува гласът на Мърсър да го зове през мъглата и последното събитие отново променя правилата на играта.

— Хей, сънльо!

Джо се обръща и адвокатът му подхвърля златната пчела.

— Топла е!

Джо протяга ръка, но — той никога не е бил добър в ловенето, ритането винаги е било неговата страст — пропуска полета й. Инстинктивно се навежда да хване пчелата, преди да е тупнала на земята, и пак я изпуска.

Изпуска я, понеже тя не пада.

На шест инча от бузата му многофасетните очи от розов кварц блесват срещу него и нашарените със златни венички крила забръмчават във въздуха. Пчелата изпърхва много бавно към него и каца на носа му. Джо се опитва да я гледа и се мръщи, когато неизбежно кръстосва очи. Кълне се, че чува щушненето на златните крачета, които лазят по бузата му. В опасност ли съм? И ако да, какво всъщност мога да сторя?

Пчелата се понася отново във въздуха и пак каца върху масата, където тръгва да се разхожда по пчелно хаотичен маршрут.

Apis mechanica. Жива и реална. Джо я гледа, без да я вижда, понеже в ума му гори само мисълта за Матю и Дениъл и го тресе от усещането, че е разбирал погрешно всичко, което някога е смятал за истина.

Миг по-късно пчелата отново излита и обикаля из стаята. Блъсва се весело в главата на Поли Крадъл, в абажура на лампата и накрая — в прозореца.

Всички заговарят едновременно и настъпилият хаос е най-удобният момент за Джо да се измъкне да си наплиска лицето.

* * *

Когато Джошуа Джоузеф Спорк се измъква през вратата на дома на Поли Крадъл, има странното усещане, че се прибира у дома и същевременно — че е ужасен предател. Крачи по улицата в сгъстяващия се мрак и знае, че до известна степен е беглец, и усеща родство с баща си, което надхвърля всичко, изживявано от него преди. Плаши се от сенки, придържа се далеч от светлината на лампите и когато случайно улавя нечий поглед, го яхва и влага толкова агресия срещу него, че човекът отклонява поглед и престава да го забелязва. Всъщност хората активно се мъчат да го забравят. Качва се на автобус и от чист инат слиза на следващата спирка и се качва на друг, който върви по дълъг обиколен маршрут до целта му. Или — не от инат, а поради естествено разбиране, че онова, което прави, е прибързано и оттам произтича определената идея, че е длъжен да го извърши както трябва или по-добре хич да не опитва. Непременно трябва да го направи в изискания стил на Нощния пазар, с нужните маневри за заблуда на противника и замъгляване на мисълта.

Чувства се жив.

От друга страна се чувства и негодник. Мърсър ще се оправи, ще нарече Джо идиот и след това ще се захване да спасява положението. Не е толкова сигурно, че и Поли Крадъл ще се съвземе. Очевидно няма да понесе физическа вреда, но измъкването на Джо — успешно осъществяване на плана, формулиран, когато го е спипала предишния път — ще я нарани и той го знае, и тя е наясно с това, но въпреки всичко Джо го прави и това ще я нарани повторно. Не съжалява за решението си: в случая не става дума за сутрешно разочарование. Човек не си избира кръвта. Но в същото време, каквото и да се случва помежду им, не трябва да бъде и подценявано. Двамата с Поли са открили у другия прилягащото им парченце от пъзела — откритие, много по-голямо от това, че нейният аромат още витае по кожата му — и Джо се разкъсва от болка в старанието си да не го дефинира или признава, докато не му даде време да се уталожи само.

Практичната страна на Джо решително загърбва за момента възможността с Поли някой ден да станат семейство; че тя би могла — заедно с него — да обедини Крадъл и Спорк в единна велика династия с необикновена история, изтъкана от правото и престъпността. Преди изобщо да посегне към това бъдеще — или което и да било друго, — се налага да се изкатери на върха на планината на миналото и да види как наистина изглежда светът. Става дума за върха, натрупан от делата на Матю, които сега му се струват не толкова поредица грешни завои, колкото тежките стъпки на човек, понесъл повече от полагаемия му се по право дял от историята на другите хора — описание, което Джошуа Джоузеф Спорк винаги е смятал, че важи за него и което сега май пасва на почти всички в живота му.

Той отново сменя автобусите и се взира през прозореца, в който вижда собствените си очи като черни дупки в отражението и гледа навън през тях. Сградата, която му трябва, прилича на празнина в мрака; сянка в сянката. Не е туристически обект. Монахините не осветяват фасадата си с ярки лампи, както напоследък правят църквите. Постройката е на няма и стотина години и е по-грозна, отколкото човек може да предположи. Това е най-кошмарната религиозна сграда, която Джо някога е виждал.

Портата е черна, както и водещата към нея пътека — черен чакъл, парчета мрамор и базалт. Сигурно през шейсет и осма е изглеждало като добра идея и сега на никой не му е позволено да я променя; дизайнът е защитен от всевъзможни заповеди и алинеи.

Стените са от жълт камък, петносан от времето и лондонската популация моторни превозни средства. Когато Хариет Спорк за първи път дойде тук, в подножието на един от стълбовете на осветлението имаше купчина цветя, оставени в памет на велосипедистка, загинала при сблъсък със стъкларско камионче — била обезглавена от платно заздравено безопасно стъкло, предназначено за местното училище. По протежение на страничния ръб безопасността му очевидно е била ограничена.

Няколко седмици по-късно са премахнати всички букети, с изключение на един — тясна ваза, която братът на момичето е залепил за стълба на осветлението и бетонната му основа с някаква смес, която дори коравите улични чистачи не успяват да изкъртят. По онова време Джо идваше веднъж месечно, докато Хариет не го помоли да спре и над половин година той гледаше как зловещите цветенца преминават от света на живите към този на мъртвите, съхнат и най-накрая постигат странна форма на фосилизация.

И ето го пак тук. Подминава небрежно, пренебрегва сградата. Тук го причаква опасност, в това е напълно сигурен. Враговете — няма име за тях, понеже щом дадеш име на някого, вярваш, че си разбрал нещо за него, а той си няма представа все още кой точно е застанал срещу него — биха били невероятно глупави да пропуснат тази възможност. Ще очакват маскировка и диверсии. Ще бъдат нащрек.

Матю се обажда в ума му: Следенето е игра за простолюдието. Ако си нащрек за нещо, значи смяташ, че знаеш как изглежда то. Ако не съответства на представата ти, спокойно може да мине баш покрай теб. Човешкият ум. сине е изумително устройство — същинско чудо, — но сънува и си измисля и може да бъде принуден да измами окото. Помниш ли монтето? Да? Е, това е същото. Ако си отваряш на четири очите за едно, пропускаш друго. Така че когато си „на пост“ Джо, не търси ченгета. Просто чакай и виж какво ще се зададе. Ще познаеш опасността, когато се появи. Това е същността на науката, така си е.

Джо слиза от автобуса и заедно с група хлапета завива в малка уличка. Върви с тях, все едно им е по-голям брат, после продължава напред, а те се шмугват в един строеж за по цигара и унила, обезсърчена свалка.

Джо се старае да изглежда просто заинтригуван от архитектурата, а не като човек, който търси удобно място за взлом, вдига очи и го обзема дълго потискана и приятна тръпка.

Да живее престъпността.

Уличката опира в задната стена на съвременен блок, построен по времето, когато естетическите предпочитания на обитателите не са смятани за фактор в местната правителствена архитектура и всички сгради по задължение са били спретнати, еднакви и най-вече евтини. Недостатъчно внимание е обръщано на глинестата почва на Лондон и на подземните реки, поради което постройките неизбежно се килват и провисват; налага се да бъдат спасявани от срутване посредством метални трегери, които минават по цялото й протежение. Краищата на тези винкели — приятелите на взломаджията — стърчат от външната стена като същински външни стъпала и позволяват достъп до съседната викторианска пожарна стълба на далеч по-елегантна постройка, която на свой ред — ако имате дълги ръце — предлага път към плоския покрив на блока.

Джо Часовникаря никога не е загърбвал напълно навика да прави набирания на лост, тъй че Джо Крадеца има сухи, здрави мускули, които танцуват и се напъват под шлифера му. Едно, две, три… и нагоре.

Ще ми се Поли да можеше да ме види. Пък дори и Матю. Бива ме в това!

Джо се подхлъзва при стъпването — на асфалта се е събрала вода. Размахва ръце и изписква весело, после се сеща, че е на смъртоносна тайна мисия и ако го заловят, почти със сигурност ще му се случат ужасни неща, така че присяда на колене. Изсъсква ругатня, понеже под калта нещо остро го драсва по крака през крачола.

Не пищи аларма. Не вият сирени. Не светват прожектори. Той се ухилва. О, да. Джо — малкият касоразбивач. Прилазва по покрива и се спуска по пожарна стълба до фронтона на строг пансион от червени тухли. По хребета му стига до отсрещния край и се провесва отвън във въздуха. Силни ръце и дълги, дебели пръсти. Лошо за свиренето на китара, добро за взломаджийството… Ето го и улука, да, точно както очакваше. Взломаджиите разполагат със сериозни познания за външната водоотводна система. И понякога, разбира се, водопроводчиците разполагат с познания и за взломаджийство… да, тръбата е метална. На не повече от три години. Здрави болтове… чудесно.

Джо се прехвърля на улука. Той изпуква, но го удържа и по него той се спуска до външната алея около следващото общежитие. Слаба миризма, чийто източник е по-добре да остане неразгадан. Шперплатови врати и графити. Жена с торба покупки завива зад ъгъла и подскача, като го вижда. (Хм, всъщност как ли се е озовал тук? Разумен въпрос.) Той почуква челото си в имитация на сваляне на шапка и непознатата се успокоява. Джо устоява на желанието да й помогне с покупките, шмугва се в мрачен бетонен коридор и стига до края на резервно стълбище. Дори не се налага да го отключва — резето е отдавна ръждясало.

Вътре го лъхват още миризми — белина, боя в кутия, възрастни домашни любимци; марихуана и ароматични пръчици. Килер за поддръжката, със завинаги строшена ключалка, Изпразнен и затворен отново. Джо надзърта през мръсния прозорец и вижда под него да се разстила стъклената топла връзка, която води към по-долното ниво — там има търговски център — и към гаричката отсреща.

Откъде знае всичко това? Картографирал го е от земята u е запомнил маршрута наизуст за черни дни, когато по някаква причина ще му се наложи да предприеме този преход, без да вдигне по тревога възможните наблюдатели. Неговото аз от Нощния пазар, злонамерено и параноично, така и не си е отишло напълно и просто е подготвило бягството му. Докато Джо е пресичал Лондон надлъж и нашир, доставял е пратки и се е скитал намусен, същевременно е каталогизирал възможните пътища за бягство и входове, без дори да го признава пред себе си. Подготвял се е. За това тук.

Чуква кукичката на прозореца с лакът — сръгва я рязко — и тя се чупи. Той се плъзва навътре и се спуска внимателно.

Стъкленият покрив провисва под краката му. В първия момент Джо си мисли, че ще поддаде. Не поглежда ни насам, ни натам и копнее да е бил с гумени подметки. Кожените му обувки са просмукани с влага и са нестабилни на мръсното стъкло, а е стъпил високо над земята. Не че гледа към надолу. Тръгва полека напред, без да тича. Това би било грешка. Все пак се старае да побърза.

Джо излиза на покрива на гарата и я обикаля по улуците, местейки ръка подир ръка. Гарата е двеста крачки дълга. Преброява всяка една наум. После под него се озовава парапетът на манастира — на може би десет фута е, но изглежда още по-далеч и, разбира се, има го и малкия проблем на четирите фута хоризонтална пропаст помежду им. Няма начин да се обърне, не и без да рискува сериозно пребиване. Никога досега не е скачал заднешком, не и когато му е наистина важно. Чуди се дали да се опита да се завърти, или просто да използва ръце, те си за допълнително оттласкване, и миг по-късно лети във въздуха и си мисли, о, мамка му! и времето му стига само да си каже, че използва извънредно странен начин да навести, мама. После се приземява, търкулва се по гръб и остава без дъх, лежи на парапета и си мисли, че е могъл просто да се обади.

По дяволите, не. Най-добрият взломаджия, приятели. Кралят на стъклената връзка. Да.

Вратата от покрива към манастира е заключена. Монахините сигурно страдат от твърде чести котешки нахлувания с взлом. По-вероятно е просто да са пунктуални. Или може би задачата по заключването все още е в ръцете на сестра Амелия — милата, но ужасно стара бивша дисководеща, която според майката на Джо обича да се помотва и да дръпне цигарка на балкона преди лягане, и поради това се грижи работата й да бъде свършена както се полага, да не би някой друг да й отнеме дребните радости.

Той си отваря ключалката.

* * *

Досега Джо не е виждал този горен етаж, така че си няма представа какво да очаква. Една от идеите, които му хрумват за момент, е, че може да открие извънредно таен бордей за епископи, които ги е напряла нуждата. Друга вероятност е да намери казино или таен казан за отегчени англиканки. После обаче надзърта по протежение на тъжния, боядисан в зелено коридор и осъзнава, че тук не се крие нищо толкова дръзко, това е просто много тихо и много самотно място, където хората са избрали да прекарат живота си в съзерцание на божественото. Чуди се дали всички монахини са вярващи. Вярата винаги му се е струвала или като изумителен дар, или като срамна измама, в зависимост дали има Господ или не. Дядо му разправяше за „спекулативна вяра“ — онзи вид, дето развиваш, ако се тревожиш за възможността Господ да съществува и да ти е сърдит. Дениъл Спорк отбелязваше, че Бог — ако го има — много добре знае за размислите ти и най-вероятно не трепва пред тях. Най — добре, смяташе той, да продължиш да се държиш както досега и да се надяваш с все сили, че Господ ще реши, че се справяш толкова добре, колкото може да се очаква от теб. Оттук и всички уроци и догми, скрити в обикновените предмети. Научи формата на света, познай ума на Господ.

Формата на коридора предполага, че Господ иска Джо да слезе един етаж надолу по стълбите, да прекоси сградата и да пресрещне майка си, когато се върне от вечерните молитви Ако побърза, вероятно ще успее, преди навсякъде да плъзнат девственици и решително да го изхвърлят за притежание на провесени отвън гениталии и непречистена душа.

На средата на пътя за малко да се спъне в монахиня с вид на медицинска сестра. Тя хърка в кресло пред предполагаемия лазарет и се налага Джо да се промъкне покрай нея, както хората правят по анимационните филмчета, на пръсти и с ръце, вдигнати без някаква причина пред гърдите с дланите навън. На овехтяла бронзова плоча, изброяваща добродетелите на свети Едгар, Джо се мярва за миг в тази поза и дотолкова прилича на крадец от пантомимата, че овчедушно спуска ръце.

Отключва си майчината си стая и сяда на леглото, като се опитва да не обръща внимание на снимката на Матю, която е на нощното шкафче, и своята собствена, катурната по гръб върху единствения стол. Опитва се да вярва, че Хариет я прегръща, но столът не е за отпускане, а по-скоро за стягане и Джо подозира, че тя скърби за липсата му на амбиция или за провалите му — или в разговорите си с Господ му се извинява, задето е била лоша майка. Последният вариант го ядосва, понеже тя е била страхотна майка, поне когато си стоеше у дома: обичаше го, пееше му песни, глезеше го и му угаждаше, помагаше му с домашните и при сблъсъци твърдо заставаше зад гърба му. Започна да я губи едва когато тя замени гангстера за божество.

В миналото на сина й имаше мигове — навярно по-чести, всъщност, от другите, — когато прекарването на време с майка му е било освежаващо преживяване за Джо Спорк. Двамата се разхождаха, неговата малка длан — в нейната по-голяма, студената верижка на часовника й стърже по ръкава му — и той се чувстваше като батерия, включена в гигантска зарядна станция, топлина и увереност го изпълваха до ръба. След половин час съзерцание на хвърчила, кучета и разходка с Хариет той беше способен да се потопи за дни наред в трескавото, подобно на допир до електрическа ограда присъствие на баща си. Процесът беше и двустранен — когато беше със сина си, Хариет гордо разкършваше рамене. Отпускаше мускулите на лицето си, зарязваше намусената, кокетна гримаса и си позволяваше да бъде обикновена, да се почувства у дома и щастлива.

Тези мигове намаляваха в почти перфектен синхрон с промяната в относителните пропорции на дланите им. Щом тази на Джо първо се изравни и после надмина майчината, и двамата започнаха да проявяват нежелание да споделят разменените роли, които им подсказваха, че годините си вървят. Младежът капризничеше да не го смятат за „мамино синче“, а Хариет откри, че е потискащо да върви до порасналия си син и сетне — че я товарят прекомерно много нежелани спомени, та да бъде докосвана от силен, буен младеж, който толкова прилича на съпруга й в разцвета му. По времето, когато Хариет откри Господа в мрачен параклис на летище „Хийтроу“, и двамата считаха взаимната си компания за болезнена — не защото беше неприятна, а понеже беше изчерпала енергията, която я одушевяваше дотогава. Чуваха се по телефона от време на време, срещаха се рядко и не се случваше да се докосват. Когато Хариет се превърна в сестра Хариет и обяви, че оттеглянето й от мирския свят означава, че може да вижда Джо по веднъж на всеки шест месеца, беше трудно да се каже дали това твърдение намекваше за увеличаване или намаляване на бездната помежду им.

И ето че тя е тук, в стаята, с него. Когато Джо беше дете, Хариет се извисяваше над него и можеше да носи долницата на пижамата му вместо бермудки. Сега той гледа отвисоко към Нея — тя не носи токчета — и майка му може да се побере в едиНия крачол на панталоните му, а с опъната на опашка коса едва Стига до средата на гърдите му.

Хариет Спорк се взира в сина си и той ясно вижда как се дали да не извика портиерите и да накара да го изхвърлят. Е, не; не става и на въпрос дали е редно да го стори — Тя дала монашески обет и присъствието на Джо е абсолютно нарушение на правилата. Не, майка му се опитва да разгадае дали следва да постъпи така, понеже все пак — както и да гледа на нещата — той й е син. Самият Джо не е обмислял какво да стори при подобни обстоятелства и започва да се пита дали тази липса на предвидливост няма да бъде подложена на изпитание

Очевидно не.

— Джошуа — казва Хариет.

— Здравей, мамо.

— Загазил си.

Това не е въпрос. Тя или знае, или е отгатнала. А може и през цялото време да е очаквала да му се случи.

— Нали знаеш, че не мога да те скрия. Църквата вече не предоставя убежище.

— Не ми трябва убежище.

— Ох. Олеле…

Понеже, ако не е дошъл да го укрие, значи търси някаква друга помощ. Джо размисля дали да каже на Хариет, че е дошъл да я види, преди да се предаде. Чуди се дали тази лъжа ще й донесе радост или вина и какво ще стори с него. Ще му се да спре да се опитва да я измами и просто да й бъде син, но отдавна вече не знае дали говори с булката на Господ или с жената с лейкопласта и топлата шия, способна да оправи всичко. За кратко ирационално се ядосва, че Господ изисква от нея да изостави сина си и почти й го казва, но си спомня, че този подход предизвиква лекция за изпитанията на Авраам.

Вместо това заявява:

— Смятам да те прегърна!

Така и прави, а Хариет след миг на срамно колебание — понеже това определено не е типично напоследък за него — отвръща разпалено на прегръдката му, притиска го в обятията си, трепери цялата и го пита какво, да му се не види, става и дали е добре, а после, за втори път — за какво става дума и какво значи присъствието му, а Джо отвръща, че си няма представа, нищо не разбира, но Били е мъртъв и светът се е обърнал с краката нагоре, и вината не е негова, но, моля, моля, моля, тя трябва да внимава — налага се наистина. Думите му сякаш изцяло разгалват емоциите на Хариет, понеже тя заплаква безмълвно на рамото на сина си и той прави същото, като през цялото време чувства, че е нечестно да й стоварва цялата си беда, понеже тя е тъй мъничка.

Накрая Хариет все пак се отдръпва от Джо — или може би са достигнали точката, в която прегръдката им свършва и утехата, която дава, е надмогната от неудобство и съвест. Двамата се разделят и той се вглежда в майка си.

Хариет Спорк — сестра Хариет — е все още привлекателна. Гласът, с който е пяла „Мамо, той ме пие с поглед“[121], сега почесто се използва за псалми и гримът е отстъпил пред сурово изражение, в което съчувствието се смесва с вяра и целеустременост, и — в редките случаи, когато стъпи накриво, като сега — уверено очакване за прояснение. Сега тя е майка на всички и Джо чувства непоносимо нередни алчност и ревност, дори насаме с нея в тази стая. Това са мои благословени дарове, крещи сърцето му, мои и ничии други! Струва му се нечестно майка му да споделя емпатията си с други, а да заключва вратата за него — той, който най-много я заслужава.

Сега косата й е посивяла; последните черни кичури са изчезнали. Може да са били последни признаци на суетност, вече опростена. Миглите й са все още великолепни, а дланите й — елегантни.

— Не искам да ми прощаваш, мамо. Нямам нужда от това.

Обикновено я нарича Хариет, понеже тя го е помолила така. Днес обаче не е обикновен ден.

— Всички имаме нужда…

А Хариет вероятно повече от другите, което е причина да натиска така бързо спусъка. Джо отблъсква мисълта.

— С колко време разполагаме?

— С колко да разполагаме преди какво?

— Кога е следващата ти молитва, хранене или каквото там следва?

— Времето ще ни бъде достатъчно.

За да постигне каквото си е наумил Господ за този разговор. Фатализмът ужасява и ядосва Джо в равни дози. Отговорът може да означава и пет минути, и седмица.

Той вади сгънатия лист милиметрова хартия от джоба си и го разстила на леглото, все едно е последната страница от някоя от криминалните книги на Агата Кристи и той е детективът, който обяснява защо е свикал всички тази вечер. Само дето тук са единствено те двамата и страницата никак не прилича на завършек.

— Матю е плащал за Дениъл.

Хариет поглежда сина си, после листа и кима.

— Да.

— Подправял е счетоводните книги.

— Да.

— А после, когато Дениъл ги носеше да ги осчетоводяват в града…

— Матю накара мистър Пресбърн да ги подправя от негово име.

Пресбърн с честните сделки, pro bono счетоводител на занаятчии и свестни хора. Само дето очевидно е бил творение на Матю, проводник за съвсем неразбраната му щедрост към гневния му баща. Значи всичко е вярно. Но какво означава това — днес — за Джей Джоузеф Спорк, който като дете се е опитал да стане като Матю и сега, като възрастен — да бъде като Дениъл, без обаче междувременно да се е съсредоточавал върху превръщането си в Джо? И кое от най-различните му обличия сега е преследвано от демони в този свят на греха?

— Знаела си?

— Да.

— Но Дениъл така и не е научил.

— Не. Мислех си дали да не му кажа… — Понеже Господ обича истината. — Но щеше да бъде жестоко.

Да, това е вярно. Но можеше да споделиш с мен. Щеше ми облекчи живота, ако знаех, че занаятът на Дениъл не се е изплащал с честен труд, можеше да не прекарам десет години от живота си в абсолютно същото занимание и да се разстройвам всеки път, като не изляза на печалба.

Хариет въздъхва и за кратко долепя длани. Нека Бог донесе мир и на двама им.

И Джо отново си мисли, че мирът е щял да бъде разпространен по-щедро, ако хората от семейството му си разказваха един на друг по-малко безумни лъжи и оставяха на децата си не така сложно и окултно наследство.

Поне Хариет не е споменала досега непогрешимата природа на Господа. Когато дойде тук в началото, Джо бе приел, че този тип отговор е един вид любезна и удобна версия на „Я се разкарай“. С времето започна да смята, че е утвърждение за вяра.

— Дениъл е майсторил нещо заедно с Франки, нали?

Лицето на Хариет преминава през сащисващо преобразявате — от прелест към гняв.

— О, за нея бе готов на всичко! Всичко щеше да стори. Тя искаше много от него и той винаги го правеше. А онова, за което не настояваше, тя просто го допускаше да стори… това беше още по-лошо. Ужасна беше, Джошуа. Така порочна! Толкова горчива и зла. Всички мислеха, че сияе — всички онези умни господа, — но отвътре тя беше гнила като зимна ябълка. Пълна с червеи и смърт. Беше вещица от род на вещици и, Бог да й е на помощ, понеже смятам, че е в Ада. Няма да говоря за нея. Тя беше лош човек.

— Мислех, че всички сме лоши, освен ако не се стараем да си изкупим вината.

— О, всички сме грешници. Но не сме зли, Джош. Не и ако наистина не налегнем на колелото с всички сили. А тя беше зла. Такива очи имаше. Способни да видят всичко, чак до началото на сътворението. Виждаше като Айнщайн, така казваха. И гледай докъде я докара това: горящи градове и овъглени сенки на една стена. Половин век страх и омраза и сега всички чакаме чие куфарче ще превърне някой град в стъкло. Но Айнщайн е бил добродетелен, нали? Франки не беше такава. О, не.

— Защо? Какво толкова е сторила?

— О, Джо, това са стари грехове. Стари призраци. По-добре да си останат погребани.

— Е, няма да стане. Какво е изградила тя? Какво й е помогнал Дениъл да измайстори?

— Тя го излъга. Каза, че било велик механизъм, който ще излекува света. Мислеше, че истината ще поправи всичко, че ще развихри нова утопия. Спасение чрез наука, такава беше доктрината по онова време. Спасението идва от душата, а тя е дар от Бога. Но Дениъл… Той казваше, че Господ помага на онези, които сами си помагат, разбира се. Казваше, че всичко под небето дава възможност да се учим. Че Господ иска да се стремим да постигнем повече, отколкото представляваме, и това е част от този стремеж. Каква благородна история! Дяволът превръщаше любовта в грях.

— Какъв грях? Какво му е било толкова ужасното?

Хариет опипва шията си за кръста, който носи, и устните й мърдат при всяко поемане на дъх — шепне молитва. Набожни слова. Страх от ерес. Обсесивно-компулсивно разстройство, изградено около вяра. Джо си няма представа кое е най-вярно.

Майка му го хваща за ръката и стиска с внезапна свирепост.

— Беше като молитвено колело, от онези, които имат в Тибет. Машина за богослужение, цялата от злато, като старозаветните храмове в Библията. Само че се моли на Ада.

— Мамо…

— Не! Не, Джо, ти ме попита и аз ти отговарям. Това е нещо зло. То призовава всички стари чудовища още отпреди сътворението. И тя го знаеше! Франки знаеше. Веднъж го отвори и Дяволът излезе и събра жътва от души. И невинни също. Тя сподели с Дениъл — и при все това… Той продължи да я обича. О, тя беше зла, с онези нейните ококорени френски очи и безконечните измъквания и изчезвания, и после се появява на прага и казва „Трябва да говоря с него“. И нито дума за Матю. Винаги само за нея. Тя. Беше. Зла! И, разбира се, никой не искаше да ме послуша.

Хариет гледа сърдито сина си, вбесена. Пожелава си той да и повярва, да разбере най-сетне. Светът й сега е четири пети невидим и останалото е изпълнено със сенки. Навремето, преди тя да предприеме последната стъпка и да даде обет отвъд тези порти, веднъж се прибра рано у дома и Джо го нямаше, а при завръщането си я откри да плаче в ъгъла, почти повярвала, че Пришествието е настъпило и я е оставило подире си — че Господ е прибрал милото й момче и я е захвърлил на бунището заради старите й грехове и неадекватните молитви.

Джо Спорк седи и чака майка си да се успокои. Няма смисъл — никога не е имало — да възразява, че нищо не му звучи като дело на благ и обичащ Господ; че вселената, в която тя вярва, е по-скоро като извадена от хорър филм на Хамър, с вампири, плъпнали като паяци из улиците.

Кратък образ се коагулира в ума на Джо — смачкани ленени лица, които го гледат иззад прозорците на черен ван. Поглежда към прозореца и се вижда отразен в стъклото, и за миг се побоява да гледа право в образа, да не би точно зад него да има висока, прегърбена като жерав фигура, с облечени в черно ръце, които се протягат да го сграбчат. Напъва слуха си за отзвуци от дишане, за онова странно стържене. Усеща присъствието на друг човек в стаята и притеснителното чувство, че някой стои в сляпото петно зад гърба ти. Паешки ръце, които протягат нишки.

Обръща се.

И вижда Хариет, седнала приведена на ръба на леглото си, да го гледа и за първи път от много време насам да вижда именно Джошуа Джоузеф, с ясно съзнание за споделения им живот. В момента тя е неговата майка и нищо друго.

— Обади ли се на Крадъл?

— Разбира се.

Хариет кима и потрива устата си с длан. Накланя умислено глава.

— Но въпреки това си тук. Промъкнал си се тайно. Значи не правиш каквото ти е казал…

— Правех… — Джо се чуди дали да й каже, че може би е на път да се влюби в Мари Анжелика Крадъл; че Поли е инвестирала в него и той — в нея.

— И става дума за машината на Франки?

— Да.

— Нуждаеш се от Нощния пазар, Джо.

— Не съм част от него. Не искам и да бъда. Аз съм часовникар.

Тя изсумтява:

— Ти си ми син. Син си на Матю. Пазарът е твой, стига да го желаеш. Стига да решиш да го вземеш.

Хариет се отпуска на пода и полага колене в лъснатата от ежедневните си ритуали вдлъбнатина. Джо я зяпа. Да не би пак да е потънала обратно в дебрите на вярата си? Ако сега ще се моли, то това ще продължи, докато той си тръгне. Повече няма да говори с него. И преди е ставал свидетел на същото — когато се караха за решенията й, когато я молеше да излезе от манастира и отново да му бъде майка.

Този път обаче тя се просва в цял ръст и посяга под неудобен ъгъл към малка метална кутийка, заклещена между рамката на леглото и матрака. Измъква я и с доволно изражение присяда отново на пети. Казва:

— Ето. Беше на Матю. Може би е предназначена за теб.

Оказва се заключена зелена каса — когато Джо беше малък, такива имаше във всеки магазин. Тя е може би седем инча дълга и пет широка[122], с малка метална дръжка отгоре и с процеп за монети.

— Какво има вътре? — пита той.

— Не знам, Джошуа — отвръща Хариет Спорк. — Никога не съм я отваряла. Нямам ключ. Но това не би те спряло, нали?

Усмивката й е крива.

Той разтърсва кутийката. Чува се дрънчене на метал в метал и нещо тежко казва „тутуп“ — явно е голямшко и грубовато. Кутийка в кутията навярно.

— Благодаря! — възкликва Джо и отново се опитва да прегърне майка си. Преди да успее, отвън се разнася шум като от катастрофа на кола — или много катастрофи едновременно — и се чува вой на аларми. Старица със строг сив костюм и грейнали очи подава сбръчканата си глава през вратата, без да почука.

— Съжалявам, че ще ви обезпокоя — заявява тя, — но мисля, че е най-добре да дойдеш с мен.

— Защо? — пита Джо.

— Защото враговете ти току-що избиха входната врата и подозирам, че имат желание да те отведат със себе си.

Хариет я зяпа. Старицата се мръщи:

— Побързай, моля те!

Едва когато тя влиза в стаята с все пъхнато под мишница малко, зловещо на вид куче, Джо Спорк разпознава в нея колебливата си клиентка. Още малко се цъкли срещу големия, старомоден револвер в другата й ръка.

— Ти! — изръмжава той срещу авторката на нещастията си.

— Да — казва Еди Банистър, — предполагам, в този момент следва да призная, че не съм в стриктния смисъл на думата чиста душа.

* * *

Еди Банистър ги повежда по коридора и обратно по пътя, по който е дошъл Джо. На етажа под тях се случва нещо нередно, шумно и зловещо. Монахините крещят — не пищят, а викат, гневно и упорито, и с увереност, че са в правото си, — но Страховитите им гласове се давят в отгласи като пъшкане или поемане на дъх. И уж недоволството и съпротивата би трябвало да нарастват, но затихват — сведени до притеснен шепот на потрес.

В началото на криволичещото стълбище Джо поглежда надолу и вижда група скупчени сестри. Най-предната е вдигнала ръце в знак на протест, но вече поддава и яростният й гняв е преобразен в предпазливост. Тя се бои.

Самотен силует накуцва покрай нея: облечен в черно върколак на лов, чието широко рамо я бръсва встрани, а злостната глава се върти насам и натам в търсене на плячката. Еди Банистър сграбчва безцеремонно Джо за яката и го завлича назад.

— Не се дръж като шибан турист — изсъсква тя гневно. — Трябва да се махаме оттук, младежо. Татко ти не те ли е научил на това? Първо обираш крушите, после зяпаш?

— Каза ми никога да не отстъпвам — отвръща недоволно Джо Спорк, докато върви по петите й по тесен страничен коридор.

— О, че да, и за това съм сигурна. Но така, като се замислиш, дали те е учил да оказваш отпор, когато видимо губиш? Или е казал да се прегрупираш и да смениш позицията, а после да отвърнеш на удара?

Двамата с Поли сме единствените ти приятели. Но все пак този съвет не изглежда подходящ за конкретния случай. Джо ръмжи:

— Не ти вярвам.

— Чудесно! Тогава може и да не умреш. Но за момента млъквай и прави каквото ти казва милата стара дама. Или си поеми риска.

Джо измърморва нещо средно между оплакване и съгласие, а Еди го застрелва за кратко с ослепителна усмивка — окуражителна и приятелска. След това прекратява целия разговор за уроци и роднини.

— Оттук надолу — казва рязко и те се втурват по служебно стълбище, което, ако е възможно, е дори по-мъничко от коридора. Джошуа Джоузеф има чувството, че влиза в страна на чудесата, създадена за обител на малки стари дами, и се надява, че няма да му се наложи да се смалява, за да оцелее. След това се ухилва, понеже знае всичко за смаляването за оцеляване и е доволен — пък дори и да е обезпокоен, — понеже вече не е самият себе си.

— Къде отиваме? — иска да научи Хариет.

— Това си е твоят манастир — отвръща Еди.

— Оттук ще излезем в… кухненската градина.

— И аз така си помислих.

— Там няма излаз навън. Градината е зад стена и липсва порта.

— Скоро ще има.

— Какво?

Еди Банистър не отговаря — само накланя глава настрани, с което подсказва настоятелно, че отговорите са лукс, а времето ги притиска и от монахините се очаква да са малко по-кротки и не толкова приказливи.

Хариет кима. Джо никога не я е виждал да си приглажда перата така бързо и подозира, че в лицето на Еди Банистър се намира в присъствието на майстор. Трябва да се има предвид обаче, че безокото куче е нечестно предимство — в ръцете на шашавата стара чанта то е еквивалентът на ядрена бомба.

Едва когато стигат подножието на стълбите, на Джо му хрумва, че кротостта на майка му може да има нещо общо с опасността, в която се намира той лично, или че вероятно случващото се й е странно познато от поне половин дузина припряни бягства с баща му едно време.

Градинската врата е малко прогнила и заяжда. По протежение на стената до нея са подредени многобройни гумени ботуши с различни размери за различните. Бастиън подушква мимолетно примамливата миризма и зад тях се чува звук като от хидравлична преса: много тих, много мощен тътен на излитащ въздух.

Един етаж по-нагоре има ръскинит. Скочил е или е паднал от четвъртия етаж и се е приземил на крака. Ръцете му са разперени, сякаш за да прегърне нещо, а главата се люлее насамнатам на раменете, все едно души. Миг по-късно Джо вижда с очите си още един да се спуска грациозно като празен чувал и да каца до първия. Сякаш удря земята целият едновременно, все едно вързоп с дрехи, пълен с пръчки, но миг по-късно е на крака, раздвижва рамене и за миг докосва другаря си със странен, чисто физически жест на разпознаване. Не е никак човешки: паешки е, като на гущер. След това и двамата разперват ръце в еднаква борческа стойка и главите им се завъртат към Джо. Двамата заедно скачат към стълбите.

Еди Банистър сграбчва майстора за ръката и го избутва навън в градината. Хариет е няколко крачки пред тях, но напредва бавно дори на пълна скорост. Щом я догонва, Джо я вдига и за малко да получи кокалест лакът в окото, преди тя да осъзнае кой я е взел на ръце. Еди кима одобрително и ги подминава, пъргава като овчарско куче. Джо поглежда през рамо и вижда, че ръскинитите излизат през вратата, буквално се препъват един в друг. Спират неподвижни и миг по-късно към тях се присъединява трети. Отново се докосват, със същото паешко пипане и кимане, и после скачат напред, бързи и силни, и причудливо тихи. Джо вдига Хариет пред гърдите си и хуква, все едно го гонят дяволи.

Градината в „Самсон в храма“ е убежище в убежището, криволичещо и лабиринтоподобно място със скрити кътчета за медитация и лехи с рози, задънени алеи и алкови. Това е място, където едно момиче може да се измъкне от дузина трапистки[123], играещи пинг-понг, и да оцени чудесата на сътворението. Еди Банистър се гмурва в сумрачната градина, пресича я и излиза от отсрещната страна, връща се назад по алея от чимшир и минава през тесен процеп между парници и пред барака за разсад. Винаги — винаги — се стреми към външната стена. Постоянно оставя завои и криволици между тях и преследвачите, принуждава врага да гадае и да се колебае. Когато Джо спира да си поеме дъх и да погледне през рамо, Еди го сграбчва отново и го повлича по поредната чимширена алея, която криволичи безобразно, и така внезапно се озовават до задната стена — високи червени тухли, увенчани с нехристиянски шипове, тривърхи звезди на ос с остри ръбове и агресивно частни.

Еди връчва кучето на Хариет и бръква в чантата си, после блесва малка пластмасова кутия на стената. Тя залепва.

— Хайде — казва и се пъхва зад малък каменен параклис, а когато Джо се поколебава, го плесва по тила, за да привлече вниманието му, и се възползва от пълния му потрес, за да го заведе там, където й е нужен. Щом той заляга, вижда с ужас ловците ръскинити да нахлуват през чимширите — едри черни силуети, които се олюляват и куцукат, стряскащо лишени от кости. Кръжат един около друг, общият им фокус е съсредоточен върху параклиса. Най-близкият предприема куцукаща крачка напред. Еди придърпва Джо надолу и пъха пръсти в ушите си.

Светът се превръща в басов тътен, а резонаторът току-що е дал на барабаниста най-силния отзвук в кариерата му.

Светът е побелял.

Носът на Джо кърви. Очите му са пълни с прахоляк.

Когато надзърта зад ъгъла, външната стена липсва. Също и ръскинитите. На тяхно място има почернял и овъглен кратер, изпълнен с мирис на фосфор и селитра — нощта на Гай Фокс[124] е настъпила рано.

— Домашно вариво — обяснява щастливо Еди Банистър, скорошна столетница с лош характер и отлично познание за екзотермичните реакции. — Струва ми се, че май съм прекалила с азота и съм наблегнала на толуола. Но пък в излишъците няма нищо лошо, нали?

Градината на „Самсон в храма“ е пробита.

Стигат чак до колата, която Еди Банистър е откраднала. Отряд Спорк — Хариет и Джо, и новата им приятелка — врътват бягството на десетилетието, връх в аналите на изчезването с Допълнителни точки за възраст, несигурност и спонтанност. Еди решава, че това е нещо като майсторски клас и се надява някой — все някъде — да си води бележки и да го преподава на Младите. Класика в оцеляването, избягването, съпротивата и бягството — „Образцов Банистър“.

Изведнъж от нищото улицата се изпълва с щъкащи и налитащи силуети, парцаливи гарги в черните си савани, същинска напаст от паяци. Изливат се през вратите на съседните къщи и от паркирани коли — пет, десет, двайсет, множество люлеещи се глави и опипващи длани. Джо Спорк ги зяпа, пристъпва на крачка пред Хариет и Еди и пред очите му всичките — до един — обръщат глави към него. Застива под погледите им. Усеща прожекторите и грамадния напор от куршуми, ужасното пльонк, с което се пръсва сърцето му. Олюлява се. Ръскинитите се втурват напред.

Първата вълна се опитва да докопа Хариет, но Еди Банистър ги заплашва с вярното си оръжие и те отстъпват, като се разделят пред линията на огъня. Втората вълна приближава от север и се опитва да отреже пътя към колата — зловеща пресечна линия. Джо се освества достатъчно да вдигне ръце в нещо като бойна стойка и да ги принуди да се съобразят с него. Монасите се колебаят и отстъпват, но преди той да се изненада приятно, вълна номер три се врязва по перпендикуляра на вълна номер две и го понася със себе си, а железни пръсти и мускули като менгемета се сключват върху крайниците му и го вдигат в багажника на бус. Зад себе си вижда кроткото лице на майка си да се превръща в гледка от кошмарите под напора на внезапен прилив на силен бяс, какъвто никога не е виждал у нея. Тя се мята напред и се хваща за буса с писъци на банши, иска си го обратно, върнете ми го, не е ваш, той е моят син.

Джо Спорк се бори като Гъливер в плен на лилипутите. Те са се вкопчили в него отвсякъде и вече може само да се върти и да шава. От друга страна, ако успее да освободи поне ръката си, ще нанесе и определени щети. Усуква се и усеща хватката върху едната му китка да отслабва. Боли, но той повтаря опита — и отново, а менгемето се плъзга по артериите му, разкъсва кожата… и ръката му е свободна!

Какво е меко?

Очите са меки. Гърлата са меки. Носовете и устните. Също и гениталиите, но многото пластове тъкан ги правят трудни за откриване, а мъжете и жените бързо се научават да си пазят тези части.

Джо посяга към нечие лице, напипва плът и очи под воала, чува вик и усеща противникът да отстъпва, вижда друг да тръгва напред — с широки рамене и тежка стойка. Сляп борец? Отново замахва към новия си враг и ръскинитът го удря по ръката, силно. Боли — както боли, когато се удариш в лакътя в стъклена маса. На Джо не му пука, посяга отново.

Хайде де! Давай де! Нека потанцуваме! Хайде, копеле!

Вече се е вкопчил в противника, напипва масивни, солидни крайници, пръстите му търсят меки участъци и уязвима плът. Черната платнена маска се откъсва и той крещи с яростна наслада, но после бойният вик замръзва в гърлото му.

Джо Спорк се взира в лице, изработено от злато.

Безоко, със зейнала костенурча уста и едва видим намек за черти под патинираната плоча.

Не е маска.

Лице е.

Безлико лице. На нечовек.

Ръскинитите се скупчват около него. В тяхна власт е и те ще го отведат.

Той пищи.

Не знае какво става оттам нататък, понеже някой му лепва студена кърпа на устата и Джо вдишва.

XIII

Паноптикум от дни;

Мъжът в ковчега;

Бягство

Стаята е много малка. В средата на всяка стена и в центъра на пода и тавана има кръгове от прозрачно вещество с крушка вътре. Лампите винаги светят. Зад стените или в самите тях — Джо не е сигурен — има високоговорители. Понякога от тях бълват инструкции. Друг път свири музика, много силна. Понякога просто изливат с вой електронните си възражения.

Не е сигурен преди колко време се е опитвал да заспи или от колко време го държат буден. Смята, че знае приблизително, понеже четината по брадичката му подсказва, че са изминали само ден-два, но когато най-накрая заспива — осъзнава, че е спал много пъти, откакто е тук, но не е сигурен за по колко време — при събуждането си открива надвесено плътно над себе си призрачно лице и бръснач стърже бузата му с голяма прецизност. Дръпва се или поне се опитва, но открива, че е вързан. Когато продължава да се бори, към шията му притискат нещо студено, светът потъва в мъгла и ярки светлини, и Джо пищи много. Предполага, че студеното нещо е било електрошок. Скритото в плат лице наднича към него, сякаш се чуди защо е разстроен. Той пък се пита дали е човешко или не и дапи е като онова, на което свали воала. Пита се дали си е измислил тази част.

Когато се свестява отново след електрошока, необяснимо странно се оказва възбуден. Възможно ли е да са го наблъскали с наркотици? Само че защо биха му сторили подобно нещо? После осъзнава, че подобен вътрешен диалог вероятно е и целта на цялата тази работа. Похитителите му упражняват натиск върху него. Притежават усещането му за време, будните му мигове, съня му. Получили са цялото му тяло — не е важно дали са го натъпкали с нещо. Важното е само, че са способни да го сторят. Единственото, което Джо може да съхрани от тях, е ума си — и именно него искат те. Не са в състояние да стигнат до него пряко, затова държат тялото му за откуп.

Спомня си, че е чел нещо за подложен на мъчения човек. Според него най-лошото било, когато му пускали до безкрай една и съща музика, докато не започнал да полудява. Пишеше, че дори бръсначите не били толкова лоши, колкото усещането, че губиш себе си. Джо силно се притеснява, че има много малко от себе си за губене и процесът няма да бъде продължителен.

Крещи и веднага съжалява за постъпката си. Не иска да привлича вниманието на похитителите. Но, така или иначе, влиза мистър Ординъри[125].

Ординъри има физиономия на селски ветеринар. Не е ръскинит. Очевидно е доведен отвън специалист. Говори с мек баритон, подходящ да обяснява, че Роувър е пипнал кучешка шарка или Тидълс ще се чувства по-добре на по-разнообразна диета.

Задава въпроси. Не изглежда от значение какви отговори дава Джо, така че той започва да си измисля шеги. Мистър Ординъри очевидно е на мнение, че забавните шеги заслужават намаляване на неудобствата. Мълчанието бива наказвано сериозно. Ординъри е достатъчно мил да обясни това при един от първите случаи, в които Джо упорито си затваря устата.

— Ама моля ти се, лъжи. Лъжите не са проблем. Или, ако нямаш представа за какво говоря, чувствай се свободен да дърдориш и да си измисляш. Това също не е проблем. Инатенето обаче… ще го приема като знак на неуважение.

Когато Джо решително си държи устата затворена, мистър Ординъри въздъхва и дирижира процедурите с направо гениална вещина. Жертвата бива принудена да заеме нелепи пози и да стои в тях продължително време. Болката се появява бързо и Джо я приема, дори я очаква. Става заслепяваща много по-късно, когато той вече е свикнал с дребните неудобства и смята, че се справя доста добре. Ординъри го слуша да крещи и не изглежда да реагира по никакъв начин. Майсторът започва да говори, наслуки избира ценника за ремонти на самонавиващи се устройства с надеждата, че послушанието, макар и закъсняло, ще донесе милост.

Нищо подобно.

Джо губи връзка с всичко, но в някакъв момент мъжът с пълните с омраза очи седи пред него и го слуша да пищи.

* * *

Брат Шеймъс се движи със същата притеснителна гъвкавост, която е демонстрирал и онзи път в работилницата на Джо. Все едно костите му са съчленени на повече места, отколкото следва да бъдат. Главата му плавно се върти и следи погледа на Джо, за да се взира в лицето му. Неразгадаемо, облечено в черно чудовище. С лице като яйчена черупка. Маска. И все пак то не е безизразно. Независимо дали емоциите се пренасят от тялото, или са толкова силни, че Джо долавя мимиката дори през воала, в малката стая е направо очевидно какво чувства монахът.

Той мрази Джо Спорк. Мрази го така, както се мрази човек, когото сте познавали цял живот и не можете да понасяте. Чието съществуване за вас е обида до мозъка на костите ви. Всяка частица на гъвкавото му тяло кипи от омраза.

Джо си няма представа какво е сторил, за да предизвика такава мъст. Не е достатъчно възрастен, че да нарани брат Шеймъс по някакъв начин, а и несъмнено щеше да знае, ако е нанесъл подобна травма на събрат по човечество. В крайна сметка посветил е живота си на кротостта.

Опитва се да го каже. За нещастие, не може да говори, понеже, когато се опита, зъбите му тракат и езикът не му се подчинява.

— Сдобил си се с впечатления от мен, Джошуа Джоузеф Спорк — казва клинично Шеймъс. — Не може да е другояче.

Не задава въпрос, така че според правилата на мистър Ординъри Джо не е длъжен да отговаря.

— Въобразяваш си, че съм човек с власт, но под нечии заповеди. Може и да знаеш, че нося богат набор шапки и корони и да си представяш, че те противоречат в естеството си на измамата. Но тези впечатления са повърхностни. Стъпват на разбиране за света, ощетено от съвременните слабости, на съвременната ирония, която толкова се плаши от грандиозни идеи, че непременно трябва да ги нищи, нищи и разнищи конец по конец. Британският триумф, мистър Спорк: свят на магазинери… — последното той изрича с презрение. Джо си записва наум: модернизация, магазинери: лошо.

— Аз съм много повече, отколкото си представяте. Повече съм, но това е само фракция от цялото, което ще постигна в бъдните дни. Победата ми е неизбежна, дете на омразата ми, понеже аз ще се превърна в Господ. И като Господ ще бъда съвършен, и понеже съм съвършен, винаги ще съм бил такъв. Всички тези очевидни криволици са прав път към апотеоза ми, когато ги погледнем от безвременната и несъмнена позиция на божественото.

Джо Спорк слуша всичко това и знае, че само преди седмица би му се присмял. Не сега, не тук, в тази стая. Очите срещу него изобщо не са смешни. В тях се вижда разчленен — не от любопитство, а за удоволствие. Знае със сигурност, че този човек би желал да го стори. Единствената му надежда е, че господарят на Ръскинитите лъже и всъщност има някой, който му държи юздата. След това обаче, с потъващо в петите сърце, съединява точките и осъзнава, че с тази задача явно е натоварен Родни Титуисъл, а добрият Родни вече е пожертвал съвестта си в името на по-великото добро, което само той е способен да види.

— Тогава нека ти задам един по-различен въпрос, за раз. нообразие. Но трябва да отговориш правилно, без половинчатц отговори. Готов ли си? Добре. Ако имам ума на Наполеон, но тялото на Уелингтън, то кой съм аз?

И пред поразения поглед на Джо Шеймъс се изсмива почти искрено.

Джо Спорк си няма представа какъв би могъл да е верният отговор, така че с все сили се опитва да попита какво е сторил, че да разгневи толкова мъчителя си и как би могъл да изкупи вината си, но устата му го предава и той кашля и плюе пръски. Мъжът приема това за предизвикателство и миг по-късно мистър Ординъри се появява да заяви, че е много разочарован.

Джо се опитва да избяга навътре и да си припомня хубави мигове, но добрите преживявания са твърде далечни и много избледнели, а в морето на ума му плават акули — спомени, от които не желае и не може да избягва повече.

* * *

По случай петнай-сетия рожден ден на Джошуа Джоузеф младежът отваря вратата и на стълбите открива баща си, във великолепен костюм и с подарък под мишница. Това е изумително впечатляващ подвиг, понеже Матю излежава присъда в един от затворите на Нейно Величество за грамадна (дори „грандиозна“, както твърдят слуховете) кражба.

— Здрасти, Джо — казва сърдечно Матю Спорк. — Реших да намина, надявам се да нямаш против.

— Пуснали ли са те? — пита настоятелно Джошуа Джоузеф.

— Както виждаш, Джо. Както виждаш. Аз съм свободен човек — поне за днес, ако не друго.

— Само за един ден?

— И за повече, ако успея…

Матю го казва много сухо и с искрица злост, която е запазената му марка, и предупреждава младия Джо за съществуването на притеснителна възможност…

— Избягал си от затвора!

— Да, така направих. При това много сръчно, бих добавил. Трябва да се видя с един тип на „Харли Стрийт“[126] по повод здравето си. В затвора храната е ужасна, момчето ми, има вкус на мазно и се отразява зле на храносмилането. Та си рекох, ами, защо не? Ще намина да видя сина си и да прегърна обичната си съпруга, и след това ще се насоча към гръдта на Аржентина, а хи можеш да наминаваш да ме навестяваш от време на време. Как ти звучи?

— Ти си полудял! — виква с радост Джоузеф Джошуа. — Не можеш да останеш тук, ще те намерят!

— Баща ти, Джошуа Джоузеф Спорк, може да е старец и изкукал, но не е глупак и това не му е първото фанданго. Точно в момента един любезен тип на име Бригсдейл носи костюма на Матю и чака на опашка за ферибота за Ирландия. Мистър Бригсдейл не е сторил никому зло в живота си, Джош, но силно прилича на твоя старец. Ще се качи на ферибота и ще го докопат, а в течение на няколко дни куките глупаво ще вярват, че са ме заловили, докато накрая мистър Бригсдейл ще обясни, че е станала ужасна грешка и ще ги съди за погрешен арест, не че му е нужно, понеже малко съм го насадил… Но по времето, когато грешката стане ясна, ще съм отпердашил към Буенос Айрес и всичко ще бъде наред — ухилва се Матю Спорк.

И за почуда на Джошуа Джоузеф вратата наистина остава неизкъртена и Летящия отряд[127] не довтасва. Баща и син седят на дивана („Малко съм натъртен, Джош, наложи се да изкатеря Доста висока стена, да знаеш. Това бягствата от затвора най-добре да ги оставим на младежта — ще го впиша в мемоарите си!“) и пият чай, докато чакат Хариет да се прибере у дома. В чест на старите дни, когато Джошуа Джоузеф е дремал като пале, свит в скута на баща си, дългучестият юноша отпуска глава на гърдите на Матю, докато гледат „Нюзраунд“ на Джон Крейвън, за да видят дали ще им сподели за избягалия затвор ник Матю „Картечаря“ Спорк и ще изброят ли многобройните му славни подвизи, но славата е мимолетна и вместо това дават плуващ заек.

— В Аржентина ще ме научиш ли как да стрелям с пистолета, тате?

Понеже несъмнено наближава денят, когато Джо ще е достатъчно голям да се научи.

Матю въздъхва.

— Направи ми една услуга, Джо, става ли?

— Разбира се.

— Не бъди като мен. Стани съдия или рок звезда. Стани дърводелец. Просто… намери си нещо по-добро. Остави пистолета на някой друг, моля те.

— Искам да бъда като теб.

— Не, не искаш. Само така си мислиш, но това е нормално. Глупости на търкалета. Да се крия в собствената си къща. Обещай ми, че няма да стигнеш дотам!

— Обещавам.

— Даваш ли гангстерската клетва?

— Гангстерска клетва! — И ако на някой от двама им това им се струва като връщане към първоначалното състояние, те не го казват.

— Добре тогава…

Така и заспиват и едва когато Хариет Спорк влиза вкъщи след класа си по йога и писва високо, Джошуа Джоузеф се пробужда и осъзнава, че баща му е умрял — съвсем тихо и с усмивка на уста.

Впоследствие се оказва, че мистър Бригсдейл е само плод на буйното въображение на Матю, не е имало и план за бягство в Аржентина. Когато Матю Спорк посетил затворническия доктор и научил, че животът му свършва, той си издействал разрешение да посети сина си за рождения му ден и след това, както се оказа, открил начин да избегне завинаги белезниците на правосъдието.

Две закачулени лица наблюдават Джо през процеп на вратата. Борят се за достъп до тесния отвор и се люшкат едно до друго. Стаята се изпълва с толкова силна смрад, че той започва да повръща. Когато стига дотам, че стомахът му е практически празен и е спрял да бълва дори кисела пяна, ръскинитите вкарват още смрад вътре, така че той конвулсивно се гърчи, земята докосват само челото и пръстите му — и нищо друго — по време на опитите на тялото да се отърве от съдържание, което вече не е в него.

Наум държи ръката на баща си в онзи последен ден. Матю щеше да знае какво да стори.

* * *

— Къде е?

Задават му един и същ въпрос, до безкрай. Когато възразява, че не знае какво търсят, мъчителите му са особено жестоки с него. Не им влиза в работата да обясняват. Неговата работа е да предложи възможни местоположения на всеки един предмет, който би им щукнало да търсят. Джо трябва да си завъди навика да мисли така, че да реагира правилно на мъченията им.

— Къде си го скрил?

Той им казва, че го държи в захарницата. Иска да им каже, че — каквото и да е то — вече са го взели. В тях е всичко, което притежава. Или е притежавал.

Във вас е. Във вас е всичко, което съм имал. Взехте го от собствения ми дом, от Тед.

— Дениъл ли го скри? Обясни ли ти какво е? Кой друг знае за него?

Да, Дениъл го скри. Така добре го е скрил, че никога няма да го намерите. Нито пък аз. В библиотека. В книжарница. В църква. Изгори го. Продаде го.

— Къде е?

Плод на въображението ви е. На моето въображение. На нашето общо. Ние сме едно цяло.

Умът на Джо се рее и той го знае, знае също и че зарейването е облекчение от болката. Бори се с него обаче, понеже се бои, че никога повече няма да се върне.

— Не можеш да продължиш да ни се съпротивляващ, ца края ще ни кажеш всичко. Всички така правят. Накрая ще Ни писне да слушаме как споделяш тайните си в досадни подроб ности. Къде е калибрационният барабан, мистър Спорк?

Нямам абсолютно никаква шибана представа.

Това е вярно, но в същото време той осъзнава, че въпросът не му е неясен. Калибрационният барабан служи да променя настройките на машината на Франки. Брат Шеймъс иска да използва Разбиращата машина за нещо различно от онова, което създателката й е имала наум.

Джо смазва това разбиране, оставя го да се размие. Сигурен е, че да знае прекалено много е също толкова зле, колкото и да знае прекалено малко.

— Къде е калибрационният барабан?

Хрумва му, че похитителите му наистина не са наясно, че той не знае. В ръцете на некомпетентни мъчители е — и от това се поражда новият страх, че физическите им умения са също толкова ограничени, колкото и аналитичните, и ще допуснат да умре по случайност просто поради проява на невнимание.

Накрая се оказва в странното положение да се надява да са по-добри в занаята си, отколкото му се струват.

* * *

Сънува, че Родни Титуисъл е дошъл да го посети. Предпочита да му се присънват не така сиви и безлични неща.

— Измъчват ме — казва Джо Спорк през вцепенените си устни.

Родни Титуисъл поклаща глава.

— Не — отвръща той. — Не е вярно.

— Напротив. И ти го знаеш!

Джо звучи детински в собствените си уши и вътрешно беснее, но иска да бъде спасен. Иска кралицата или Би Би Си да се намесят и да спрат мъченията. Родни Титуисъл не е нито едно от двете, но е най-близкото възможно съответствие.

— Нищо подобно не правят. И е голяма грешка да предполагаш такова нещо. Контрапродуктивно е. По-лошо, дава помощ на враговете.

— Какви врагове?

— Враговете. Всички врагове.

— Значи ме измъчват, за да са в безопасност всички останали?

— Не ви измъчват, мистър Спорк. Това е незаконно. Не бих могъл да използвам ръскинитите, ако ви подлагат на каквото и да е деградиращо третиране. Обаче аз ги използвам. Знам, че се подчиняват на закона. Задал съм навеждащи въпроси. Получил съм уверенията им. Следователно или си измисляте, или се заблуждавате. Ако си го измисляте, следва да ви предупредя, че манипулативната лъжа вече се смята за техника на законова война. Нали разбирате какво означава това? Военните действия се ръководят от законови рамки, оттам и законова война. Съществуват наказания за незаконна законова война.

— Те дори не ми казват какво искат. Искам да им го кажа, нали разбирате. Само че нямам представа какво е то.

Родни Титуисъл въздъхва:

— Те искат калибрационния барабан за Разбиращата машина, мистър Спорк. Малък предмет. Не е по-голям от дланта ви. Книгата, както става ясно, ще включи машината, но не я изключва. Трябва да се сдобием с барабана. Съществуват предположения, че е във ваше владение. Или във владение на дядо ви. Разумно ще е да обмислите внимателно тази идея, преди да отричате всичко.

— Не знам. Искам… Искам си адвоката! Доведете ми Мърсър. Имам си права. Знам, че имам.

— Не, нищо подобно. Не и тук. Не тук в тази стая, в тази сграда. Тук сте пациент. Подозират ви в терористичен акт толкова отвратителен и така разрушителен, че е същинското определение за лудост. Пациентите нямат права. И ви го казах и преди, сър: има си наказания за законова война.

Мистър Титуисъл си тръгва припряно и се оказва, че наистина има наказания. Но Джо знае вече, че има наказания за всичко, и те му влияят все по-слабо и по-слабо.

Оставя се да изчезне за известно време.

— Тази задача. Тези думи. Те са срещу природата. Те са срещу всичко. Бащите не трябва да погребват синовете си… — Дениъл Спорк е прав като махало и стърже като прашасал стенен часовник. — Нито по време на война, нито по време на мир. И двете съм видял… — Спира се, раздвижва дясното си рамо и шията си. Удържа пещ от мъка и огънят се провижда. — Синът ми не беше добър човек. По мерките на законите на страната ни. Беше престъпник. Той. Не можеше да го прозре. Опитвах се но бях сам и не успях. Аз не съм. Добър с думите. И с хората. Разбирам машините. Тъй. Той беше лош човек. Крадеше. Грабеше. Разбиваше и стреляше, и подтикваше други да го правят. Опита се да продава наркотици. Влезе в затвора. Синът ми е лош. Скърбя за лошия си син…

В душата му се разгаря непокорство.

— Но не беше такъв. Не беше лош. Не беше. Обичаше. Обичаше сина си. Обичаше жена си. Преди всичко искаше да обича майка си. Моята Франки. Неговата Франки, която почти не познаваше. Вярвам, че е обичал дори мен. Въпреки че го провалих. Ден след ден се провалях. Толкова съжалявам, че не успях. Не успях! — Дениъл спира отново.

Джошуа Джоузеф никога няма да научи какво точно не е съумял да стори, понеже дядо му трябва да се вземе в ръце и да заобиколи тази тема, иначе няма да успее да завърши надгробното слово, ще се провали и този последен път, а това е нещо, което Дениъл Спорк никога не би позволил. Пружината трябва да се развие докрай.

— Не беше лош. Не беше. Беше несдържан. Гневен. Непослушен. Но не нечестен. Макар понякога истината да не можеше — като мнозина от нас просто не можеше — да му наваксва на темпото. И онова последното, което разкри. Че знаеше какъв е. Знаеше. Че не му остава много. Че той. Умира. Излезе от затвора. Да види сина си и да се сбогува. Не ми каза, че идва. Щях да го убия.

И това, невъзможно, кара присъстващите да се разсмеят — не горчиво, а сърдечно. Да. Матю Спорк, по пътя към гроба си, е също толкова вбесяващ, какъвто винаги е бил, и също тъй глупаво, упорито героичен по въпроса.

— Жалете, моля ви. Днес го оплачете. И заради мен. Крещете. Ронете сълзи. Пийте много и се дръжте глупаво. Бъдете като него. Освободете го. Понеже аз не мога. Не знам как. Бащите не трябва да погребват синовете си.

Веднъж излезли, спускат ковчега в земята. По неизвестна причина гробът е облицован с изкуствена трева. Джошуа Джоузеф си е представял, че пръстта ще бъде буцеста и мека и че ще може да я разпръсне, но Лондон е издигнат върху глина и вместо това той сипва буци с цвят на горчица в дупката, а оттам при падането им се чува приглушено, кухо тупване. Той се притеснява да не е олющил позлатата, а после се чувства глупаво, понеже никой никога няма да разбере, нито ще му се скара, ако види.

Погребението продължава до безкрайност.

Накрая, близо час по-късно, с ковчег, погребан от край и до край, Джошуа Джоузеф застава до дядо си, загледан отвъд тясната улица. В течение на пет минути си стоят така, старецът кипи от всички самоукори, които не е произнесъл, а момчето по инстинкт търси единствения човек, еднакво отговорен за Матю Спорк в живота и в смъртта. Заедно, двамата гледат — но не виждат — как двуетажен червен автобус, първият от двата, стига до спирката от другата страна на улицата. След малко потегля отново и разкрива самотен силует в погребално черно, източен и щръкнал на фона на вестникарската будка.

Джошуа Джоузеф остава с краткотрайно впечатление за сива коса, подрязана в суров сасон, кльощава шия като брезичка и две възлести, артритни длани, вкопчени в строги черни панталони. Много бавно и извънредно старателно тя вдига лявата си ръка в поздрав и Джошуа Дожузеф дори от това разстояние вижда, че е плакала. По тръпките й съди, че продължава да ридае. Чуди се по кого ли скърби жената и дали идва тук всеки ден или пък веднъж седмично, или дали след това погребение не следва веднага друго, а после го озарява прозрение, огласено от смутения, отчаян вик на дядо му. Старецът се втурва напред, с ръка, протегната, сякаш посяга от дълбините на ледено море към последния шанс да докопа спасителната стълбичка.

— Франки! — крещи той. — Франки, Франки, моля те! — Той търчи право към източната порта, забравил за болните си колене и нестабилните глезени. — Франки! Миличка Франки!

И тя отвръща. Наистина. Лицето й грейва при тази неочаквана, невъобразима благословия — че дори сега, дори в този най-суров миг, любовта му не трепва. Размаханата ръка се протяга към Дениъл, сякаш люшната от вятъра. И след това, внезапно, отворената врата се затваря. Франки не е приключила. Не е готова. Прибира ръка и започва да се извръща, а вторият автобус прокарва временна завеса помежду им. Дениъл се бори с райбера на вратата, внукът му е понесен подир него, също отчаян — почти — като самия старец. Портата се отваря — но когато автобусът потегля отново, Джошуа Джоузеф знае вече какво ще види. Естествено, автобусната спирка е празна.

Дениъл се взира неразбиращо, а после се завърта да проследи с поглед отдалечаващия се двуетажник и вижда — и двамата виждат — онзи сух силует да стиска здраво сребристата опора отзад. Франки е извърнала лице встрани от тях, сякаш тялото и сърцето й отказват да довършат докрай това заминаване и тя си остава вкоренена на движещата се дъска, застанала неподвижно, сякаш ще ги прегърне и двамата, макар автобусът да я отнася надалеч и завива зад ъгъла, и нея я няма вече.

* * *

Мъчителите намират съпротивата на Джо — несъпротивителната му съпротива — за странна и разочароваща. Затварят го в малката му бяла стая и не след дълго тя сякаш се отделя от сградата и започва да го подмята — нагоре-надолу, насам-натам. Хрумва му, докато виси окачен вътре и гледа едната стена на кутията да се отдалечава, и като знае, че другата вероятно го догонва изотзад, че ако се движи с петнай-сет мили в час — не е невероятно — и кутията с петнай-сет в обратна посока, то тогава ще се удари с обща сила от трийсет мили в час и вероятно ще умре.

Разперва ръце и се опитва да забави падането. Не умира, нито дори получава сериозна контузия — макар да подозира, че си е извадил палеца или е пукнал някое и друго ребро, и се чуди в промяната на обстоятелствата, която го кара да смята това за нещо дребно — и когато са приключили, мъчителите го пускат навън. Той се олюлява и клати, и изпразва стомаха си на белия под. Те го държат и той им благодари.

Мистър Ординъри се усмихва.

Вместо да върнат Джо в кутията (той се бори със себе си, за да избегне да я определи като „у дома“), го слагат в друга стая, точно до нея. Вътре има човек, който мирише на гумени ботуши, тиня и водорасли, а тялото му е сбор от изгаряния и белези.

— Стигнахме до бръшляна — казва Тед Шолт.

Джо гледа надолу към посребрената му глава и към мъжа, за когото подозира, че умира, и изпитва силно усещане за близко познанство.

* * *

Сторили са нещо странно на Тед Шолт, нещо необичайно и хитроумно, и наистина ужасно. Той трепери — но не като човек, на когото му е студено или е уморен, или го е страх. Трепери, все едно мускулите му се отлепят от костите, и кожата му изглежда една такава разтегната, като че тлъстините в тялото му се стичат на места, на които не следва да бъдат.

— Бръшлян отвътре — казва дрезгаво Шолт. Очите му се лутат, но не откриват нищо и Джо осъзнава, че той не може да вижда. — Бръшлян в кръвта. Главата на Тед е пълна и той е глупак, Господ е измислица в дяволското царство…

— Аз съм, Тед — казва му тихичко Джо.

Няма нужда да се крещи. Двамата са притиснати един в друг като любовници. Могат да се сдобият с нещо, наподобяващо уединение, само ако единият от тях се изправи. — Спорк Тиктакчев.

— Не бива да допускаш да си изпълни плана — казва неясно Тед. Опитва се да надигне торса чрез напън на стомашните си мускули и се чува звук като от разпаряне. Той простенва.

— Тед… не мисля, че мога да сторя нещо. Не знам какво става.

— Брат Шеймъс. Машината на Франки.

— Да, но не знам какво значи това. Не знам какво искат от мен. Не знам нищо. Аз съм просто идиотът, който завъртя ключа. Ти беше там, Тед.

Шолт се опитва да заговори, а после изпищява отново и този път, когато извива гръб, той изпуква, сякаш костите му се трошат.

— Какво ли вагонче тегли машината на Франки? Науката има много лица и всяка уста шепне на света по различен начин. Франки я няма, острието й ще сече във всички посоки. Чии ръце държат ножа? Шеймъс, разбира се. Винаги Шеймъс. Копелета… — той потреперва и Джо усеща как нещо мърда в тялото на Пазителя — нещо, което дълбоко вкоренени инстинкти намекват, че трябва да си стои на едно място.

— Тед, моля те. Не мърдай.

— Тя каза, че това е спасението. Каза, че твърде много истина ни превръща в лед и ще се строшим, така че го е настроила съвършено. Но Шеймъс… той иска нещо повече. Иска да се равнява с Бога. Да пренастрои машината. Да види цялата истина наведнъж. Той ще убие света. Само че не може да го направи без калибрационния барабан, а той не е в него, нали? Разбира се, че не е. Понеже Франки не беше идиот. Тя го даде на някой, на когото може да има доверие.

О, мамка му. Дениъл. Дала е на Дениъл ключовете за апокалипсиса. Разбира се, че така е сторила. На кой друг да връчи нещо, способно да разруши света, и кой да бъде преследван от биячи и чудовища, ако не бащата на детето ти, който все още те обича, дори след като си си играла на криеница със сърцето му в течение на трийсет години?

Дениъл — и следователно Джо.

Мамка му, мамка му, мамка му.

Ако барабанът е в Джо, то той не го знае. Ако похитителите му са го взели, когато са нападнали склада, също не го знае. Следователно е скрит. И, разбира се, е скрит от Дениъл точно за миг на крайна нужда. Твърде добре е скрит. Може да е сред загубените вещи на Дениъл. Може Матю, без да знае, да е продал ключа за запалването на най-опасния обект в света на цената на едно хапване в „Секонис“.

По дяволите.

Тед Шолт продължава да бръщолеви:

— Но Шеймъс просто иска да научи докъде е. Да научи дали е спечелил, или е загубил. Глупостта е симптом на огромна сила, така казват… — И додава: — Трябва да го спреш. Непременно! Върви на „Лъвлейс“. Там, където я оставих.

— Не ми казвай, Тед. Не тук. Не мога да пазя тайна от тях…

Те ще ми я измъкнат. Онова, което не са измъкнали от теб, ще им дам аз. Не мога да го опазя.

Шолт се взира право в него — през него — с луди лукави очи, които за момент проблясват в мрака. Вдига глава и нещо се разпорва меко в корема му, нещо строшено. Той изръмжава:

— Напротив, можеш! Трябва!

Той се кани да издаде тайната, няма съмнение.

Джо извива шия и Шолт прошепва право в ухото му, почти без да издава и звук.

— Тя е под хълма на Станция X… — и се отпуска.

Джо поклаща глава, облекчен.

— Тед, не знам къде е това.

— Има го в публичния регистър. Неясно, но просто. Не… слушай! Мога да ти кажа как… застани на кутията и виж хълма, надзърни в тунела в мрака. Отвори вратата с рождения ден на Лизи. И си вътре. А сега! Объркай всичко в главата си. Смеси буквите и запомни хаоса. Кажи го: Матроната се крие. Окото на народа. Бог грешника проводи и пак ще се зарие. Виждаш ли? Така можеш винаги да решаваш дали да го кажеш на глас. Можеш да го пищиш, ако се налага. Изкрещи отговора срещу тях и нека сами се оправят. Кажи им истината, но я скрий от тях. Длъжен си, Джо! Длъжен! — Той хъхри и затваря здраво очи. — Всичко е там. Прави каквото щеш. Но го спри!

Тед пъшка и се върти, и от него се разнасят още припуквания. Джо се чуди дали, ако се разблъска по вратата и обещае да говори, мъчителите им може да доведат лекар.

Вероятно не.

Така че вместо това лъже милостиво:

— Ще го направя, Тед. Ще успея.

* * *

По-нататък, когато използват водата, Джо умира за две минути и осемнай-сет секунди.

Водата тече по лицето му студена и освежаваща, но има вкус на сол и химикали. Тя е специална смес, обяснява мистър Ординъри, за намаляване на риска от фатални случки. Докато пълни дробовете му, Джо си мисли, логично, че надали върши особено добра работа.

Започва да се дави. Един от ръскинитите е застанал плътно до него и се вслушва в хриповете му. Съществото върти глава, за да чуе по-добре плискането на вода в дробовете му. Има опит. То е майстор. Може да познае по звука, който тялото издава, кога е време да спре.

Джо се чуди кога е спрял да мисли за ръскинитите като за хора. Чуди се и дали изобщо те го виждат като човек.

Искрица в него не се сдържа да не отбележи, че наскоро не са му задавали никакви въпроси. Може и да не възнамеряват да го правят. Може просто да се канят да го убият.

Идеята е ужасяваща и той започва да се бори. Бори се, докато не е в състояние да продължи и вдишва много вода, а слушащият вдига ръка. Нахлува медицинска количка с крещящи санитари и лекари.

Налага се да го реанимират, което правят с помощта на машината, защото — когато един от тях се опитва да му направи дишане уста в уста — мистър Ординъри предупреждава, че Джо е опасен и може да им отхапе устните, а и си нямат представа дали не пренася някакви болести.

Джо се чуди защо, за Бога, не са проверили поне това. Струва му се съвсем очевидно. Докато докторите се борят да не допуснат да умре, той размишлява дали да им съдейства. Подозира, че може и просто да си тръгне — и да не се завърне. Но смъртта не му се струва разумен краен резултат, а той си има работа за вършене. От него зависят доста хора.

Винаги е избягвал да мисли много-много за смъртта. Цялата идея го притеснява — и винаги е било така. Проклет да е Часовникът на Смъртта на Дениъл, предоставен на специалните му грижи. Чуди се защо му се струва важен в момента — гнусно, мрачно творение на викторианския кич. И защо ли Дениъл толкова го харесваше, а пък така обичаше живота?

Решава да позволи на дядо си невинност до доказване на противното. Засега все още няма да умира.

Когато сърцето му започва да бие отново, мистър Ординъри заявява, че е време за почивка.

* * *

В светложълта болнична престилка и с гърло, още ожулено от тръбичките и повръщането, Джо седи в стая с прозорци-кутии и копнее да е на хиляда мили оттук, да е някой друг, никога да не е срещал Били Френд, никога да не е избирал да следва стъпките на дядо си в умиращия свят на часовниковите механизми. Копнее баща му да го е принудил да стане адвокат, каквото и беше в един момент намерението на Матю, преди сълзите на Хариет да го отклонят от този път.

Ето затова сега играе на „Змии и стълби“ с жена съкилийничка и гледа часовника. След двайсет минути ще бъде единадесет сутринта. Джо се чуди дали тогава ще дойдат да го вземат, понеже числото е кръгло.

Не всички от персонала тук са ръскинити. Поне доколкото може да познае, повечето са обикновен медицински персонал. Но Джо се намира в ръскинитска болница за умствено болни. Една от сестрите — приятна, заоблена дама на име Джема — му повери с приглушен глас, че получава най-добрата възможна грижа и съвсем скоро ще се подобри. Той отвърна, че е сигурен в истинността на твърдението й и на бузите й грейнаха трапчинки.

При все това тя не желаеше да му разкрие името на болницата („Не ми е позволено“) или да се свърже с някого от негово име („Мислете си как се подобрявате, става ли?“), или да му даде каквито й да е новини от външния свят — за златни пчели например или дали те вече са довели до война.

Джо е кръстил болницата „Щастливите декари“. Другите пациенти — почти сигурен е, че не всичките са затворници — са мълчаливи и замаяни. Онзи в ъгъла пее до безкрайност първите реплики на популярна песен. Някаква жена стене.

Пет минути преди кръглия час седем мъже влизат в стаята и разчистват място за нещо като ковчег. Прилича на дъската, към която Джо е вързан по време на воднобординга („терапия за соленоводно разкритие“, казва сестра Джема неодобрително), но, изглежда, е направен по мярка и е по-краен в ограниченията си. Мъжът вътре е почти обвит в найлонови ленти и гума. По-възрастен е от Джо, но по-млад от Матю по време на смъртта му, и има буйна коса и гъста брада, както и тъмния тен на работник на открито, поизбледнял под ограничителните колани. Дори когато този човек се намира навън, пак е в ковчега си.

Най-сетне. Някой, когото мразят повече от мен.

Поставят мъжа в ковчег до прозореца, така че нещастникът да вижда цветята и той издава стържещо гъргорене, което Джо по някое време разпознава като любезен поздрав „Добро утро“.

След малко карат Джо да застане пред ковчега. От човека вътре се виждат само едно кафяво и едно синьо око, които отвръщат немигащи на погледа му. Майсторът осъзнава, че на затворника вероятно не му се случва да гледа лицата на хората твърде дълго. Прехвърля поглед над ковчега и забелязва, че мистър Ординъри го гледа напрегнато и прочита предупреждението: „Има и по-лоши места, отколкото онова, на което си, драги“.

— Здравейте! — казва той на пленника, — аз се наричам Джо. А вие?

За момент се чуди защо всички му се смеят, дори мъжът ковчега.

Не го връщат обратно в килията му. Той усеща как малката стая зад гърба си, не особено по-голяма от тялото му, очаква да го прегърне отново. Взира се в бялата светлина от прозорците и я запомня наизуст.

Играе табла с онзи от ковчега. Налага се да използват електронна дъска. Мъжът в кутията има дистанционно — също като тези, които използват парализираните. Един от пръстите му е свободен да оперира с малък джойстик, само за по едно цъкване. Напред. Настрани. Напред. Настрани. Очевидно джойстикът не мести по диагонал.

Джо печели. В последния момент обаче онзи в ковчега го уплашва до смърт с един разбеснял се цар. Той заплашва, вдъхва страх и пъди часовникаря от позицията му, като само със заплаха и нищо повече залавя няколко пула, преди Джо да успее да му прегради пътя. Насред пуловете царят не е пленен. По-скоро е заобиколен от мишени.

Мъжът в ковчега мърмори нещо около запушалката в устата си. Трудно е да се дешифрира. Той се зъби и дъвче предмета в устата си, изпъва устни. Блести слюнка. Повтаря репликата си.

— Така се прави!

После се разсмива.

Когато Джо пита защо просто не оставят онзи в ковчега да изказва нарежданията си, всички отново се разсмиват. Висок санитар си навива ръкава и му показва белега си — дълга бледа ивица разкъсана плът. Не изглежда да се притеснява от мъжа в ковчега. Явно смята, че всички те са замесени в една и съща каша. Пленникът му гъргори сърдечно.

По някое време носят на Джо ядене. Хранят го, понеже трепери прекалено силно, за да се справи сам. Докато се занимават с това, друг санитар тъпче венозно пленника в ковчега. В един момент допуска грешка и с по-свободната си заради джойстика ръката затворникът отваря дълга, дълбока цепнатина на бузата на санитаря. Ръмжи доволно. Говорът му е завален, но му се разбира ясно.

Така се прави.

Мъжът в ковчега започва да вие — невероятно силен, притеснителен рев. Зашеметяват го с електрошок — което е напълно безполезно, понеже и бездруго е здраво вързан — и той започва да се дави. Миг по-късно полилавява и губи съзнание, налага се да повикат спасителен екип. Когато успяват да го реанимират той небрежно издира лицето на една сестра. Очите му сияят ярки и сърдити. Открива Джо.

Въпрос на фокус е, осъзнава часовникарят. На интензивност. Матю несъмнено е притежавал тази способност, но така и не е позволил на сина си да види, понеже се използва само за спешни случаи, а в света на Матю — поне във версията, за която е позволил на сина си да опознае — извънредните ситуации са забранени: всичко, което се случва, става в името на напредъка на Дома на Спорк. Но когато гърбът ти е опрян в стената и ножът е в някой друг, в крайна сметка решението е просто: Не те са чудовището. Аз съм.

Човек не може да мисли само за последиците. Всяка секунда е край сама по себе си. Така се прави.

Санитарите успяват да победят мъжа в ковчега, а той се смее през цялото време. Джо внезапно осъзнава какво се е случило току-що.

Имал е урок.

Взира се в дивите, гневни очи и усеща топлината на другарството. После санитарите измъкват мъжа в ковчега от стаята.

— Накъде върви светът! — обажда се със съжаление мистър Ординъри иззад гърба на Джо. — Ти май си намери нов приятел.

— Луд човек. Не знам как се казва.

— Така ли?

— Точно така.

Мистър Ординъри се замисля. Отбелязва:

— Хъм.

А след това времето за почивка свършва.

— Исках лично да ти го покажа — казва мистър Ординъри, понеже нося цялата отговорност за него. Наложи се да поработя старателно, за да се сдобия с него. Никой няма да дойде да те търси.

Писмото е съвсем обикновено, написано на скъпа хартия, ддресирано е до Джо посредством Родни Титуисъл.

* * *

Драги мистър Спорк,

Със съжаление ви информираме, че поради замесването ви в дейност във вреда на интересите на Обединеното кралство, по-точно в терористични убийства на различни личности и съпътстващи престъпления — вече не можем да ви представляваме. Считано от този момент защитата на „Крадъл Нобълуайт “ е оттеглена от вас и се надяваме да уредите последващата сметка за услугите ни в рамките на идните 28 дни.

Искрено ваш:

Мърсър Крадъл

* * *

Има послепис с ужасния почерк на Мърсър:

Съжалявам, Джо. Оказва се, че те удрят по-силно от нас.

* * *

Писмото е подписано от всички партньори.

Мистър Ординъри се усмихва:

— Има и писмо от майка ти.

Изглежда смята, че това е победа от негова страна, което показва приятна липса на информация за Хариет.

* * *

Оставят вратата към килията на Джо отключена. Той тръгва към нея умислен. Лъч светлина го примамва и всеки момент ще чуе гласа на Мърсър. Всичко е измама. Той е свободен.

Когато стъпва с крак на пода на килията, все едно е стъпил върху гвоздеи, само дето усеща болката през цялото си тяло. Отскача обратно назад в килията и вратата се хлопва.

Пак се отваря, но той не си дава труда да мине през нея. Осъзнава миг по-късно, че са го дресирали сам да се затваря.

* * *

Товарят го и го връзват на количка, след това го оставят в друга стая. Тази е голяма и студена и е пълна с хора на колички — също като него, само дето не са вързани.

Отнема му цяла вечност да осъзнае, че не са ограничени с нищо, понеже са трупове, и дори още по-дълго време му е нужно да познае наредения до себе си Тед Шолт, отпуснат и блед. Главата на Шолт е завъртяна на пълен оборот на шията му.

В мига, след като най-сетне го разпознава, Джо си представя Тед на колесницата на Часовника на смъртта на Дениъл — див бунтовник, който бие Жътваря със сандал и настоява да го върнат в парника му. Усмихва се. Да. Така би следвало да стане.

Само дето няма нищо подобно. Тук е само Тед, а Тед е мъртъв.

* * *

Мистър Ординъри има да му покаже и друго писмо. Изглежда особено доволен от себе си.

* * *

Скъпи Джо,

Много съжалявам. Вече минаха месеци и не знам къде си. Наистина те харесвам, но не мога да чакам завинаги. Тази вечер излизам да се забавлявам с Питър. Продължавам нататък. Моля те, не ме мрази.

Поли.

* * *

Джо лежи по гръб и отказва да говори, а мъчителите го отвеждат в малката му бяла стая и го натъпкват в нея, и му бият електрошокове до безкрай, докато не се превръща в огромен гърчещ се мускул. Започва да им се смее, задето са така предвидими. Болката просто го кара да се смее по-силно дори когато електродите се нагорещяват и го изгарят, но след това внезапно му се приисква мъчението да свърши — повече, отколкото си спомня някога да е искал нещо. Иска да не полудее. Да не се присъедини към Тед Шолт на колелото на смешния, отвратителен часовник на Дениъл.

Специалните ти грижи.

Дениъл, който държи ключовете към света.

Специални.

Грижи.

Джо знае къде да намери калибрационния барабан.

Усеща нещо да се опъва в гърдите му и след това внезапно да се освобождава, и чува да викат дефибрилатора. Обхваща го странен покой, студен и необичаен, и той осъзнава, че не чува сърцето си.

После изведнъж вече не се намира в килията.

* * *

Все едно някой е включил лампите и всички сенки са изчезнали. Бялата стая я няма. Той се чувства добре. Дори хубаво. Малко е отегчен.

Знае обективно, че изпитва някакво прекъсване. Но това не му се струва нещо лошо. Поглежда надолу и се пита дали отвъд ще има трева. Когато те държат в килия и умът ти откаже, несъмнено би следвало да получиш трева, дървета и птички.

— Ти си идиот — казва Поли Крадъл.

Той я зяпа. Облечена е в дрехите, в които я е срещнал за първи път, чак до пръстчетата с лак с рибарска мрежа и позлата.

— Показаха ми писмото ти.

— Глупости. Показали са ти едно писмо. Аз определено не съм го писала.

— Би могла да го напишеш.

— Излъгали са те. Това им е работата. Джо, погледни ме. Погледни ме веднага. Виж ми лицето. Очите…

Той се подчинява.

— Няма да те напусна. Може да се опиташ да ме отпратиш. Но аз няма да си тръгна, никога. Няма.

— Ами!

— Просто да знаеш.

И дори когато той се връща в килията и всичко отново го боли, това вече няма значение.

* * *

Осъзнава, че е понечил да извика: „Ще ви кажа“. Но сега положението е различно.

Лъжеш. Лъжеш като плешивец с кожена шапка. Лъжещ безобразно. Лъжеш, лъжеш, лъжеш. Твърде далеч отиде. Вече ги виждам. Виждам всички ви.

Трябваше да кажете, че тя е мъртва. Или пленница като мен. Че е била тук. Можеше да кажете всичко освен това.

Лъжете. Такива сте вие.

Лъжльовци.

Нещо в него гори.

Когато идват да го отведат, Джо тръгва покорно, после се сеща за човека в ковчега. Онзи, който беше плътно завързан и въпреки това успяваше някак си да нарани противниците си. Който яздеше електрошока и дрогите, с които го тъпчеха, и въпреки това беше толкова опасен, че се налагаше да го държат вързан, и дори тогава не можеха да го контролират. Човекът в ковчега е пленник, но не е затворник. И е съюзник.

Джо се пресяга решително и троши носа на мистър Ординъри с дясната си ръка. Увисва, завърта, усеща стържене между пръстите си и Плиснала кръв. Ординъри пищи срещу него. Джо го уверява:

— Така се прави. Така! Така трябва да се прави!

Нужни са петима санитари да го удържат, та шестият да успее да го упои.

Сивотата го похлупва от всички краища на света и той вижда, че те се боят.

* * *

Събужда се, а болката и синините са като балсам. Горе е долу и мъчителите се боят от жертвата си, и този свят му е точно по вкуса. Светът на неправилата.

Джо се хили под нос и близнал кръв по цепнатата си устна, се хили още по-широко. Има странна красота в белите стени на килията му: безплътните плочки са изумителни, а сухият, безвкусен въздух е като пиршество на езика му. Той размърдва ръце и крака, опипва се и преоткрива в подробности всеки мускул и силата му, възможностите и ограниченията му. Вкусва тялото си, опипва ребрата и открива, че слоят тлъстина, която е трупал с години, е изчезнал. Не е пречупен. Наистина е умрял, в строго медицинския смисъл. Може би и повече от един път, не е сигурен. Но въпреки това е жив. Сега е повече себе си е, отколкото някога е бил. Той е пречистената своя есенция.

Поглежда към живота си и въздиша срещу него. Трогателно е да види какъв глупак е бил, как е паднал в очевидния капан на лоша лична логика, но въпреки това е повод за съжаление. Толкова изгубено време… Проследява пътя на грешката си просто за да бъде сигурен.

Дениъл Спорк винаги е казвал, че Матю не е читав, че не е имало момент синът му да не забърква каши. Твърди, че Матю е бил неспокоен като дете и след това като възрастен. Не е оставил място за съмнението, че лошотата на Матю не е негово наследствено качество, а по-скоро резултат от процес на обучение, започнал когато е бил още малък.

От върха на новата си планина Джо може с лекота да проследи пътя. Матю е бил бежанец. Матю се е появил в свят, незабавно строшен пред очите му. Бил е без майка още преди да се научи да изрича както трябва името й и когато се е върнала, го е сторила по странен, половинчат начин, и тя — също като него — е знаела всичко за света, който той обитава, и за злото на самото му първично ниво. Матю е бил наясно, че не бива да вярва на сладки измислици, които правят поносим за другите живота в рамките на закона. Виждал е света в постоянно състояние на война. Баща му е губел пари и работилницата си, което е било Външен израз на личността му, понеже е правел точно каквото обществото му е повелявало — а то се е оказало измамник. Дениъл е прекарал по-голямата част от живота си в сътворяването на все повече и по-прекрасни неща: самолетопоклонник[128], който отчаяно търси да изгради нещо така прекрасно, че богинята му да не успее да устои. Матю е бил наясно. Гледал е и се е учил — и е видял, че богинята идва само в отговор на ужасни повреди и катастрофи.

Така че е реагирал с измама. Изоставил е света на Дениъл за да го съхрани, и от този урок е извлякъл целия си живот. Нарушавал е закона, трошил е сейфове, разбивал е прозорци и е чупил гражданския мир, и от разрухата е извличал утеха. Найголямата лъжа е била, че светът работи точно както следва, и като я е прозрял, Матю Спорк е излязъл на свобода.

И майка му е била свободна. И като негов син сега, в тази бяла килия, която вече не го плаши, Джо е свободен.

Отвън в коридора се чуват стъпки. Ръскинитите идват. Може би мистър Ординъри. Ще очакват той да се бои, както е било преди. Ще очакват да чака и да събира сили. Само че сега Джо черпи сили точно от противоположното. Ако отстъпи — много добре го знае, — мощта ще му се изплъзне и той ще изгуби дирите на тази великолепна увереност. Не може да си го позволи. Защото освен нея не му е останало нищо.

Единственият вариант е открита война. Всеки път, когато вратата се отваря, той ще се бие с всички сили. Вече няма да бъде ограничаван. Ще се нахвърля на мъчителите си, докато те не се строшат — или не се строши той.

Вратата се отваря и той се мята в бой.

* * *

Джо се юрва да посрещне враговете с ръмжене между зъби, което се превръща в рев и понеже устата му така и така е отворена, захапва ръката, която и бездруго посяга към лицето му. Продължава напред, докато нещо не изхрущява, съпроводено от зверски вой, но е твърде зает, за да се безпокои за това. Стиска с левачката и блъска с десницата — веднъж, втори път, като ченге, чукащо на врата. Когато тежестта в лявата му ръка се увеличава, пуска хванатото с нея и веднага използва левия си лакът върху някой друг — покосяваща, насочена надолу спирала, която отваря челото на противника до кост. Налита, яростен и сипе удари, и внезапно всички ръскинити са на земята, а Джо тъпче и рита, гази през плетеницата им като през градина, пълна с листа. Продължава все напред и все напред и с всеки удар става все по-силен, вместо да отслабва.

По някое време спира, понеже не му е останало нищо за правене. На земята се въргалят петима. Двама тихичко стенат. Трима са в безсъзнание.

Не му е хрумнало, че може да спечели тази битка. Победата в сбиване според него е свързана с някакво умение. Не си е представял, че може да се постигне просто като правиш най-лошото, което изобщо си в състояние да си представиш, до безкрай, докато враговете ти паднат. Има дори някакъв цикъл, досущ като много опасен и твърде ядосан часовник — сграбчи, дръпни, удари, усукай, цапни, пусни. Повтори. Повтори. Повтори.

Но ето ти го сега, до определена степен свободен. Слабо вероятно е така и да си остане обаче. Но докато е навън, може да сее хаос. Да нанесе някакви щети на машината, която го е наранила. Това е сериозно предизвикателство.

Сритва най-близкия от нападателите си още веднъж в гърба и не получава реакция. Претърсва го и намира карта-ключ, и повтаря процеса, докато не се сдобива с още няколко. Обмисля дали да не набута и петимата в килията си, но те са твърде много, а и не му се занимава с тежък труд. Вместо това сваля савана от най-близкия и го намята върху себе си. В обкръжение прибягвай до хитрост. Били Френд беше любител на Сун Дзъ, макар и най-вече във връзка с жените.

Джо се отдалечава по коридора, като изпробва картите на всичко, което му попада пред очите. Вратите щракат. Не си дава труда да наднича зад тях. Ако там има негови съкилийници, могат и самички да излязат. Зад себе си чува странни гласове и викове, ето защо приема, че има и са на свобода. Надява са да са разгневени поне колкото него. Или особено разрушително луди. Това също го устройва.

Стига до по-различна врата — двойна — и когато я отваря осъзнава, че това е асансьор. Влиза вътре. Естествено, ще опита да избяга. Досега вече противниците трябва да знаят, че е навън. Следователно ще го очакват да тръгне нагоре. Нагоре и навън. Ще го чакат.

Тъй че слиза надолу.

Веднага щом вратите се отварят, надушва дим.

По стените на този етаж греят червени лампи. Сияят ярко. Някъде се чува вой на сирена. Тълпа ръскинити преминават целеустремено покрай Джо. В последния момент той се сеща да заклати глава в подобие на техните плавни движения, но те не му обръщат внимание.

Не бива да разчита, че ще остане незабележим. Несъмнено има камери. А и съвсем скоро противниците му ще осъзнаят, че носи минимална маскировка, пък и сигурно имат начин да се разпознават един друг.

Той тръгва напред. Поредната врата иска различна карта — синя — от тестето в ръката му. Минава и през нея. Мирисът на дим тук е много по-силен.

Осъзнава, че храни в ума си смътна представа как е конструирана тази сграда. Тя е като пирамида или зикурат, чието най-горно ниво са градината и общата зала. Под нея са стандартните стаи за пациентите, а под тях — неговото ниво, затворническите килии за измъчване на неудобни хора, както и набор истински зали за мъчения. Това ниво — под неговото — трябва да е по-тайно и по-важно в определен смисъл.

Завива зад поредния ъгъл и се озовава в кино.

Или не точно. Да, има екран — както и столове и говорители. Но има също и странна сцена или платформа и всеки стол, изглежда, е снабден с чифт електроди. Стените са покрити със сива пяна, отлята на геометрични мотиви, досущ като в звуков студио.

— Ако обикновен човек се пробуди със спомените на Наполеон, хората ще го нарекат луд…

Огромно лице изпълва екрана — елегантно, сухо и жестоко. Мъж в началото на средната възраст, с кожа извънредно гладка и загоряла и с физиономия, сляла черти от разнообразни раси. Устата му криви.

— Но какво ще се случи, ако се пробуди с видимо точни спомени, каквито няма записани никъде другаде? Ако се пробуди и с лицето на Наполеон? И какво — ако този човек се надигне от леглото си без собствен ум? Ако Джон Смит е спрял да съществува и на негово място имаме съвършено копие на императора телом и в спомени? В кой момент ще признаем, че е идентичен с онзи първи Наполеон? Че не е просто копие, а истински възраждане? А ако самата вълна на ума му може да бъде премерена и счетена за идентична?

Камерата се отдръпва. Мъжът се изтяга на плюшено, луксозно легло, а тялото му е покрито с жици и сензори. Той на практика виси в леглото, толкова кабели са прикрепени към него. Наоколо се виждат и други камери, които го записват от всевъзможни ъгли. Махва на една страна, към кръгъл екран — Джо предполага, че трябва да е зелен, — на който се вижда осцилираща шарка. Вълна.

— Това е моят ум. Това е моето тяло. Създава своя собствена история. Съвпаднете ги съвършено и ще станете част от мен. Част от Господ.

Джо Спорк се взира за момент в сухото, зло лице на брат Шеймъс. В него има настоятелност, сила, която е и чужда, и позната. Напомня му на някого. След това чува и писъците.

Те са много дрезгави, напълно отчаяни. Принадлежат на мъж или на много едра жена, понеже са басови. Не е писък от хорър филм, предназначен да разтърси полилея. Съвсем друго е — бозайнически вой. Предупреждение. Тревога. Тук има тигри. Нападнат съм. Повален съм.

Неотдавна и Джо е издавал такива звуци.

Зад ъгъл, през врата, друга врата и после:

Двама мъже. Единият е мистър Ординъри.

От стола си мъчителят се взира в другия и той е съвсем раз. личен вид човек. Тигър.

Тигърът се усмихва. Има гъста брада и посивяваща коса пристегната с парче оранжева връв. Кожата му е бяла, но суховата. Има здрави зъби, леко изкривени в двете ъгълчета на устата му; забелязва се по формата на лицето му. Дебели устни

Джо не го познава — нито движенията, нито физиономията нито дори очите, докато един поглед към мистър Ординъри не му показва смазващо, абсолютно отчаяние и после — щом мъчителят съзира Джо в неговата ръскинитска роба — невъзможна надежда за бягство.

Всъщност в помещението има само един човек, който плаши всички толкова много. И когато Джо се вглежда в него, познава го по очите.

Мъжът от ковчега се навежда пред мистър Ординъри и приближава глава плътно до лицето му.

— Как се излиза оттук, момче? — гласът му е плътен и той фъфли. Тези гънки в ъглите на устата му: мундущукът е деформирал зъбите му и той още не е свикнал да не го носи, не може да компенсира. Има нужда от практика и добър зъболекар. Но все пак в гласа му има нещо типично. „Моумчей“. Рибарски акцент.

— Отдолу.

— Глупости!

Акцент от Плимут, с намек за Лондон може би. Мъжът от ковчега свива рамене и полага леко длан върху лицето на мистър Ординъри. Когато я отдръпва, като по чудо държи нещо като желе, а инквизиторът отново пищи — още по-пронизително — и Джо осъзнава, че това е ухо. Мъжът от ковчега го мята встрани. След това заявява:

— Виждам те — и поглежда към Джо. — Ей, на теб говоря! — Свива рамене. — Не си каквото изглеждаш, знам го.

Джо осъзнава, че още носи савана. Смъква го.

— Така си и мислех — онзи от ковчега кима. — По походката познах, струва ми се.

— Как си се измъкнал?

— Е, някакъв тип е разбутал мравуняка, нали? Задействал е всевъзможни аларми и каквото друго се сетиш. И един от моите се разсея. При мен това не минава. Скепцах го с все приятелите му и ги подпалих. Не обичам да ми показват неуважение. Все се опитвам да им го кажа. Изглеждаш, сякаш си пораснал, да знаеш.

— Какво съм…?

По-възрастният свива рамене:

— Цялата тази сила. Крачиш наоколо, сякаш се боиш да не счупиш нещо. Всичко си държиш долу в мрака. Или поне така е било.

— Какво съм държал в мрака?

— Не се дръж като глупак. Чудесно знаеш за какво говоря. Гледай сега… — добавя „тигърът“ неодобрително, понеже мистър Ординъри прави опит да се надигне. — Няма нужда от това, нали? Не ме принуждавай!

Принудата е нещо лошо. Мъжът от ковчега посяга и човърка в зейналото месиво, където е имало ухо. Мистър Ординъри се превива и повръща на сухи напъни.

— Та, какво е това хакота и за какво пишат те, и защо този мизерник толкова се интересува от темата?

Инстинкти от Нощния пазар: увъртай. Джо свива рамене.

— Отде да знам.

Мъжът от ковчега се взира в него, после започва да се смее. Едва успява да устои на крака, толкова силно се смее.

— Какво му е смешното?

— Ти самият. Дявол го взел. Охххх, дявол го взел, толкова е… Ти си нямаш по-голяма представа какво става и от мен, Нали? И те също го знаят, обаче те обработват по пълната програма и колкото повече не им казваш, толкова повече се плават, че си истински корав орех, а колкото повече болка ти причиняват, толкова по-малко знаеш… направо страхотно!

Джо потиска желанието да каже на събеседника си, че да, всъщност знае какво става и сега е открил и единственото, с което тези копелета не са наясно. Малко е като в училище. Вместо да се хвали, и той се изсмива.

Мъжът от ковчега се обляга на бюрото и бутва купчина справочници, което е дори по-смешно, и изглежда, че мистър Ординъри е единственият човек в стаята, който не си прекарва добре. Когато „тигърът“ го забелязва, той се отрезвява донякъде.

— Накъде се излиза оттук? Хайде, казвай.

— Надолу. Надолу в мазето.

— Не мисля така. Там ме пипнаха.

— Фалшификат е. Всичко е обърнато наопаки! Когато слизаш в мазето, асансьорът се изкачва нагоре. Механизмът е толкова плавен, че не можеш да познаеш. На всички им призлява, ако не знаят истината. Изходът е там долу!

Мъжът с ковчега се ухилва на Джо.

— Тук определено дочух зрънце истина, така си е. Хайде, изчезвай тогава.

— Ти няма ли да дойдеш?

Събеседникът на Джо го поглежда.

— Въобще не искаш да те придружавам, човече. Там отвън съм непопулярен. Не съм лош човек, така да се каже, макар че бих признал, че в момента съм доста иззлобял. Но съм намислил да покажа недоволството си… — той се навежда и причинява на мистър Ординъри бърза и отвратителна травма, а жертвата му издава кошмарно хъхрещо стенание, което предполага, че може би след поредното разкъсване вече не може да пищи повече. Джо отстъпва една крачка.

— Ах. Вече схвана, така ли?

— Кой си ти?

— Никой. О, разбира се, бил съм някой преди време. Харесвах пиесите на Кени Лонърган и музиката на Ърта Кит. Харесвах… портокалов сок. Фреш от една сандвичарница в края на улицата. Ежеседмична награда, такъв ми беше. Бях обикновен човек. Сега знаеш ли какво съм?

— Пациент си.

— И това също. Но точно това не ме прави лош, нали, а? Мистър Ординъри рязко бръква в джоба си и ръгва нещо с размер на мобилен телефон в крака на своя мъчител. Чува се странен, рязък звук — като от робот, който праща въздушна целувка. Мъжът от ковчега трепва и се ухилва.

— Гледай ти — казва с леко заекване, — това беше мигът, който чакахме всички, а?

Завърта глава и щраква със зъби. Дори от това разстояние Джо усеща статичния заряд по кожата си. Мистър Ординъри отново го ръгва с електрошока. Мъжът от ковчега подскача леко, но се взима в ръце.

— Всичко е за це-целта — казва той. — Ако си имаш цел и просто… гггххх… се държиш за нея, тези неща са ни-ни-нищо. Все едно някой ти че-чеш-ше гърба, отвътре… гххххаа. Но все пак не бива да прекаляваме с хубавите работи, нали? — Навежда се и с удар отблъсква електрошока встрани. На крака му има следа от изгаряне — чифт черни кръгчета овъглена кожа.

— Прецака ми чорапчето — заявява мъжът от ковчега и внезапно бърка с палец в окото на мистър Ординъри. Джо буквално усеща как устните му се разтягат около въпроса, сякаш ще го повърне.

— Кой си ти?

Но вече знае — мисли си, че знае.

— Казвам се Пери — отвръща мъжът от ковчега. — По-добре да ми викаш Вон. Всичките ми приятели така правят. Мисля, че и за двама ни ще е добре да бъдем приятели.

Мамка му, да.

— Слушай сега какво ще ти кажа — продължава Вон Пери, — мисля, че би трябвало да ти го предам. Според мен такава беше идеята. Онзи другият тип, Тед… те ми го дадоха, за да го уплашат… „Един за теб, Вон“ и тъй нататък. Би трябвало да са наясно, че не искам да имам нищо общо с него, та се наложи сами да се разправят. Мисля, че щях да бъда и твоята последна спирка, преди да те заровят. Съдбата ти, така да се каже. Помисли за малко над това… — Пери се обръща да погледне пак мистър Ординъри и той простенва. — Вярваш ли в съдбата? Струва ми се, че има нещо важно в тази тема. Ако има уречена съдба, тогава изборите на хората нищо не значат, нали? Значи ако сторя нещо лошо… — Той го прави и се чува силен, равен писък, прекъснат от пристъп на кашлица. Мистър Ординъри повръща. — Ако сторя нещо лошо, то не съм избрал да го направя. Или по-точно така или иначе това съм щял да избера никога не е имало начин да бъда себе си и да не го избера, което води до същото заключение. Така че съм чудовище от деня в който умра, та чак до онзи, в който съм се родил. Всичко е едно цяло, нали така? Но въпросът е къде съм аз в цялата тази работа. Ако не мога нищо да избирам, значи ли, че съм просто наблюдател? Изобщо има ли ме? Това е то съдбата… — свива рамене. — Най-добре да се разкараш, младежо — добавя, без да се обръща. — Имам си репутация за поддържане — озъбва се злостно на мистър Ординъри, сякаш това е по негова вина — и ще се пораздвижа малко.

Джо се колебае. Част от него храни естествен стремеж да остане и да помогне на мистър Ординъри. Вярно, причинил му е наистина ужасни неща и очевидно е пълно копеле, но никой не заслужава онова, което се случва на инквизитора. При други обстоятелства Джо с радост би го сритал в чатала или, да речем, ще му строши ченето. Това му се струва удачно изливане на личните чувства. Но Вон Пери според популярните слухове и по мнението на Били Френд всъщност не е човешко същество. По-скоро е нещо съвсем различно, надянало чувал от кожа и самодоволство. А в човешката същност на Джо и мистър Ординъри, колкото и да е разредена, все има нещо общо. Майсторът не желае да чувства подобна връзка с Вон Пери, носителя на Писъците, който скубе уши за удоволствие.

При все това връзка има. Усеща свирепо родство с него — заради хитростта му, заради близостта му с ужаса. Пери обитава този свят — този нов свят на професионално мъчение и тъмни тайни, заради които мнозина са паднали жертва — много по-елегантно, отколкото Джо Часовникаря. За него битието има смисъл. Той се чувства у дома — по начин, невъзможен за Джо. Вон Пери принадлежи на това място и не се бои. Това е качество, на което Джо наистина завижда. През целия си живот се е страхувал от едно или друго — допреди няколко часа, когато го сполетя прозрение и разби носа на мистър Ординъри.

Сега отново се бои. Ужасно се страхува от Вон Пери. Напълно разумно усещане. В момента Пери е кошмарен торбалан, машина за убийства от предградията с изумителен усет към страшното — и ето го на, в ярък техниколор, цеди лицето на човек между извитите си пръсти и има кръв по обувките. Дори ако Джо би искал да спори с него, няма да успее. Пери ще го убие.

А може би не.

Джо отново размърдва рамене, за момент омагьосан от самата мисъл. Би могъл с вик да налети на бой. Той е едър, а Пери не е. Открива, че не му пука какво ще стане. Светът е изкривен. Всъщност това е светът на Пери. Вон Пери има смисъл в свят, където е възможно случилото се с Джо Спорк. Виж, милият часовникар — ето един човек, който не разбира как цъкат нещата. Той си е такъв, подчинява се на закона. Никога не си е представял, че законът няма да му се подчини на свой ред.

Може с вик да налети на бой и да се случи какво ли не. Току-виж унищожи Пери, с което светът ще стане много по-добър — или пък ще умре и ще си реши проблемите веднъж завинаги.

Вон Пери го поглежда и се ухилва.

— Няма да го направиш, нали? — казва и клати глава. — Какво искаш, момче? Какво е нужно, за да те изкара оттук?

— Не знам. Мислех си, че може да имаш повече разум от мен.

Пери за миг ококорва очи в знак на изненада.

— Хм, да, такива неща не чувам често. Предполагам си прав обаче. Трябва да оставя този човек на мира, преди да му навредя сериозно и да съжалявам. Води ме.

След неочаквания изблик на сантименталност той избутва Джо от стаята, като оставя мистър Ординъри да пъшка от облекчение и ужас на пода.

Часовникарят се поколебава, но подава ръка на Вон Пери

След сходна пауза Пери отвръща на жеста му и се ръкува с него. Бързо претичват през сградата към асансьора. В киното Джо спира да погледне към екрана. Сега Човекът-запис тича странно присвит като от стара контузия, но при все това с позната, неприятна грация. Джо се мръщи.

Пери кима.

— Ето тук ги правят — казва и си тръгва. Джо се задържа.

— Какво правят?

— Тях. Монасите. Тук прекарват ток през главата ти, докато не се изпразни, и после те превръщат в един от тях. С това… — Пери махва с ръка. — Опитаха и с мен.

— Какво стана?

— Мнозина бяха повредени невъзстановимо, ето това, мамка му, стана. След което решиха, че не съм подходяща за монах глина… — Пери се ухилва още по-широко и по зъбите му има кръв, а Джо се надява трескаво, че си е прехапал езика, а не си е гризнал парче от мистър Ординъри. — Е, можем ли вече да вървим на майната си и да се махаме от този горящ затвор за луди, ако обичаш?

— Да. Разбира се.

Джо оставя Вон Пери да води по пътя към асансьора.

Пери натиска копчето за мазето. Сега, когато знаят, вече се усеща, че асансьорът се издига. Нагоре, нагоре и юруш. Вратите се отварят и Джо вижда истинска слънчева светлина — мрачна и сива, и много мокра. Английски климат. Пожарът не е стигнал още до този етаж, но алармите дрънчат. Той ги слуша, любопитен, и се оглежда за изхода. Може би ако се опита да прекоси прага, ще усети болка? Може би целият Орден на Джон Твореца ги причаква. Може би има снайперист и тълпа въоръжени полицаи стрелци. Може би пчелите са се прибрали и всички са се побъркали. Може Поли Крадъл наистина да написала онова писмо.

Въпреки това тръгва напред.

XIV

Тайната история на Вон Пери;

Монтето;

На път към дома

Нарича се Далтън — мърмори медиативно Пери в тъмното на задната седалка на нощния автобус. След като са си взели билети с парите на мистър Ординъри, той разглежда кредитните карти. — Хм. Шофьорска книжка. Домашен адрес. Чудя се дали е женен… — И след това, забелязал начина, по който Джо го гледа. — О, пфуй, за Бога, не! Само имах предвид, че ако не е, можем да се намъкнем там и да се снабдим с дрехи, да му изпразним хладилника. Няма причини да… — Той въздъхва, обиден.

Джо се взира в сиво-зеления пейзаж от бетон и патетични Дръвченца в поставени от общината големи саксии.

И двамата не са съвсем сигурни къде отива автобусът, понеже не са и напълно наясно къде се намират. Вон Пери изобщо е дал глас да се мушнат в храсталаците, но Джо го е убедил, че в града е по-добро място за криене от полето. Така че са се качили на автобуса и са казали „до града“.

— Тази работа с асансьора беше хитра, обърка ме. Умна идея. Твоят човек ще да е брат Шеймъс, нали? Мръсен ум има той. Признавам му го.

Джо Спорк гледа най-търсения сериен убиец на Великобритания и се чуди дали това е професионална възхита. Вон Пери го хваща да зяпа и пак въздъхва.

— Не съм какъвто си мислиш, Джо. Честно, в момента съм малко подивял, но прекарах вътре много време и хич не беще забавно. Но не съм какъвто си мислиш.

— Не съм сигурен какво си мисля.

Пери го поглежда скептично, после — очевидно обмисляйки положението им — кима.

— Искаш ли да чуеш цялата история?

— По всичко личи, че ще пътуваме дълго.

— Шофьорът каза — час. Е, слушай…

И Пери започва да говори.

…Детската стая в дома на Пери е украсена със снимки на плашила. Първите спомени на Вон Пери са за игра с дървени строителни блокчета насред червения килим, а над него се надвесват десетина различни зловещи лица от ряпа и протягат спаружени ръце и — понеже е син на гробар — на четиригодишна възраст вече е заключил, че всички мъже умират, а също и всички жени. Расте празен. Не харесва останалите деца, които сякаш не са способни да разберат какво означава откритието му. Ако смъртта идва с такава многозначителна неизбежност, то каква възможна стойност имат Земята и всичко на нея? Вон е живял в мрак, който не може да пробие. Той се е навъртал в ъглите на полезрението му. Спал е на светната лампа, докато баща му не е започнал да го кара да изключва осветлението и всяка нощ се карат като кучета, които се зъбят и джафкат едни на други. Майка му вече е починала, от пневмония. Тръгнал е да се занимава с оплаквачество, понеже е съвсем нормален начин да дочака собственото си погребение.

— А после ме изиграха, дявол да го вземе — заявява Пери. — Дяволска гадост, а? Зашили някаква си лисица в трупа, пълна гадост. За малко да умра на място. Не помня хептен нищо след това, а накрая някакъв дърт пръч ми разправя, че съм бил чудовище. Казах му „Майната ти“ и изхвърчах от вкъщи.

Скитал се. В един момент влязъл в бизнеса с гримиране страничен ефект от вече наученото по време на гробарските услуги. Мъртвите лица са по-трудни, понеже са мъртви, но по-лесни, понеже използваш гипс, замазка и истински бои. Можеш дори да резнеш едно-друго и никому да не кажеш.

След това Вон заживял в едно градче навътре в страната — в стара къща, където го навестили един дебел и един слаб тип. Използвал фалшиво име, понеже не искал да има нищо общо със семейството си, но те все пак знаели кой е, представа си нямал как са научили.

— Това беше преди години, имай предвид. Пет-шест. Не знам коя проклета дата е в момента.

Джо също не знае, честно казано. Колко седмици са минали, откакто са го затворили? Или са месеци? Няма представа, изтощен е, само това знае.

— Мистър Пери — казал по-слабият от гостите му, — има една задача, която бихме желали да изпълните. Добре се отплаща, но е доста секретна…

Е, изпълних я, нали? Облечи един труп, казаха те. Накарай го да изглежда представително. Знаех как да го сторя. След няколко седмици ми връчиха друг, после трети. Две хиляди гущера всеки път, много благодаря, и обещание за още работа занапред. Но имах странно предчувствие, разбиращ ли? Тези типове — те бяха всичките мъже, слава Богу, нямаше мацета, нито хлапета, иначе нямаше да мога да продължа — те изглеждаха като… така де. Вече знаем, нали? Били са на това място тук или на някое подобно и не са могли да избягат. Умрели са на операционната маса най-вероятно, а пък аз прикривах следите. Опитаха се да ме накарат да оправя и твоя приятел Тед, знаеш ли, оставиха ме там с него и малко боя и така. Казах им да се разкарат. Изкрещях го… Боже, човек се превръща в животно, не е ли така, изобщо не му трябва много време, така си е. Ставаш на Кинг-Конг в клетка! — Вон се засмива — странен, Невесел смях, като на преживял чума.

— Та така. Хванали са ме, че забелязвам какво става, нали? Един ден се явявам с чантата си и ей го и тялото, но е… прясно. Още топло. За малко да се опикая, а после чувам сирени. Не ми хрумва какво става, докато не влизат през входната врата. Бяха ме насадили хубаво, нали така, за да поема вината за всичките накуп. Петдесет-шейсет нещастни мъртви копелета… и накрая и онази задна стая, нали?

Задната стая беше знаменита — наистина. Пери се разширявал, поне според общоприетата версия. Очевидно серийните убийци така правят. Не им стига едно изражение на лудостта им, та развиват все повече и повече странности, отвратителни ритуали и апетити, докато не ги спрат.

В задната стая се намирало семейството на последната жертва. Стореното накарало един от разследващите детективи да се предозира. Двама напуснали силите на реда.

— Казаха, че съм бил все аз — докладва Пери дървено. — Майката, детето. Все аз. Съжалявам, че вече не мога да се разплача — додава, — но съм бил вътре над година. Първо полицейския разпит и после някаква болница, и сега тук. Все съм Вон убиецът, през цялото време. Вече съм с изкуствени зъби, понеже ги строшиха от ритане. Аз съм… сега съм, какъвто никога не съм бил. Това се случва, нали? Губим себе си. Ставаме някой друг… — той потреперва.

* * *

— Ами ти? — пита Вон Пери най-накрая. — Каква е твоята история? Както го дочух, мразят те дори повече от мен.

Джо въздъхва и го снабдява със съкратена версия на скорошните събития и дори още по-обобщено описание на живота в Дома на Спорк. Не иска да допусне Пери в живота си, дори ако признанието му е вярно. Не би споделил повече от необходимия минимум интимни подробности с човека, който смята да даде на мистър Ординъри да опита от собственото му лекарство.

— Механични пчели — повтаря Вон Пери. — И казваш, че е голямо събитие?

— Огромно е. С размер, достатъчен да раздуха война.

— Дявол го взел.

Пътната настилка се сменя и свиренето на гумите преминава в басов тътнеж.

— Е, каквото и да значи това — продължава Пери, — имам да ти кажа още нещо. Предполагам ти го дължа — или пък на проклетия Далтън. Разплата. И то също е важно.

— Какво е то?

— Твоят приятел Тед… ми се изповяда, това е думата. Понеже едно време съм бил оплаквач. Не му казах, че така и не ме приеха. Не изглеждаше важно в този момент. Не и за него във всеки случай… — на лицето на Пери се изписва подобие на ужас. — Беше целият оплескан. Бяха си го изкарали на него, после му бяха дали да разбере кой съм и го бяха довели при мен. Искаха да се страхува от Чудовищния Вон, нали разбираш, но вече не му пукаше. Нещо беше строшено в гърдите му. Чуваше се как пльока… та той искаше опрощение… — Пери въздъхва. — От мен. От всички хора на Божията Земя, искаше изкупление от единствения, когото смятат за най-гадното копеле, вървяло някога по нея. И не можех да му го дам, понеже е минало толкова време, откак някой ме е гледал с друго освен с омраза, та думи не ми бяха останали. Само го зяпах и той изхъхри тая работа и после умря… — Вон Пери потреперва. — Нали е в теб онова, което искат? — пита внезапно. — Така де, не е просто някаква глупава шега? Не е пълна загуба на време?

— Да — казва Джо отсъстващо. — Досетих се къде е, докато бях вътре.

— Шолт каза, че си. Беше като откровение за него. Като ангел, каза той. Но аз бях… — Пери млъква. — Дърдоря като идиот.

— Не, няма нищо.

— Не съм говорил доста време.

Не. Не си. Но фъфленето от мундущука вече се е подобрило.

— Всичко е наред — уверява го Джо. — Та какво казваше?

— Когато той ми го сподели, бях, ами… уплаших се. За първи път от койзнайкога имах някаква надежда, че ще намериш тая благословена шашмалогия и ще я завреш в общия им задник, нали така? — Пери се разсмива. — Макар че може би е по-добре да си я къташ и толкоз. Пази я на сигурно място.

Истинско облекчение е да може да говори за това на глас Джо го е крещял в рими от… не знае колко много дни.

Скрит под дока, под скалите. Барабанът на Франки шиба стрелките.

Мръщи се и прави несигурен жест с ръката си — насам-натам. Казва:

— За момента е на безопасно място. В Часовника на смъртта е. Тя го прати на дядо ми и той го държеше в Часовника на смъртта, понеже е толкова грозен, че никой не би го погледнал дважди. И ми го завеща за „специални грижи“. Мислех си, че просто се държи досадно и учителски. А сега той е в онези типове и те дори не знаят… Всичко това — махва към себе си, към синините си и като цяло към „Щастливите декари“ — и той си е бил в тях през цялото време. Вероятно го държат в склада.

Вон Пери го гледа.

— Е, сигурен съм, че знаеш какво значи това за света като цяло — казва накрая. — Понеже дявол ме взел, ако аз зная. Не, кълна се в Бога, не ми казвай. Дявол да го вземе, не искам и твоите проблеми накуп с моите, ясно?

Джо Спорк клати глава. Има желание да се върне в естествената си среда, дори ако трябва да се скрие под улиците сред Каналджийския обход, в стаите, с които тошърите не се занимават.

Автобусът спира за малко и при тях се качва мъж, който сигурно е берач на плодове. Ръцете му са омотани в лейкопласт. Носи тениска, изписана с европейски букви, които Джо не познава, и носи бяла пластмасова торба, пълна с извънсезонни парникови сливи.

Джо Спорк обмисля добрия си късмет. Избягал е от силно охранявана институция в компанията на чудовище, което се оказва доста мило. Изплъзнал се е от вероятно голяма потеря — със скорост, с потайност, в хаоса. И е сам-самичък на света — като изключим Вон Пери, — който знае местоположението на калибрационния барабан.

Само те двамата.

— Оттук нататък няма други спирки чак до Лондон — известява шофьорът.

За момент Джо е завладян от клаустрофобия, а след това умът му скача настрани и се скрива зад ъгъла. Не е клаустрофобия. Вие му се свят, понеже е извадил невъзможен късмет. Пряк път чак до дома. Обратно при Мърсър и Поли. Пери му дава отговори на въпроси, които отчаяно си задава. Пери в ролята на довереник на Шолт в мига на странната яснота на прага на смъртта. Пери, най-търсеният в страната човек, се оказва сроден дух.

Твърде лесно.

През цялото време мъчения и после това. Толкова лесно. Малко болка и малко напън и оставяш пандиза зад гърба си. Мечтата на затворника.

Те ти показаха пръчката. Скоро ще ти покажат и моркова.

Фантазията на затворника.

Няма морков. Двамата с Поли сме единствените ти приятели.

Играта е подправена.

Никакъв късмет не включва. Монте с три карти.

Мислех си, че избирам картата, която искам, но крупието ми подпъхна онази, която ти искаш да взема. Не съм намерил дамата. Изтеглих жокера.

Вон Пери.

Тогава и ти работиш за някого, нали? Аз греша. Въобще че си самотник. Не си онова, което твърдиш. Ти си лъжа и лъжец, а аз те отвеждам там, където искаш да отидеш. Казвам ти каквото искаш да знаеш.

В който случай спокойно може да се окажеш и убиец.

Мамка му, мамка му, мамка му.

Само че пред вас е новият, активиран Джо Спорк. Тялото има план, още преди той да го измисли, вече се движи, когато му го разрешава, прелива се във формата, която му трябва, дори без мисъл — слава Богу, понеже си помисля, че е на път да се оплеска, без съмнение.

Преценява момента просто идеално. Шофьорът отпуска спирачката и автобусът подскача. Джо Спорк сграбчва Вон Пери за рамото и фрасва силно главата му в хромирания стоманен прът между седалките. На лицето на спътника му се сменят шок и болка, после за кратък миг се показва бездънен, ужасяващ гняв. След това автобусът отново се разтърсва и Джо повтаря маневрата, а Пери омеква. Часовникарят го обляга на прозореца и се втурва напред. Бъбри:

— Много съжалявам, но съм взел грешния автобус.

Шофьорът въздъхва.

— Някой друг? — пита той.

Останалите пътници клатят глави или се взират с отровно обвинение в идиота Джо и шофьорът го пуска да слезе.

Той изпраща с поглед гаснещите червени стопове и хуква към телефонна будка да се обади на Мърсър.

* * *

Джо очаква голяма черна кола със затъмнени прозорци или може би дори няколко. Позволява си да поумува дали ще има хеликоптер. Почти сигурен е, че следва да се появят хора в тъмни костюми, величествено сдържани и сериозни, и преливащи от законова магия.

Мърсър обаче праща четири линейки, две пожарни, протест срещу климатичните промени, шотландски пътуващ цирк и хайка за лов на лисици. Тези разнообразни отвличащи вниманието елементи пристигат поотделно, но с безупречна координация, така че в един момент Джошуа Джоузеф Спорк се крие в тъмното в градината на някакъв пъб и чува преследвачи във всеки шепот на вятъра, в следващия цялото предградие е озарено от сини лампи и огласено от сирени, а седемдесет и осем бигъла и камара метеоролози делят пътното платно с Дарла и Брадатките.

Право през този парализиращ хаос пристига незабележително ванче „Фолксваген“ в зелено. То елегантно се плъзва между ръководителя на ловната хайка и чифт градски лисици, които очевидно се наслаждават на гледката, а на волана е самият Мърсър. Страничната врата се плъзга в отворено положение.

— Скачай вътре — казва меко Поли Крадъл и сърцето на Джо прави салто само защото е видял, че тя е вътре. След това спира внезапно: до нея седи Еди Банистър, с все смрадливия мопс и гигантски револвер.

— Хайде, Джо — казва Поли. — Време е.

Поглежда през рамо към Еди, след това му подава ръка.

— Качвай се. Ще ти обясним по пътя.

По заобиколен маршрут и през поля и градчета, и по цялото околовръстно „Орбитал“ на Лондон, те оставят цирка зад гърба си.

* * *

Джо Спорк съзерцава гърба на пътническата седалка. Кожата — може и да е изкуствена — е разкъсана около облегалката за глава и разкрива ивичка подплънка. Много му се иска да я проучи с пръсти, да докосне нещо истинско, обикновено и твърдо, което е извън „Щастливите декари“, и така да се увери, че това не е сън. Че не е все още зает да умира на операционната маса. Светът е странно тих и безцветен, все едно се е плъзнал странично в черно-бял филм или подводно документално предаване. Приема, че това е резултат от шока и посттравматичния стрес, но не се вълнува кой знае колко.

Вдига поглед от проучването на седалката и се озърта. Поли Крадъл е като огън в камина — топъл и утешителен. Тя усеща, че Джо я гледа, усмихва се и слага длан на крака му — малка ивица топлина расте под пръстите й. Той поглежда на другата страна и се натъква на Еди Банистър.

Тя отвръща на погледа му и чака. И така изминават няколко мили: Поли, Джо, Еди. Предната седалка е друго царство.

— Ти ли ми причини всичко това? — пита Джо.

Еди въздъхва.

— Да. Е, да и не. Сложих те на линията на огъня… — След кратка борба честността я принуждава да допълни: — Мислех, че е необходимо, и едва после осъзнах, че го правя по-скоро от яд. Съжалявам.

Джо гледа старицата още известно време и се чуди защо ли не й е откъснал главата от раменете и не я е изхвърлил през прозореца. Внимателно, за да не стане катастрофа. Чуди се дали тя наистина съжалява и дали това има някакво значение. После пита:

— Яд ли?

— Към баба ти, не към теб.

Нещата в крайна сметка все се свеждат до проклетото му семейство.

— Как е Хариет? — Пита със закъснение.

— Майка ти е добре, Джо — казва твърдо Мърсър. — Църквата я скри внимателно — сигурен съм, че ще имаш възможност да поговориш с нея, ако желаеш.

Джо се връща към изучаването на седалката и накрая посяга и се заиграва с разхлабеното крайче на тапицерията. Върти го от една страна на друга, докато накрая Поли много нежно обгръща едната му длан със своите, по-малки, и я издърпва, за да я целуне, все едно се е изгорил или нещо подобно. Не пита дали часовникарят се чувства добре.

— Добре съм — казва й Джо, но го проронва едва-едва и чак след това осъзнава, че уверението му може и да се окаже истина. Стига само цветовете да се разлеят от Поли и по света.

Тя успява да не избухне в сълзи, но е на ръба. Вместо това упорито се взира в Еди и й казва да продължава с разказа. Старицата кима и след това внезапно се запъва с отворена уста.

— Не знам откъде да започна — казва. — Забравих. Сенилност.

Джо кима. Запознат е с усещането да не можеш да вярваш на собствения си ум.

— Коя си ти?

Еди кима с благодарност.

— Името ми го знаеш. Едно време бях… е, едно време работех с баба ти. Бяхме приятелки. Била съм и много други неща освен това. Предимно — шпионин. Един вид полицейска служителка. А сега, предполагам, съм революционерка. Терористка… — тя въздъхва. — Тази работа с променянето на света е потрудна, отколкото си представях.

— Не знаех, че Франки е имала приятели — казва Джо.

— Джо, не прекалявай — обажда се Поли и целува косата му, за да не прозвучи обидно. — Те са били любовници.

Часовникарят автоматично поглежда към Еди и вижда как притеснението й прераства в широка усмивка.

— Ами да — казва тя. — Такива бяхме. А ти, млада госпожице, си същинско шило в задника, а?

Поли свива рамене:

— Вярвам в нуждата тези неща да се изваждат на открито. Спестява недоразумения по-късно.

Еди преценява, че е съгласна, и миг по-късно подема цялата история от самото начало — макар и в силно съкратен вид — като я разказва без спънки от мига, когато Абел Джасмин е дошъл в училището на лейди Грейвли и чак до скорошното си внезапно решение, че следва да се направи нещо.

Джо слуша тайната история на Дома на Спорк — или по-скоро на Фосойо — и под черно-белия пласт долавя истинността. Ето оттук е дошла мъката на Дениъл. Тук се е родила манията на Матю. Така са започнали нещата и така са се развили.

Това прави и корена на скорошната му болка по-маловажен. Еди е извор на сведения за неговата личност, за корените му. Джо иска да я сложи в стъклена витрина, да я навива с ключе и вечер да си я пуска. Животът й е толкова ярък. И той също е част от нейната история, която на свой ред е част от неговата. Накрая излиза, че все пак — не е закъснял прекалено за всичко.

— Светът е в ръцете на идиоти — виква Еди за убедителност, сбъркала мълчанието му за съмнение или неодобрение. — Студената война приключи, а те какво правят? Мъчат се да наченат нова. По-богати сме, отколкото някога сме били. Какво става? Горим горите и взимаме назаем толкова пари, че внезапно сме обеднели. Всичко е с краката нагоре, и то само защото хората не внимават! А светът би трябвало да е съвършен. Нали това искахме. За това съм работила. Десетилетия наред! Крих машината на Франки с години. За нищо. Заради шепа шарлатани които ми разправят, че съм на върха на щастието, докато крадат пенсията на съседа ми!

Тя се укротява и си мърмори под нос. Мърсър свива устни.

— Пчелите вече са се разпределили из по-голямата част от света — казва той. — От време на време има изблици на истина, но трябва да кажа, че не забелязвам планетата да завзема нова ера на любов и разбирателство. В Африка положението е особено лошо. Специалната връзка ефективно е свършена. Ядрените държави, между другото, са се заклели едновременно да задействат оръжията си, ако се окаже, че Разбиращата машина — наричат я оръжие за масово разрушение — е била нарочно задействана срещу техните граждани от друга нация. Което, разбирам, се случва още преди машината реално да се задейства. Това са само тестове. Ако такова е глобалното по-добрение на човечеството, не искам и да знам как ще изглежда кризата.

Еди свежда глава.

— Положението ще се подобри. Франки го е измислила. Никога не е грешала. Когато пчелите се върнат, обхватът ще е пълен и положението… ще се подобри… — Увереността й намалява заедно с изричането на тези думи. Онова, което е изглеждало разумно през двадесетия век, звучи странно през двадесет и първия. Даже глупаво и наивно.

Мърсър въздиша.

— Може би. Макар че никога не съм обичал идеалните, всеобхватни решения. Винаги съм изпитвал симпатия към хората, които биват обхванати от тях. Но във всеки случай… машината вече няма да стори онова, което се очаква от нея, нали?

— Не разбирам какво получава онзи тип от цялата работа — намесва се Поли Крадъл. — Как всичко това го прави богоподобен?

Тя поглежда към Еди, която гримасничи.

— Хаос. Объркване. Порочност. При него винаги има нещо такова. Превръщането в Бог е извинение. Той казва, че Бог е чужд и срамен, така че каквото и отвратително дело да стори, това само го възвисява още повече. Така че всичко е измама. Не че участва самият Циен. Не е възможно.

— Само дето — продължава Поли, — по думите ти съдя, че той не е хаотичен. Точно обратното. Ти го нарече паяк. Каза, че обичал елегантността. Шах и блъфиране, и разклонени стратегии. Ези аз печеля, тура — ти губиш.

— Е… — оправдава се Еди и ръкомаха да посочи вероятно, че злото си има своите зли пътища, просто не можеш да ги проумееш и трябва да го застреляш, когато ти се отвори възможност. Мърсър изчаква малко, но явно отговорът й се изчерпва с това.

Той продължава.

— Същевременно изглежда, че апаратът от Уиститиел сега е в ръцете на чудовище, което възнамерява да го използва по някакъв необичаен начин, за да предизвика края на света или собственото си издигане до божественост, или може би и двете. А най-добрият ми приятел прекара доста време в спонсорирана от правителството ферма за мъчения, където го хранеха с голямата лопата. Та макар силно да симпатизирам на възгледите ви, мис Банистър, струва ми се, че ще разберете, като кажа, че не съм сигурен дали действията ви са подобрили положението ни.

Еди изглежда сразена. Джо се улавя да изповядва на свой ред дните на пленничеството си и това кратко, странно, неприятелство с Вон Пери.

— Трябваше да го убия — заключава. — Това щеше да е най-професионалният подход в случая. Казах му каквото мъчителите ми искаха да узнаят през цялото време. Изобщо не помислих. Просто исках да се измъкна. А трябваше да го довърша!

Еди Банистър въздиша.

— Професионално — да. Тактически мъдро — да. Можело е и да ни купиш известно време, но на висока цена. Започвам да си мисля обаче, млади Джо, че не е лошо да се държиш малко аматьорски в делата си. Професионалистите се мъчат вече от известно време и това не е донесло и капчица добро.

Тя свива рамене, включвайки и себе си в това описание. Джо осъзнава, че не я е докосвал — тази странна личност — останка от семейния му живот. Посяга да й стигне ръката.

Разнася се звук, сякаш някой корми пиле, и колата се изпълва с острия мирис на кучешко повръщано. Така и не се стига до ръкостискане.

След няколко минути на отворен прозорец пътниците в колата гласуват единодушно, че май е време за кратка почивка с чаша чай.

* * *

Масата в кафенето е от издраскана червена пластмаса с метална рамка. Столовете са неудобни и чаят има вкус най-вече на канал. Джо Спорк изпива своя и отмъква и този на Мърсър. Еди, след като си е измила чантата, остава да се взира във вихрещия се кръг в чашата си, сякаш й показва някакви тайни. Мърсър се обляга на стената до плота, загледан в паркинга. Джо се притеснява, че те се притесняват за него, че трябва да каже нещо, което да накара всички да се почувстват по-добре. Не може да си представи какво да бъде то.

Само Поли се държи както обикновено. Усмихва се чаровно на влюбеното тийнейджърче, което донася подноса, дава му голям бакшиш и му казва, че е рок звезда и не бива да признава на никого, че е била тук, а после поглежда строго към Еди.

— Нищо такова не си имала наум — отбелязва.

— Не — отвръща старицата.

Поли изчаква, но събеседничката й не продължава, така че опитва пак:

— Какво се предвиждаше да стане?

Еди жестикулира във въздуха.

— Хубави неща. Франки се оправяше с уравненията, както знаеш. Така че направо беше пресметнала последиците. Само да я оставят на мира, машината щеше да направи света по-добър. Девет процента по-добър, така каза. Точно колкото е нужно с времето да ни тласне в правилна посока. Да създаде идеален свят… — Тя се поправя. — Или поне по-добър. Но не си представях, че всички змии ще надигнат глави.

— Под „всички“ имаш предвид Шеймъс. Ръскинитите.

— Шеймъс е мъртъв. Онзи Шеймъс, когото познавах — Опиумния хан. Трябва да е. Беше доста по-стар от мен.

— Но ти си тук.

Еди изсумтява:

— На косъм.

* * *

Пътят е празен и нощта — много тъмна. В колата единствената светлина идва от таблото за управление и уличните лампи, покрай които прелитат. Джо навремето познаваше човек, който си беше изградил кариера от рязането на стълбовете и предаването им за алуминий. Материалът е скъп. Той брои — наум изчислява тежестта и стойността, а Лондон се приближава, зелените знаци на магистралата показват разстоянието до статуята на Чарлз I на „Трафалгар Скуеър“. Хрумва му, че няма представа къде отива колата.

— Не можем да идем на работа — отвръща Мърсър; има предвид по-скоро „Нобълуайт и Крадъл“, а не разбитата работилница на Джо. — Следят я. Бетанитата се разотидоха в няколко различни посоки, за да им отвлекат вниманието. Казах й, че е опасно, и тя отговори — те всичките отговориха — „Да ги видим тия!“. Все от кораво тесто са моите Бетанита. И добри адвокатки сами по себе си, разбира се. Но нямаме кой знае какъв избор. Фирмата е подложена на голям натиск от силите на нелибералното и безотговорно правителство; разпореждания и запори, и искания за номерата на сметките ни. Отвръщаме на удара, но е трудно да спечелиш, когато другата страна променя правилата изпод краката ти. Успях да убедя един местен съдия да ми уреди заповед за противообществено поведение на името на детектив сержант Пачкайнд, която, трябва да призная, е много удовлетворителна… — Той се ухилва, после отново помрачнява. — Но и не можем да рискуваме някое от обичайните ни лондонски свърталища. Уредили сме да изглежда, все едно сме тръгнали за извънградския ни офис, който на практика е същинска крепост. Подозирам, че на противниците ни много ще им хареса този ход: всички плъхове в един чувал… Само че отиваме на малко по-отдалечено място. Кръвта стои над закона. Или приятелството — в конкретния случай.

Джо не си дава труда да посочи, че това не е отговор на въпроса му. Твърде уморен е да се тревожи, а и навсякъде го кършат болки, освен там, където се допира до рамото на Поли Крадъл.

— Тед каза, че трябва да идем на Станция X — отбелязва, но двигателят на колата замазва думите му и само Поли ги чува. Джо се унася и, слава Богу, не сънува.

* * *

Когато се събужда, открива, че е на познато място. Колата взима последния завой, минава по частна алея — осигурителните фондове на Крадъл са им смазали пътя — и през нечия предна градина, и пак е на улицата, и ето го „Хартикъл“, чиито грамадни крепостни порти са разтворени да ги приемат.

Джо поглежда към Поли. Тя свива рамене.

— Мърсър е по-добър от мен в тази час от работата. Много се изнервям, когато ми обяснява как да разследвам, така че в такива случаи правя каквото рече. Не можем да те изкараме от страната тази нощ. А и да можехме, не съм сигурна къде трябва да отидем. Така че е по-добре да си сред хора, които ги е грижа за теб, и да се надяваш на благоприятен изход… — Тя поглежда към Еди, която кима.

Джо Спорк съзерцава света на ръба на хаоса и катастрофата, който все още намира време да преследва изпаднал в потрес часовникар.

Чуди се дали не е било редно да се обадят предварително, после си спомня за всички онези филми, където беглецът за миг си включва мобилния и незабавно се появяват преследвачите. Осъзнава, че от самото начало Мърсър е без своя. Все едно го вижда гол.

Измъкват се във влагата на малките часове. Колата проблясва два пъти с фарове, оранжеви лампи осветяват канала и закритите със завеси прозорци на „Гилдхолт Стрийт“. Чакат.

След малко Мърсър изръмжава:

— Трябва да има охрана. Поисках охрана.

— Оставаме или продължаваме? — пита Поли.

Когато той се поколебава, Еди се намесва:

— Оставаме. Ако сме прецакани, то вече сме в капана. Ако не сме, ще избягаме от сигурно място. Може охраната ти да е потрябвало да се погрижи за някой нахалник.

Мърсър кима: възможно е. Джо, местен habitue, води нагоре по стълбите и надушва мокър дъб и желязо. Вратата, незаключена, се плъзва безшумно под докосването му. Коридорът тъне в дискретен, гостоприемен мрак. Той вдъхва аромата на стар килим и смазочни масла. За миг в носа го гъделичка пиперлив мирис и той спира, но полъхът е изчезнал и не успява да го открие повторно. Еди се диви, заглежда картините и стъклените витрини и спира при едно орнаментирано кошче за боклук (стоманени детайли и дървесина от златен дъжд, 1920 г.). След малко пуска вътре пластмасова кутия за сандвичи и продължава нататък. Странен миг да си разтребваш чантата, но Джо предполага, че когато си стар, винаги сега е най-удобният момент.

— Боб? — прошепва в тъмното.

Някъде отвътре се разнасят гласове, долавя се присъствие, но не следва отговор. Еди се тътри напред, Бастиън душка възбудено от чантата й.

— Сисъли? — подвиква Джо.

— Тук съм — обажда се хриплив глас.

Джо Спорк се усмихва и почти на бегом нахлува в читалнята.

Сисъли Фоулбъри седи на обичайното си място на дългата централна маса, обградена с листове на голяма купчина от хаос и съгласие. Сред хартиите са захвърлени два чифта фалшиви челюсти заедно с контейнер за трети и чиния дъвчащи бонбони. Сисъли изглежда уморена и състарена, и се усмихва леко на Джо, а после поглежда към грамадния, дружелюбен пън в камината. Оттам лъха мирис на изгоряло дърво и дим а припукващите пламъци придават на залата средновековен вид Джо се усмихва — на нея, на мястото, тъй далеч от бялата стая на „Щастливите декари“.

Вратата едва се е затворила зад гърба им, когато кучето Бастиън започва да вие.

— Съжалявам, Споркче — казва жалостиво Сисъли и вдигна очи. — Той пристигна преди пет минутки.

Боб Фоулбъри я хваща за ръката, но не успява изобщо да вдигне глава, толкова е голям срамът му.

— Добър вечер — обажда се мек глас от креслото пред огъня. — Толкова се радвам, че сме се събрали тук!

Джо Спорк се взира в суровото лице и пещероподобните очи срещу себе си. Буйната брада сега е подкастрена плътно по брадичката в сурова, достойна за велик везир прическа, на едното слепоочие на мъжа има прясна, пурпурна синина, а от двете му страни се полюляват закачулени, безлики фигури.

Вон Пери.

Еди Банистър изръмжава:

— Ти! — И посяга към оръжието си.

XV

Ограниченията на яма араши;

Човекът-запис;

Най-оранжевото място в Англия

— Здравей, Джо — казва Вон Пери приветливо. — Капитан Банистър!

Ръскинитите до него трепват при споменаването на това име и единият пристъпва леко напред. Другите се скриват зад гърба му. Пери протяга ръка на нивото на гърдите и монасите спират.

— Много съжалявам, че не бях съвсем честен с теб, Джоузеф — споделя Пери кротко. Гласът му е различен, окастрен от дружелюбния акцент от западните краища. Сега е по-басов, по-изискан, по-убедителен. Глас, с който се изричат богохулства и се разкриват тайни. — Името ми — истинското, което най-точно съответства на ясното описание на историята ми — е хайгюл-хан Шем Шем Циен Сиким, от държавата Адех Сиким. Бях войник и учен, и император на крадци. Подир това съм ставал монарх, сетне бежанец, но винаги — винаги! — съм вървял по пътя към същинското величие. Този процес не може да бъде спрян. Понеже, когато свърша, той винаги ще е бил неизбежен. Аз самият съм тавтология.

Еди насочва оръжието право към него и казва:

— Ти си мъртъв. Труп си още преди да умреш напълно, освен това си и стар. Не може да си тук, не си — не си! — млад и… ми! Не е възможно!

Накрая вече почти пищи и дърпа спусъка.

Шем Шем Циен — Вон Пери — Брат Шеймъс — изскача от креслото си с невъзможна грациозност и оставя куршума да прелети над рамото му и да се забие в стената. Ако наистина е стар, то това е странен, нов вид старост — змийски, в който костите се стопяват и се превръщат в мускули, а крехкостта преминава в жилавост. Той замахва с ръка, измъква тясно острие — съща лента на гимнастичка — и се втурва напред като продължение на същото смущаващо движение, острието е щрих от светлина, който замахва насам-натам срещу Джо, Поли, Мърсър, Еди, наоколо и обратно, все по-близо, а ханът се отклонява от линията на прицела на Еди, сякаш оръжието й е същинско дълго, тежко копие и той може да избегне неговия връх. Иззад него прииждат и ръскинитите, птицеподобни сенки, поклащащи се в колона със странни, неумели, съвършени стъпки.

Еди Банистър, чиито възлести пръсти натискат болезнено бавно спусъка, стреля пак, пак пропуска и после използва спусковата скоба на пистолета, за да отклони острието покрай рамото си, и забива кокалестия си хълбок в слабините на врага. Шеймъс се олюлява, размърдва рамене като жонгльор, който мести топка, и предпазителят на меча му остро я чуква по пръстите. Револверът излита на пода. Двамата се разделят и се премерват с погледи. Еди премества тежестта си на разположения отзад крак, завърта хълбоци. Някъде в нея се чува изпукване на става и тя простенва. Шем Шем Циен с лекота сменя позата си и издишва.

След миг на пълна неподвижност той се усмихва доволно и казва:

— Да. Между нас всичко е приключило.

— Бягайте! — провиква се през рамо Еди, понечва да подаде кучето, както си е в чантата, на Поли Крадъл, бърка за момент вътре и после явно си променя намеренията.

Поли не отклонява очи от меча.

— Ами ти?

— Аз оставам.

— Можем да…

— Не, не можем. Не забелязваш ли какво става? Той се забавлява. По-добър е от мен. Винаги ме е превъзхождал, а сега е и по-млад и пъргав. Просто бягай, момиче. Вземи младежа. Дайте всичко от себе си.

— Еди…

— Имаш каквото ти трябва. Aglceca. — Тя се ухилва. — А сега върви!

— Те няма да ни оставят да…

— Разбира се, че ще ви оставят. Това е крачка по неговия път към божествеността. Не е… достатъчно легендарно, ако просто ви покоси. На него му е нужен драматизъм. Каноничен! — обяснява им Еди. — Той ви пази за по-късно. Но аз… аз съм стара новина. Остаряла и износена. И… време е. Мога да го задържа. Останалото зависи от вас.

Тя бутва кучето в ръцете на Поли, след това се обръща, разтърсва леко китки и простенва. Позволява си суха призрачна усмивчица и застива в очакване. Без да се обръща, повтаря:

— Вървете.

Шем Шем Циен вдига меча над главата си.

Бастиън надава слаб вой в обятията на Поли, но съпротивата му е изчерпана докрай — останала му е само стара, дълбока до костите мъка, твърде голяма за едно малко куче.

Еди пристъпва напред, плавно и решително. Малки крачки, идеално преценени. Гърбът й е прав, ръцете — вдигнати като на училищен директор, който дирижира оркестър. Пак пристъпва и върхът на меча се плъзва покрай нея, сякаш противникът просто не е доразбрал как се борави с него. Тя се завърта и дланта й се изстрелва към дръжката на оръжието, но улучва само въздуха. Разделят се, отново на разстояние. Еди се усмихва и махва с ръка. Блесва кръгче светлина — полумесец от метал. Шем Шем Циен поглежда към бедрото си и открива празна кания. Старицата разтваря другата си ръка и оставя няколко косъма да полетят във въздуха.

— Почти те докопах.

Той се усмихва.

— Не.

Опиумният хан пристъпва напред отново, със същата безгрижна лекота, и Еди се завърта да го посрещне с разперени ръце. Краката й едва докосват земята, а на лицето й е изписана спокойна и уверена усмивка.

Дланите й похлупват тези на Шем Шем Циен, малкият нож отбива острието на меча и с това в последния момент изменя траекторията му, а старицата се усуква надолу и настрани: яма араши. Двамата са едно цяло.

Шем Шем Циен полита във въздуха и тупва по гръб. Еди го следва, хванала меча, за да смъкне острието близо до гърлото му, но Опиумният хан сменя хватката си и не освобождава оръжието. Удържа я и се усмихва право нагоре в очите й.

Яма араши си има ограничения, капитан Банистър — казва той почти сърдечно.

— Така ли? — изръмжава Еди.

— Да. Работи срещу мечове. Не върши работа срещу пистолет.

Щом прозрението я озарява, старицата сваля поглед надолу и вижда другата му ръка притисната в гърдите й, дулото на малък пистолет почива в ребрата.

— Грижете се за Бастиън, моля — казва Еди спокойно на присъстващите като цяло. — Не се справя добре самичък. И съм сигурна, че ви казах да се махате. Младите днес… — След това отново поглежда врага си. — Смяташ, че си спечелил, така ли? Но всъщност си загазил сериозно, глупак такъв.

Шем Шем Циен вдига вежда и дръпва спусъка. Гърбът на Еди Банистър избухва внезапно, тясна дупка сипе кост и кръв. Старицата потръпва цялата и после умира, рухва на земята в парцали и кръв.

За миг цари тишина, като в края на музикално изпълнение. След това кучето Бастиън вперва розовите си, невиждащи очи в Опиумния хан и в гърдите му изклокочва сухо ръмжене. Мой си, стари приятелю. Мой.

Шем Шем Циен се изправя на крака.

— О, мистър Спорк. Колко глупаво от ваша страна да довлечете стари спомени на новото ни поприще. Стара чанта. Наистина не е редно. Не следва да се изненадвам. Не си поплюваш… — той посочва насиненото си чело с бледожълтата следа от удар.

Джо Спорк само го гледа. Да. Брадата, дивият поглед, рошавата коса — всичко е изчезнало, заместил ги е този гъвкав и страховит човек.

— Вон Пери — казва му той.

Противникът му поклаща глава:

— Не. Аз съм Шем Шем Циен. Човекът-запис. Вон Пери е мъртъв. Палто, което нося. Съсъд от плът, който обитавам. Аватар, ако щеш… — Той се усмихва. — Ако не се каниш да бягаш — а се боя, че капитан Банистър беше напълно права да твърди, че следва да го сториш, — нека ти разкажа една история. За разлика от последната, с която ти завъртях главата и която, разбира се, беше напълно измислена, тази е истинска. Тя, Джошуа Спорк, е за прераждането на живия бог — така че можеш спокойно да я сметнеш за нов библейски завет.

Опиумният хан махва с ръка и ръскинитите тръгват да обкръжат малката група. Когато минават покрай трупа на Еди Банистър, сякаш се препъват, дори се кланят.

— Имало едно време… — Подема Шем Шем Циен. И той ги обикаля, почти спокойно, като капризен канибал, който преценява кого да хапне за следващо блюдо. — Едно време — не толкова отдавна — имало момче, родено в страната Адех Сиким, в Царския дворец. То не искало нищо друго, освен да предвожда народа си към нов свят на просперитет и надежда. Бил подходящ за тази задача — умен и сръчен, и обичан… — Опиумният хан изглежда завладян от носталгия. — Заключих го в стоманена кутия и го изгорих живо. С пепелта оцветих погребалната си роба и взех кралството му за своите нужди. Трябваше ми, разбирате ли, за да разбера божествеността…

Джо Спорк леко отстъпва на една страна, като държи Шем Шем Циен пред себе си. Опиумният хан кима одобрително и продължава. Зад него ръскинитите се полюляват в синхрон с господаря си.

Изпитах Бог съвсем научно. Беше в крайна сметка възходът на същинската научна ера. Приех ролята Му във всяко отношение. Насилвах слугите Му — от всяка вяра. Избивах народа Му. Лекувах болните и вдигах мъртвите. Потърсих и открих магьосница — чужденка, която да ми покаже вселената, каквато я вижда Бог. И когато в разцвета на собствения си живот започнах да гасна, осъзнах, че трябва да се подложа на последното изпитание за божественост. Аз самият трябва да се върна от смъртта. Едва тогава мога да се изправя пред Бог като равен. Само тогава ще се превърна в Него.

Бастиън ръмжи в чантата си. Поли Крадъл гледа Шем Шем Циен, който минава покрай нея, небрежно стиснал в ръце пистолет и меч.

Тя беше права — продължава той и сочи трупа на Еди. — Двете сте много подобни. Не физически. Но ти имаш същата вбесяваща, напълно незаслужена увереност в способността си да се равняваш с мен… — Ханът продължава нататък и се връща към разказа си. — Принудих се да се запиша. Да бъда записан. Транскрибиран. Станах, в съвременен смисъл, информация. Нали разбирате? Гравирах мотива на моя живот в света чрез думи и образи. Измерих истинската активност на мозъка си. И я съхраних. Имах чудесен запас тестови субекти в лицето на сирачетата от Уиститиелския експеримент. Докато бях още жив, усъвършенствах апарата си, като го използвах върху тях. Пусках им фрагменти от живота си и ги учех — с електрически удари и тъй нататък — да ме имитират съвършено. Всеки от ръскинитите ми е аспект на самия мен… — Той махва с ръка и ръскинитите около него повтарят жеста му и се сочат един друг с гъвкави движения.

— Разбира се, никога не съм позволявал целият запис да бъде показван някому. И за да съм честен с вас, ръскинитите са несъвършени. Те не бяха нито напълно изтрити, нито желаеха да се учат. Наложи се да се използват груби учебни методи на Павлов. Наслада и болка. Вон Пери беше различен.

Сега вече Опиумният хан е стигнал до Сисъли и Боб Фоулбъри. Посяга с връхчето на меча си към тях.

— Вон беше ходещ празен труп. В себе си нямаше съвършено нищо. Беше естествено чудо: тяло, което се преструва, че е жив човек. И в това тяло бушуваше отчаян глад да стане истинско момче… Толкова усърдно учеше. Учеше и учеше, и се упражняваше до безкрай, и накрая научи всичко. Движеше се като мен. Чувстваше същото като мен. Беше хирургически нагласен да прилича на мен. Седеше вързан за машините ми ден след ден и нощ след нощ, за да напасне мотива на живите си мозъчни импулси спрямо моите. Докато, малко по-малко, аз се върнах. Нима не виждате гениалността на технологията? Не? Възразявате, че може би съществува душа — специално различие, което не притежавам? Но помислете: ако има душа и тази част е избягала със смъртта на мозъка ми, то умът ми е оцелял. В който случай аз съм първият човек на света с не една, а две души.

Нападението започва с последните му думи, но той продължава да диша все така равномерно. Завърта меча напред и после назад, светлина се отразява по острието и другата му ръка замахва към Поли Крадъл, натиска спусъка и същевременно надава животински вой на триумф и наслада.

Само че Поли Крадъл вече не е на същото място. Джо я е грабнал — раздвижил се е още преди Шем Шем Циен, инстинктивно е отгатнал целта на речта на Опиумния хан. Понеже така правят копелетата.

Начева в гърдите му като стягане почти като от инфаркт, след това се разгръща едновременно във всички посоки като електрически удар. Когато достига връхчетата на пръстите на ръцете и краката му, отскача и очите му се отварят много широко. Вече вижда и то доста ясно. Странният едноцветен воал пред очите му се е разсеял и е отстъпил на ярки, жизнени цветове. Почти е сигурен, че сияе отвътре като тиквен фенер Тръпката стига до стомаха му и настъпва странен миг на покой преди Джо да успее да даде название на пристъпа си, а когато го прави, то му се струва недостатъчно за обзелото го чувство

Гняв.

Не е като червена мъгла или гръмотевична буря, по-скоро все едно са вдигнали камък от раменете му и ярка светлина залива целия свят.

А, ясно. Значи така било, а?

Майната ти и на теб в такъв случай.

Човек, който измъчва в бели килии, който мрази и не оценява красотата на онова, което съсипва; човек, който отново и отново, до безкрай, взима каквото не е негово и който съвсем спокойно строшава странната, прекрасна библиотека на ума на Еди Банистър: за първи път в целия живот на Джо той е срещнал някого, когото може да удари с цялата си сила и без страх, че ще прекали. Даже ще му бъде малко. Чува Поли Крадъл и брат й да казват нещо като „давай“, което е по-вероятно „недей“, но в гласа на момичето долавя същата твърдост като своята и вътрешното й одобрение, макар умът да я подтиква към предпазливост.

Джо сбръчква лице в гримаса на вбесен глиган и се втурва право срещу Шем Шем Циен. Вбесено гъргорене отеква съучастнически в гърдите му, той забелязва кучето Бастиън, сграбчва този невероятен съюзник с едно движение и продължава напред. Ръмженето на кучето се превръща в боен химн.

Ела, часовникарю. Старият мъртвец ме обижда. Нека го довършим.

Ръскинитите се сбират — черни платнени кукли с протегнати ръце и празни качулки. Призраци за деня на Вси светии. Хора или машини? Джо мята Бастиън по първия и кучето се вкопчва в савана му и се захваща за работа, вършее страховито и оставя белези — Джо знае, че е така, понеже чува писъците. Досега не е имал представа, че ръскинитите могат да пищят. Гневът му си води бележки: болката върши работа.

Джо сграбчва втория монах и направо го вдига над земята. Опиумният хан стреля с пистолета си и ръскинитът поема куршумите — един, два, три. Шест. Нямаха ли пистолетите шест куршума? Този е с повече. Автоматичните побират до четиринадесет, смътно си спомня Джо, но това всъщност няма значение — разстоянието е късо. Той запраща монаха по Шем Шем Циен и открива, че ръцете му са заети с още един, но негодниците са толкова леки и така тромави. Зверски ухапва един, другия награбва и извърта ръката му в обратна посока, чува нещо да се троши и пука. Ха!

До него се е изправил още някой — едър и посребрен господин с ръжен: Боб Фоулбъри, бивш сержант от военноморските сили, се възправя в защита на съпругата си.

— Да ти го начукам! — крещи Боб. — Начукам! Начукам! Начукам! — и с всеки вик удря с ръжена точно в целта — но забавя все повече, старите мускули го предават. Джо сграбчва ръжена му… не, то било парче викторианска желязна тръба, още по-добре — и му изкрещява:

— Взимай Сисъли! Махни я оттук!

Боб отвръща:

— Прието, разбрано!

Това почти принуждава Джо да се усмихне въпреки всичко.

Боб изчезва, а часовникарят се обръща към следващия си враг, прасва го в лицето и го завърта, след това удря с лакът и в противоположна посока. Замахва с тръбата, чува издрънчаване и разбива метална глава.

Спомня си беса си в бялата стая. Оцеляването зависи от абсолютната липса на последователност. Майсторите на бойните изкуства го постигат чрез повторение — решението да нараниш е взето предварително, движението е упражнявано. Обикновеният човек се колебае, докато прецени какво е необходимо. Човечността изисква пресметливост: какво да сториш, докъде да ескалираш? Джо Спорк не толкова ескалира, колкото избухва — право нагоре, от дълбокия кладенец на гнева спрямо световните несправедливости, хладината на майка си и хлъзгавината на баща си, изоставянето на Дениъл от Франки и мекосърдечната му реакция към нея. Джо няма нужда да се сдържа. Той се сражава с машини и чудовища; и нещо повече — той не се бие. Той поправя нещо строшено. Светът с наличен в него Шем Шем Циен е дефектен, все едно са му ръждясали зъбчатките. Джо не чувства никакви задръжки.

Удрят го. Често го удрят доста силно. Наясно е с това, но болката е просто неудобство, а той има да обяснява много на противниците си. Прави го посредством осакатяващи удари и строшени крайници и няма да го спрат дреболии като някакви си удари срещу него. Контузията е нещо различно и той се пази от нея — но в набраната инерция и нажежения гняв има магия — всеки, който иска да го контузи, първо трябва да му влезе в обсега. От земята той награбва навеждащ се над него мъж за меката плът под ръката и дръпва. Противникът пищи, дърпа се назад и Джо Спорк използва тласъка нагоре, стъпва отново на крака и обръща ситуацията — стъпва по меко. Шем Шем Циен прокарва резка по ръката му с меча, Джо усеща леден студ и кръвта руква свободно. Той крещи и Опиумният хан се усмихва, отново пристъпва напред, острието се закача, почуква раменете на Джо. Той надава рев и се опитва да го докопа, дръпва му ръкава, докато Шем Шем Циен напредва леко към него. Пистолетът е в другата му ръка, но той не показва намерение да го използва. Влиза в защитата на Джо, шепне на ухото му почти като любовник. Джо подушва сяра по него и осъзнава, че вдишва изстрела, убил Еди. Дяволски откат наистина. Дъхът на Опиумния хан е с ментово ухание, а пръстите му са като менгемето на Дениъл.

— Услаждаш ми се, мистър Спорк. Дори в най-бесните си сънища не съм си представял, че ще имам привилегията да убия внука на Франки Фосойо лично. Твърде добре за теб! — пистолетът се намества под ухото на Джо.

След това буреносен вятър разхвърля и двама им из стаята. Стъклените витрини се пръскат и хартиите блъвват във виелица, когато последният модел взривяващи се кутии на Еди Банистър се задейства внезапно и изпълва стаята с дим и пламък.

Джо се върти до безкрай, като си представя, че Шем Шем Циен прави същото, намира стената и тръгва по протежението й в търсене на… и той не знае. Олюлява се, блъска се, приготвя се за следващия рунд и този път знае, че не може да спечели. Какво е нужно, за да го победя? Как, как, как? Джо стиска зъби. Ще открие. Непременно.

Поли Крадъл изниква пред него заедно с Бастиън и му отнема секунда да осъзнае, че тя е истинска — ангел в избледнели джинси, който го избутва от стаята. Мърсър е в коридора.

— Бързо! — виква дрезгаво адвокатът. След това, в нещо, което изглежда не е мобилен, а истински сателитен телефон, нарежда: — Бетани! Мърсър Крадъл е. Паролата е „Пашъндейл“. Закриваме сергията, ясно ли е? Спипаха ни — може да си на директната линия на обстрел. Изгори кутиите, пускай щорите и заключвай. Повтарям — „Пашъндейл“!

Затваряме сергията. Последната въздишка на Нобълнайт Крадъл в лицето на пълната катастрофа: записите изчезват, вината е изтрита, всички услуги са събрани. Парите политат към Кайманите, Белиз и кантон Тюн, също и към Бахамите. Домът на Крадъл се разбягва по предварително подготвени маршрути. Компанията се преражда в чужбина. Обединеното кралство се смята за сринато до основи.

— Мърсър — казва Джо Спорк. — Съжалявам.

— Мърдай по-бързо!

— Да — казва друг глас. — Най-добре се размърдай.

Шем Шем Циен стои сред дима. Изгубил е пистолета си, но все още държи меч и от двете му страни го съпровождат останалите ръскинити.

Джо изръмжава и отново усеща горещината в гърдите си, нуждата да разкъса нещо с голи ръце, но после Боб Фоулбъри пъргаво се промъква покрай него и с комична точност натиска един гвоздей в тапета.

Огромна, дрънчаща желязна завеса пада помежду им, след това още една, а от тавана руква вода. Някъде започва да вие алармена сирена — като старомоден противовъздушен сигнал. Иззад метала се разнася вой на несдържан гняв.

— Задави се сега, убиец такъв! — казва Боб Фоулбъри със страст. След това на Джо: — Система срещу пожар и кражба, братята баптисти от Марсилия, 1921 г… — извръща се рязко и блъска по металната решетка. — Да влизате в дома ми? Да заплашвате жена ми? Да ме наричате старец? Е, победих ви, нали? Наричам се Боб Фоулбъри! С Ф, копелета такива!

Сисъли полага длан на рамото му и той се гушва в нея, облекчен и уплашен, а и видимо уморен.

— Няма време — заявява Мърсър.

Джо Спорк следва семейство Крадъл обратно на улицата и към поредната анонимна кола. Умората си чувства като огромно, тъмно езеро, по което плава и което скоро ще го погълне. И в същото време, докато благодарно се настанява на задната седалка за няколко минути — за час или колкото е нужно до следващото им убежище, чува себе си — на глас или не, не е сигурен — да си задава въпрос.

Защо винаги аз съм този, който бяга?

* * *

В полумрака под уличните лампи и в озарената от тях мъгла убежището в Сънбъри напомня на Джо на гигантски, изплют и олигавен бонбон. Леко му призлява от вида му. От друга страна, то е анонимно, в което като цяло е целият смисъл. Убежище: къща, в която да си на безопасно място. Напазарувана набързо от притеснен агент на недвижими имоти и платена в брой. Днес, в брой, без обсъждане и без посетители. Наясно ли сме? О, да, сър, и много благодаря.

Джо се убеждава, че гневът му се е оттекъл и заедно с него — и тръпката на надеждата. Искрено не вярва, че безопасно място съществува.

Ще бъде принуден да се крие вечно. Или — по-вероятно ще умре.

Гигантският бонбон има малко чукче за врата във формата на животинска глава. Може би е следвало да бъде лъв, но повече прилича на овца. Мърсър се тутка с ключа и пуска вътре малката банда бегълци с недоволна забележка:

— „Хартикъл“ беше по-красив.

Поли кима:

— Да, така е. Но сега разполагаме с това…

Обръща се към Джо и го оглежда. Внимателна е. Приятно е, когато онзи, който се тревожи за теб, се държи мило. Означава, че наистина го е грижа. Джо отново се чувства уморен — дотолкова, че се чуди дали изобщо някога ще успее да си отспи. Пита се дали ще сънува електрически шокове. Дали ще успее да я държи будна. Дали тя все още иска да споделя леглото си с него, ако той плаче насън…

Мърсър се мушва помежду им, на път към стълбите.

— Имам резервни дрехи. Хубаво ще е да се окъпеш, Джо, не го казвам нелюбезно, но смърдиш достатъчно зле, та хората да го забелязват, а не искаш да бъдеш забелязван.

Така ми било писано. Не вдигаш шум. Не искаш да бъдеш забелязван. Плащай навреме, изпълнявай поръчките, играй по правилата. Не се дръж зле. Прави каквото ти се казва и всичко ще бъде наред.

Само дето изпълнявах всичко, а нищо не е наред.

Бастиън е отпуснат и размазан от мъка. Скимти съвсем тихичко. Джо го люлее. Златотканата пчела — онази, която Тед Шолт даде на Джо в Уиститиел — изпълзява от чантата на Поли и полита полека из стаята, сякаш е опечалена. След малко се настанява на пластмасовата полица.

— Съжалявам — казва малко рязко Мърсър, появил се отново, вече по джинси и риза. — Сторихме всичко по силите си, но просто не успяхме да те намерим. Всичко изпробвахме, Джо. Честна дума. Няма лъжа… — Сам си кима. — Както и да е. В момента най-важната ти нужда е да се измъкнеш от страната, да се скриеш някъде, и то дяволски бързо. Поне толкова можем да сторим. Ще ти трябва също фалшива самоличност за пътуването, за след това и такава, под която да живееш, както и една или две за спешни случаи. Трябва да изчезнеш.

Джо свива рамене. Мърсър се колебае, после добавя:

— Много сериозно те издирват. Ама много. Разбираш ли ме?

Джо изобщо не е изненадан.

— Какво съм сторил? Да не съм взривил парламента?

Не кипи от горчилка. Винаги е имал усещането, че няма смисъл да взимаш проблемите навътре. Просто проявява глупаво, празно любопитство. Не му е останало накъде повече да потъва.

— Не — отвръща тихо Мърсър. Плъзва по масата един таблоиден вестник. На първа страница има статия за пчелите и карта, която показва маршрута им по света, конфликтните точки са маркирани с малки пламъчета. Адвокатът въздъхва и отваря вестника. На четвърта и пета страница — веднага след Белинда Карлайл само по дънкови шорти — открива „СПОРК: КРЪВТА ЗАГОВАРЯ!“ и „КРУШАТА НЕ ПАДА ПО-ДАЛЕЧ ОТ ДЪРВОТО“. Зловещи снимки на местопроизшествия от места, на които Джо никога не е стъпвал, телата са завити. Има стари снимки, също и нови. История на насилието.

— Няма начин да е истина!

— Съжалявам, Джо, но е. Къщата-кораб е изпепелена. Семейство Уотсън… Сигурно е станало в деня, след като си взел назаем лодката им. Не си бил способен да сториш нищо. Не е по твоя вина.

Въпреки това Джо се свива под тежестта на рухналата на раменете му скала.

— Какво е станало?

— Някой е запалил пожар. Аби се събудила тъкмо навреме, извела децата и са добре. Гриф… той е в болница. Надишал се с дим. Опитал се да спаси каквото имали. Полицията твърди, че ти си го направил. Аби им се обадила да настоява за пълно разследване и онова малко лайно Пачкайнд й казал, че такива неща неизменно се случват, щом се сдушава с терористи.

— Терористи ли? Какво, по дяволите, значи пък това?

— Ами, ти си терорист, Джо, съжалявам.

— Сега и терорист ли станах?

— Водят те заподозрян в разследване за тероризъм. Да.

— Но аз не съм направил нищо лошо!

Това е вик на агония, наченал дълбоко в душата на часовникаря, и гласът му се повишава, разтяга и пречупва на последната дума като животно, което е било наритано и умира.

— Те се ебават с теб, Джо — обяснява равно Поли Крадъл в последвалата тишина. — Говорят ти на езика на преебавката. Посланието е: Прави каквото ти се казва. Прави, каквото ние ти казваме, когато ти го казваме и ни кажи каквото искаме да знаем, дори ако не го знаеш. Посланието е: не ни ядосвай, синко, иначе тръгваш по пътя на Дейвид Кели[129]. На Де Менезес[130]. Или както там се е наричало нещастното копеле, което хвърлиха на Г20, задето вървял с ръце в джобовете. Това е системата, която се стоварва върху ти с цялата си мощ. Посланието е: това се случва, когато не се държиш както подобава… — погледът й е студен и безизразен, а в дълбините на очите й обикалят акули.

Мърсър си поема дъх и продължава нататък:

— При разследването на терористичната ти дейност си бил разкрит от няколко души, които в момента са изчезнали или мъртви.

— Кои?

— Първи е Били. После Джойс.

— Е, тя ще потвърди, че това не е вярно. Те се канеха да се женят. И тя не е мъртва, така че това е просто смешно…

Само че и двамата Крадъл го гледат толкова особено, че Джо осъзнава, че все още не е доразбрал нещо фундаментално.

Мърсър продължава неумолимо:

— Както и момиче на име Тереза Чандлър, от Уиститиел Корнуол, намерена мъртва в дома си рано тази сутрин. Очевидно си я срещнал в пъб.

— Тереза? Тес! Мъртва ли е?

— Да, Джо. Както и Джойс.

— Та Джойс дори се беше разделила с Били!

— Знам. Но не става дума за това.

— Убили са я, за да се доберат до мен?

— Или понеже са смятали, че може да знае нещо, колкото и малко да е. Да. А сега, след като срещнах врага, бих предположил, че е било просто за забавление. Почти сигурен съм, че той лично е посегнал на Били. Напълно съответства на стила му.

Да. Така е. Но изглежда и невъзможно — дори сега, при все че мирисът на смъртта на Еди още лъха в ноздрите му: кръв и пушечен дим.

— Всичко това е грешно. Противозаконно е. Всичкото!

Най-накрая и Мърсър се ядосва, вече почти крещи:

— Да, Джо! Противозаконно е! Винаги е така! И все пак се случва. Да не мислиш, че правят такива неща само на шофьорите на таксита от Карачи? Гадините прибягват до подобни номера, когато им скимне, и са експедитивни, щом положението го изисква. И на никого не му пука, понеже се случва на някой друг!

Поли полага успокоително длан на ръката на брат си.

— Съжалявам.

Във вестника има снимки на Тес и Джойс приживе. Описания на смъртта им. Описания толкова сочни, че човек не може да не се запита, освен ако наистина не познава добре заподозрения, дали не го е извършил в крайна сметка.

Почти всички, които вярват на Джо дотолкова, вече са тук с него.

Той се взира в мъртвите лица и в заглавието.

Целият свят се е вдигнал срещу него.

Джо Спорк се взира в нищото и чака сърцето му да се разбие — или умът му. Чака удара от тази ужасна, неизмерима лъжа да смаже и да разруши цялата му същност. Вдига очи и вижда, че и Поли го гледа, също и Мърсър. Знае, че и те очакват същото.

Съжалявам, мисли си. Изчерпан съм. Не ми е останало нищо за разрушаване.

Очаква да чуе собствената си уста да издава безсмислени звуци и тялото си да се свие на топка и просто да остане така, докато враговете не дойдат да го приберат.

Вместо това се случва съвсем друго и то го хваща неподготвен. Джо стига до края на същността си и открива — най-сетне — къс твърда земя и здрава стена, на която да облегне гръб.

Някъде между мига, когато сърцето на баща му е изтуптяло за последно, и спускането на облечения в сребро ковчег на Матю в пръстта, Джо Спорк е погребал в отделен ковчег и онази част от себе си, която знае как да лъже, мами и граби, и по някакъв неопределим начин е приел, че му е писано да живее живот на незначителност и преклонение. Учил е с Дениъл в опит да върне часовника към някакъв минал момент, когато Матю не само е бил още жив, но и тепърва е щял да стане престъпник; търсил е всъщност начин да се превърне в човека, който баща му е щял да бъде при други обстоятелства.

Взира се в отражението си в двукрилия прозорец и се опитва да си припомни какъв човек е могъл да бъде. Кронпринцът на Престъпността. По-лош, отколкото някога татко е успял да стане — и това си е Божията честна истина. Абсолютно щуро копеле. От нищо не се бои.

Тази личност никога не е съществувала, но винаги е била възможна. Така и не си е отишла докрай. А сега най-сетне настъпва мигът да добие плътност. Въпреки това на Джо пътуването до онова място в себе си му се струва дълга, мъчителна борба за изкачване на склон срещу годините натрупани препятствия и самоделни прегради.

Започва с човека, какъвто е сега: Джо Спорк, който не е убил приятеля си, но е обвинен за това и в много други ужасни и зловещи дела по причини, за които не носи вина; той дели и леглото си с Поли Крадъл и възнамерява да придаде на това особено значение.

Размърдва рамене, стиска зъби и продължава.

Той е човекът, отвлечен от чудовища и измъчван, но не и мъртъв.

Той е човекът, който знае, че невинността не е щит и че ако държиш главата си сведена, това няма да рече, че си в безопасност.

Той е човекът, насаден на пачи яйца в името на любовта и на един по-добър свят и видял как виновницата за това умира, за да го спаси.

Той е човекът, който ще се грижи за кучето й.

Той е човекът, хвърлил се срещу зареден пистолет и меч само на крилете на гнева си.

О, да, и баща му също е бил голям щурак. Както и баба му преди него.

Доволна усмивка бавно се разлива по лицето му. Лудото куче Джо. Джо Белите кокалчета. Побъркания Джо.

Щурия Джо.

Ами добре тогава. Той пак поглежда отражението си. Преценява, че се е справил добре, но не е довършил работата: този нов Джо не бива да се гърби така.

Поема си дъх и изпъчва гърди. Поглежда отново. Не, прекалено е. Истината е в умереността. Солидност, не въздухарство. Сила, не хвалба.

Изправя гръб, размърдва ръце, но силата се носи в сърцето, не в юмруците. Гангстерите не блъфират, не заплашват. Те просто съществуват и ние знаем на какво са способни.

Градът ми принадлежи. Светът. Той е мой. Други го управляват, понеже си имам по-важни задачи от тази.

Чудесно. Сега — шапката. Гангстерът постоянно носи шапка. Дори когато не носи, пак се държи все едно има такава. Светлината озарява лицето на Джо точно както трябва — едното му око проблясва в мрака. Пиратски. Вълче око на ръба на светлината на лагерния огън, пиратски капитан насред буря. Непоклатимост.

Шлиферът е като броня. Трябва да виси разкопчан и разтворен, за да подчертава размера му. Хвърля собствена сянка и го скрива по-плътно. Ръцете са отпуснати покрай хълбоците, така че може и да е въоръжен… Не, зачеркни това. По един или друг начин несъмнено е въоръжен. Бейзболна бата ли носи? Твърде американско. Откъде ще вземе подобно нещо? Парче тръба? Пистолет? Лодкарски прът с кука? Става. А в джоба си има и друга изненада. Не е оръжие. Нито е нож. Нещо посериозно. Коктейл „Молотов“ навярно или граната. Чувал е, че руските мобстъри ползват гранати. Струва му се като мащабен трепач. Ах. Да. Но нали това е целта, а? Трепач да е. Донеси ковашки чук на бой с ножове. Докарай танк на игра на „Ястреби и гълъби“. Целта не са намекът и премереността. Шем Шем Циен е премерен, зъл паяк в мрака, лъжец и крадец на надежда, убиец на Уотсъни и Джойсита. Убиец на старици и натъжвач на кученца.

А аз не съм премерен и потаен. Аз съм Щуравия Джо Спорк и ще те победя, ако ще да съборя къщата около теб.

Да.

От стъклото на прозореца го гледа човекът, който следва да бъде оттук насетне — едноок скитник, призрак от бойните полета, скиталец, титан, мафиот — ангел на разрухата.

Мъж, който в крайна сметка ще се окаже способен да печели.

* * *

— Спасителният ти маршрут минава през Ирландия — обяснява Мърсър. — Взимаш ферибота, следва полет за Исландия, оттам — за Канада. Тя е страхотна страна за изчезване. Много е голяма и вътре няма нищо. Ако тръгнеш в близките няколко часа, ще можем да те измъкнем преди пристигането на пчелите. Не знам дали това ще помогне, но си струва опитът.

Джо Спорк явно не го чува. Мърсър го обикаля и ръкомаха.

— Е, внимаваш ли, Джо?

— Станция X — отвръща часовникарят.

Мърсър вдига вежди.

Джо кима:

— Добре. Ще стигнем дотам след малко. Случайно кутийката от майка ми да е в някой от вас?

Адвокатът се мръщи.

— Да — отвръща Поли.

— Би ли ми я дала, ако обичаш?

Тя рови в чантата си и му я подава. Ключът е залепен за дъното, както правят монахините, а не гангстерите. Джо я отваря.

Стари снимки, полароидни, пристегнати с обикновено ластиче — разбира се. Усмихнати касоразбивачи, най-първите Стари съучастници от вътрешния кръг на Матю Спорк. Партита с жени в кукленски рокли и мъже с кадифени костюми. Сладка снимка на Хариет, която Джо бързо прибира, толкова похотлива и стряскащо зряла изглежда тя.

И там, твърде не на място, още три снимки в своя собствена групичка, с по-малко ластиче около тях и парче хартия с една-единствена дума — Джош — на него, просто за подчертаване, и Джо Спорк открива, че може да ги чете, все едно са пощенски картички:

Чичо Там и Матю са сключили сделка и се ръкуват с много сериозен вид по обичая на Пазара — с двойно ръкостискане.

Чичо ти има нещо за теб.

Мърсър и да, Поли, стиснали ръцете на родителите си на стълбите на Крадъл.

Това са хората, на които да се довериш.

И самият Джо, в якето от овча кожа, кацнал на коляното на Матю и замахнал към небето, лицето на баща му поне в момента е открито и радостно, ръцете му на стрелец са положени на тесните раменца на сина му. Тази снимка е твърде проста и първична за обличане в думи. Дори Обичам те не е достатъчно подходящ надпис.

Джо буквално усеща дъха на Матю в косата си. Баща му имаше навика да въздиша от време на време — просто, честно и по бозайнически.

— Ирландия, Джо — повтаря Мърсър.

Часовникарят го поглежда, искрено изненадан:

— О, няма да бягам.

— Какво? Разбира се, че бягаш.

— Не.

— Джо, не можеш да се бориш с това чудо. Твърде е голямо.

— Той ще убие света, Мърсър. И вече е ликвидирал мен. Със стария Джо е свършено. Няма да имам кой знае колко поръчки оттук насетне, нали? Дори ако банката не си поиска заема предсрочно.

— Всичко ще се разкрие. Без съмнение все някой ще го спре. Има хора, които се занимават с тези работи.

— Съветът по наследството. Родни Титуисъл. Да. Той е на горното стъпало, точно така.

— О, за Бога, Джо! Ти си часовникар. Такъв искаше да бъдеш. И на този човек се опитвам да помогна!

— И той ти благодари. От цялото си сърце. Но е мъртъв, Мърсър. Сега вече съм аз… — Джо поглежда към Поли Крадъл.

— Кажи му! — настоява Мърсър, но вместо това сестра му с блеснали очи отвръща на усмивката на Джо и полека пляска с ръце.

— О, за Бога! — кресва адвокатът. — Не сте сериозни!

— Напротив — отвръща Джо. — Започнах да схващам, докато бях затворен. Не знам кога. Може би след първия месец.

Мърсър се поколебава.

— Джо, не си бил там цял месец. Не продължи дори цяла седмица. Знам, че трябва да ти е изглеждало много време, но ти избяга след пет дни.

Джо Спорк клати глава и усмивката му е наистина безоблачна.

— Не, Мърсър — отвръща мило. — Просто така ти се е сторило, понеже си бил от външната страна.

Следва натежало мълчание. Адвокатът понечва да възрази да го проправи, но после преобърнатата наопаки истинност на твърдението му го поразява и той се предава. Възкликва:

— Толкова съжалявам, Джо! Съжалявам, че не успях да помогна. Много съжалявам. Сторих всичко възможно, но то не беше… изобщо не беше достатъчно.

— Беше страхотен — отвръща му мило Джо Спорк. — Хората в болницата се опитаха да ми докажат, че сте се отрекли от мен. И двамата.

Те настръхват, но той им се усмихва.

— Виж: просто така стоят нещата сега. През целия си живот съм си заръчвал да бъда спокоен, разумен и послушен. Да не изпъквам. Но ето ме на, прецакан, понеже всички ме излъгаха. Промениха правилата така, че да не мога да спечеля, ако съм честен човек. Работата обаче е там, че не бях много добър в ролята на кротък гражданин. Прекалено голяма част от себе си бях погребал, за да стана такъв. Но виж, да съм бандит… имам нужните умения. Мога да стана изумителен бандит. Мога да бъда най-добрият, когото светът е виждал. Мога да го сторя, и при това да постъпя правилно. Не съм откачил изобщо. Просто съм свободен.

Поли Крадъл накланя глава и обмисля думите му.

Бастиън изръмжава тихо.

Джо посочва вестника.

— Преследват ме. Убиват хора и е само въпрос на време, преди да се… — Той се оглежда, открива, че зяпа в Поли, и отклонява поглед — …доберат до някой от вас. Повече няма да бягам. Време е да ги накараме да се замислят.

И скръства ръце.

Мърсър понечва да спори, ала Бастиън Банистър избира този момент да отвори своята уста и да посегне на кръжащата пчела. За своя очевидна изненада я хваща и следва тихо издрънчаване, когато я гълта цяла. Адвокатът отстъпва крачка, сякаш очаква кучето да експлодира.

Не се случва нищо.

— Добре — заявява Поли Крадъл и после, pro forma, се кара: — Бастиън, ти си много лошо момче!

— Да — кисело обявява Мърсър. — Кучето погълна потенциално смъртоносно технологично устройство с огромна сложност, лиши ни от единственото ни реално доказателство и може би ни обрече до един на някакъв зловещ научен отмъстителен ефект. Ама, моля ти се, скарай му се с много сериозен глас! Това ще реши всичките ни проблеми!

Настъпва тишина, после Джо Спорк започва да се киска, Поли Крадъл сумти, а накрая Джо избухва в смях — кикотът прераства в открит, буен изблик и после в цунами от веселие, а Поли се смее с пълен глас редом с него, с облекчение и радост и в чест на изражението на искрен потрес на лицето на брат си. Накрая дори Мърсър се присъединява към тях.

Когато пристъпът отминава, те се гледат един други с блеснали очи.

— Мърсър — казва Поли, — сега ще се прегърнем. Групово. Преживяването ще е изключително неанглийско. Ще ти бъде от полза. Не казвай нищо, особено пък в опит да разтовариш емоционалното напрежение на ситуацията.

Прегръщат се малко несръчно, но със силно чувство.

— Е — казва Мърсър след малко, — това определено…

— Ще те фрасна с лопата! — изсъсква Поли Крадъл.

Прегръдката продължава още малко и сетне се разделят.

— Добре, приятели — казва Джо Спорк. — Да се хващаме за работа!

* * *

— Всъщност никога преди не съм правил такова нещо — казва малко по-късно Джо на човека с розовата риза, — но съм почти сигурен, че ми идва отвътре.

Мъжът кима припряно, но много нежно, понеже се притеснява от сатъра „Сабатие“, опрян под брадичката му Джо е отмъкнал този страховит предмет от кухнята на гигантския бонбон и се е почувствал доста по-добре, след като е преценил тежестта му и общата му зловещина. Собственикът на дома очевидно е някакъв таен чревоугодник, понеже Поли пък е успяла да се въоръжи с къси ножове с широки остриета, използвани за отлепване на стриди, които — макар и малки — притежават сходна заплашителност и полезност.

Джо се усмихва добродетелно, което, предвид обстоятелствата, му придава вид на напълно откачил.

— Четеш ли вестници? Не, не ми кимай отново, идеята не е добра. Съскай леко, ако можеш… да, прекрасно. Едно хъхрене за да, две за не… добре. Значи си наясно, че съм избягал от лудницата пациент, социопат и доказан терорист?

Мъжът хъхри.

— Страхотно. Наясно си и за абсолютния и необратим ужас на твоето положение и колко опасен съм, нали? О, между другото, това е Поли. Поли, кажи здрасти на мистър… Е, може би няма да го питаме за името му, да не се изнерви. Кажи му здрасти все пак!

Поли Крадъл помахва с ръка.

— Та, къде бях? А, да. Тази кола. Тя е направо прекрасна. Почти мога да ти обещая, че няма да пострада. Казвам „почти“, понеже има малка вероятност която и да е кола, с която пътувам, да бъде простреляна или взривена. Но от моя гледна точка рискът е пренебрежим, понеже в такъв случай ще предам Богу дух — разбирам обаче, че за теб това има значение. Тъй или иначе, колата е чудесна и ще сторя всичко по силите си да я опазя. Нали нямаш нищо против?

Настоятелно двойно изхриптяване: mi casa, su casa[131].

— Благодаря ти. А сега би ли ми казал дали ще ни закара до Портсмут с наличното гориво, как смяташ? Не? Е, сигурно мога да ограбя някоя бензиностанция. Така, дали можем да сме достатъчно сигурни, че ще изчакаш примерно час, преди да се обадиш в полицията? Понеже иначе ще трябва да те помоля да ни придружиш. Как е багажникът, между другото? Удобен ли е. О, тръгваш ли си? Да, мисля, че така е най-добре…

Джо Спорк отваря вратата. Мъжът слиза. Джо се обръща към Поли да каже нещо по повод, че очевидно не отиват в Портсмут, и открива нож за скариди, насочен към бузата му, точно под окото.

— Дали може да си изясним отсега — пита Поли Крадъл, — че не съм ти цицорестата помощничка, нито Бондовото ти момиче? Че съм самостоятелен суперзлодей сама по себе си?

Джо преглъща и предпазливо се съгласява:

— Да, можем.

— Следователно няма да има повече „Кажи здрасти, Поли“?

— Няма да има.

Ножът незабавно изчезва и тя се плъзва до часовникаря и залепва устни върху неговите. Джо усеща езика й в устата си — широк и мускулест. Поли решително слага ръката му върху дупето си с думите:

— Пали двигателя. Кражбите на коли ме възбуждат!

— Това технологично беше отвличане на кола — поправя я Джо.

— Искаш ли допълнително точки за това?

— Да, моля.

— Тогава не казвай „моля“.

От Сейнт Албънс тръгват на север.

* * *

Кратък разговор със Сисъли Фоулбъри по обществен телефон в една бензиностанция разкрива информацията, че Станция X[132] от мъчителното предсмъртно слово на Тед Шолт е по-известна като „Блечли парк“. Сисъли е малко притеснена от това откритие.

— За Бога, та това не е никаква тайна, Джо. Аз лично те водих там. Разбили са кода „Енигма“, спечелили са войната. Изобретили са дигиталния компютър. Помниш ли?

Ами да, разбира се, Джо си спомня „Блечли“ с мистериозните му дървени барачки в различни етапи на разпадане, заобиколени от подозрителни малки хълмчета, които са всичко друго, но не и естествени, и с огромното, ширнало се благородно имение, дом на някои от най-големите математици, които пламналата във войната Великобритания успяла да докопа. Малкият Джо е бил почти също толкова впечатлен от заемащия част от имението клуб за влакомоделизъм, с който си плащат наема, както и от древния разпадащ се изтребител „Хариер“ на моравата. Гниеща британска институция, напусната от тайните си и оставена да рухне. Човек може да скрие почти всичко в „Блечли“. Кой изобщо би се заинтересувал?

Джо е сменил номерата на колата с тези на друга от същия модел и Поли е обезвредила сателитното проследяващо устройство, така че крадената кола на практика е неоткриваема, освен ако някой не провери номерата на двигателя. В празния път се таи странно усещане за свобода, колкото и да е илюзорно.

— Какво има в „Блечли“? — пита Поли, докато Милтън Кийнс се приближава все повече към тях.

Джо й се ухилва:

— Един влак! — отвръща и вижда усмивката й в отговор.

* * *

След магистралата пътят към „Блечли“ е равен и мрачен. Вие се между терасирани ливади и съвременни кутиеподобни къщи — странните, опитомени подножия на Милтън Кийнс, създадени наведнъж и иновативно от дизайнерите и някак си не съвсем човешки в изпълнението си. „Блечли парк“ е в покрайнините, обслужван от служебен път, който стига до някогашно потенциално картечно гнездо. Джо спретнато паркира колата на едно паркомясто. Въпреки че не би трябвало да се намира тук, английските охранители обикновено пренебрегват неща, които не им се пречкат.

Зората настъпва, а това носи известна степен на риск. Джо се колебае, притеснен за момент, че някой закъснял пазач или ранен любител на влакчета може да го хване в крачка, после си спомня, че всъщност не му пука вече за това. Покатерва се на покрива на будката за билети и се озърта в здрача.

Инструкциите на Тед Шолт не са ясни, а и вероятно поначало са били объркани. Джо ги налага върху терена като скица с молив и добавя собствен пласт — създадения от Нощния пазар инстинкт за прикриване и измама. Ако се канех да скрия нелицензиранринг за бокс… И, разбира се, ето ти го — дълга и ниска могила, твърде права и необичайна, за да е с естествен произход, но твърде голяма, за да се възприема лесно като изкуствена. И, да, тя наистина изниква на завой на старите релси — подозрителна долчинка с висока трева на дъното, която несъмнено скрива къс релсов участък. Джо я посочва. Поли кима, но когато той тръгва право към могилата, клати глава.

— Насам — казва му и го завлича до малка, изкорубена останка от колибка от едната страна. Табелка подсказва: „Воден клозет за офицери: само за висшите чинове“. Вътре изважда фенерче от чантата си — в която, донякъде за изнедада на Джо, се намира и кучето на Еди Банистър — и осветява люка на пода, който води към тунел под нивото на земята. Поли се ухилва и Джо кима, като й признава точките.

Лека-полека те се спускат под земята.

* * *

Тунелът мирише на мухлясъл бетон и влага. В края му има врата, много солидна и сериозна. Херметична, подозира Джо. Би могъл да я взриви с нужното оборудване — и откъде да го вземе? Въпросът за снабдяването с подходящи гангстерски инструменти е следващ в списъка и явно трябва да го вземе на сериозно.

Все пак не се налага да взривява вратата — и по-добре, предвид какво може да се крие зад нея. Ключалката с комбинация е стара и доста хубава — с пищни бронзови циферблати, гравирани с римски цифри. Правени на ръка, предполага той. Отвори вратата с рождения ден на Лизи, както е казал Шолт, и, да, така е: XXI–IV–XXVI свършва работа — появата на бял свят на Нейно Величество кралица Елизабет II[133].

Когато Джо отваря вратата, навътре нахлува въздух Отвъд има още една врата, един вид прахоуловителен шлюз и на стената висят няколко манивелни фенера. Джо взима един и завърта ръчката няколко пъти. След това минава през вътрешната врата.

Стаята отвъд е относително тясна — по-скоро като тунел, — но е огромна. Леко се спуска под наклон надолу в земята — близкият край, който води на бял свят, е на нивото на външната повърхност. Джо вижда пред себе си и онова, за което е дошъл. Безкрайни редуващи се шарки се вият по въплъщението на чиста мощ. Бойлерът е по-висок от него и дълъг като автобус. Вагоните се губят в далечината. Дали са десет? Или дванай-сет? Всеки един е съвършено изработен с цел дълготрайност и всеки е леко различен. Названието е гравирано на черния скотобойник отпред: „Лъвлейс“.

Отвън влакът изглежда метален, но е възможно да е включен и някакъв друг материал — гума, керамика… Джо прокарва ръка по корпуса. Повърхността е прохладна и леко влажна, понеже е покрита със защитен слой масло. Ухае на въглища, на кожа и дърво — уютно приветливо. Майсторът прокарва лъча на фенера по вагоните и започва да придобива представа за композицията и размерите й. Влаковете са нещо познато — дрънчащи дронове, които изсвирват покрай теб или криволичат през провинцията; пътническите влакове имат прозорци, през които да видиш забързани родители или граждани, натъпкани като сардели. Товарните влакове в днешно време са рядкост. Налага се да следиш за тях по локалните линии или по страничните, или да седиш в спалнята на Поли Крадъл и да ги чувстваш как минават. Джо Спорк поглежда към Поли. Тя крачи смълчана зад него и плъзга показалец по повърхността на „Лъвлейс“. Там, където докосва вагона, се трупа тънък пласт от прах и песъчинки. Поли се усмихва, все едно й е подарил диамантен пръстен.

Следващата врата има за символ патешко краче. Кучето Бастиън внезапно джафва и се мъчи да докопа марката от чантата си. Поли свива рамене:

— Тази трябва да е.

Те отварят вратата и се качват на борда. При разхерметизирането на вагона се чува тихо съскане, последвано от равномерно шушнене, щом се включва вентилационната система. Е, Джо поне се надява да е вентилацията, а не устройство, което пълни влака със смъртоносен газ. Подушва наоколо и се чувства като идиот, но тъй като не пада и не умира, приема, че въздухът не е отровен, и пристъпва напред.

Във вагона фенерът очертава две работни маси. Едната е накамарена с уреди и покрита с вече познати драскулки, редици математически уравнения, парчета метал и други, по-неясни субстанции. Другата е идеално спретната, почти празна. Менгеме, подредени инструменти… Дениъл.

Да, момче. Тази беше моята. Седяхме гръб до гръб и се трудехме, и аз изслушвах разочарованията и триумфите й и никога не й казах колко силно копнея да се върне, понеже знаех, че тя вече няма място за мен. Или за Матю. За теб. Тя просто си умираше да поправи нещата.

Джо се пресяга и докосва масата. Дарява й милувка, дружески жест.

След това чува глас и се обръща, за да види жена, направена от светлина.

* * *

— Здравейте — казва жената. Пристъпва напред. Цялата е лъчезарна — като сянка наопаки. Джо се озърта и открива, че тя е съставена от светлинни лъчи от стотици малки лещи из Целия вагон, които се отразяват в колона от влага във въздуха. Лицето й е неясно. Успява отчасти да различи профила, когато жената се извръща на една страна, както и очертанията на лицето й, когато говори. Гласът й е запис, много по-добър от тези в колекцията на Дениъл — и веднага щом Джо го осъзнава, се досеща и за името й. Франки Фосойо.

Той изучава чертите й — или поне се опитва — и когато образът се обръща и се раздвижва, тя му се струва позната, макар че не е сигурен дали е заради собствени стари спомени за Франки или от отражението й в Дениъл и Матю.

Цялото това прозрачно видение е… Не точно неземно. Доста земно си е, просто е брилянтно изпълнено. Триизмерно магическо шоу със светлинен фенер. Холограма без лазери. Точно каквото може да се очаква от гений, построил машината на истината под формата на пчелен кошер.

Франки накланя глава настрани.

— Боя се, че не знам кой си ти. Надявам се, че Еди е някъде там. Или Дениъл. Или и двамата. Може да сте влюбени. Това би било хубаво… Mais non. Жестока съм. Извинете и двамата. Много съжалявам… — Тя маха с ръка и сменя темата. — Осъзнавате, надявам се, че това е само запис. Доста хитроумен. Но без съмнение досега подобни уреди се срещат навсякъде и изглеждам безнадеждно старомодна… Bien. Възможно е и целият разговор да е остарял и всичко да е наред. Но в случай че не е и тъй като сте тук, ще ви помоля да спасите света от мое име. Надява се, че няма много да ви затрудни… — тя се разсмива, после кашля. Кашлицата е от лошия вид, който няма да започне да се подобрява. — Nom de chien[134]…

Призракът се обляга на нещо извън камерата и въздъхва. Невидимото лице е под лек ъгъл спрямо зрителите и проекцията е извън синхрон с реалния свят. Вдъхва на Джо странното усещане, че французойката гледа някого зад гърба му.

— Тук е моментът да кажете „Да“ — добавя Франки. — И след това ще ви обясня какво трябва да знаете.

Джо се споглежда с Поли Крадъл. Тя го хваща за ръка и кима.

— Да — казват двамата заедно.

Отнякъде се разнася тихо щракване. Вероятно обръщане на плочата.

Франки — отпреди трийсет и повече години — накланя глава.

— Bien. Имам да ви кажа две неща, понеже не знам какво се случва… — заявява призракът на Франки Фосойо. — Има предложение и предупреждение. Както би казал Дениъл, догмата на машината е надеждата, но всъщност тя притежава много добродетели и много аспекти и един от тях е обратният на доброто… Предложението е много просто. Ако машината не е задействана още, трябва да започнете процеса. Включете я. Пчелите ще полетят. Те ще събират истина и ще я отделят от лъжите, както се твърдеше, че правят, когато бях дете. Лъжите ще изсъхват и с времето общото по-добрение на положението на човечеството ще достигне девет процента. Еди знае как да го постигне. Имайте предвид, че това няма да стане безболезнено. Светът ще отхвърли истината. Винаги така е правил и ще продължава. Ще има насилие. Но в крайна сметка няма да допуснем то да ни съсипе. Има достатъчно добри хора, за да не успеят глупавите и злите да ни завлекат на дъното. Ще се стигне до един по-добър свят. Предупреждението е доста по-сериозно. Много сериозно. Донякъде е като за ядрени оръжия: не сблъсквайте две подкритични парчета уран с голяма скорост! Само дето е много по-важно! Вълната, която човешката душа представлява, е крехка. В Уиститиел видяхме колко точно и това беше само началото. Проумявате ли? Ако Разбиращата машина бъде неправилно калибрирана, разголва ума за твърде много знания и той на свой ред определя света. В съвършено възприятие на залегналата вселена ще намерим края на несигурността, на избора. А без избор няма и съзнание. Без несигурност в бъдещето изобщо няма такова. След дадена точка е възможно този процес да започне да се самоподхранва. Вероятността ще престане да съществува и ще бъде заменена от… непроменлива история. Лед вместо вода. Животът ще стане Нютонов. Живот на пружина. Това е, което Шем Шем Циен иска да му създам. Което иска от машината. Една огромна, зловеща предреченост. Ще познае вселената в процес на същинско измиране. Единството му с Бог няма да бъде съвършено, докато не сложи край на онова, което Господ е започнал. И затова тази катастрофа е най-голямото му желание. Ако не бъде спрян, той ще разруши всичко — не просто днес, а завинаги. Вселената ни ще се носи в бездната — твърда, непроменлива тухла. Ако той е замесен, все едно по какъв начин, не бива да му вярвате. Никой не бива да му се доверява. Ако притежава Разбиращата машина, значи възнамерява да извърши зверство. Трябва да го спрете. Длъжни сте…

Тук записът спира. Прозрачният призрак на Франки Фосойо увисва във въздуха пред двамата си посетители и сочи настрани.

Джо се навежда на една страна, после на друга, пресмятайки ъглите. След това ляга по корем и оглежда внимателно ламперията и пода, а накрая се изправя и почуква внимателно по полирания таван. Нужно му е известно време да отбележи, че това е най-голямата и най-прекрасната цялостна подвижна инсталация на изкуството, която някога е виждал. Дело на ръскинитите, осъзнава той, но от времето преди Шем Шем Циен. Способен е да намрази хана дори само заради това — съсипването на Ордена на Джон Твореца. Стига само да нямаше толкова много неща, заради които го мрази и бездруго.

Ето. Под връхчетата на пръстите си напипва фина линия. Проследява я нагоре и надолу. Запечатан отвор. Което подсказва, че отдолу има нещо. Но как да го отвори? Ако го е направил Дениъл, тогава би било елегантно. Ако го е планирала Франки, тогава е математическо… Не, тя е предвидила това за обикновен ум. Обикновен, но познат. Тогава как… О! Разбира се.

От джоба си Джо вади ключовете за колата и нежно ги прокарва пред голия панел. Да, ето — ключовете мръдват към дървото, като че се люлеят на вятър. Магнит, този път отвътре, така че всякакъв метал ще може да задвижи райбера. Няма шарка обаче. Как да знае какво движение отваря панела? Подозира, че евентуална грешка може да има по-сериозни последици от проста загуба на време. Към момента на записа Франки вече се е научила на предпазливост, Джо е убеден поне в това. Чуди се дали ще сработи механизмът на зареден преди десетилетия капан и дали, ако не го обезвреди скоро, няма да го взриви просто защото във вагона има човек. С колко ли време разполага? Кога призракът на баба му ще реши, че той не е неин наследник, а враг?

Джо сбира мислите си върху предстоящата задача.

Няма шарка. Линията на шева? Черта като единица? Не. Безсмислено е. Квадратният панел? Изглежда… твърде лесно и отново е лишено от значение. Няма как да е сигурен. Франки е обладана от увереността, за добро или зло. От знанието. И все пак няма шарка… Празно е. Няма шарка там, където би трябвало да има такава.

Той се отдръпва, обмисля контекста и разплита пъзела.

Каква е догмата на загадката?

Празнота. Нищо там, където следва да има нещо, много двоично твърдение… не единица, а нула.

И ето ти го отговора.

Добре, нула. Която се чертае в коя посока? Как сръчната и с двете ръце французойка супергений е писала числата си?

Както й се харесва.

— В коя посока? — мърмори Джо.

Поли Крадъл коленичи до него и го целува по челото — като благословия. Рисува кръг с пръста си и той осъзнава, че двамата едновременно са проумели едно и също. Увереност. Сигурност. Той си позволява секунда да се възхити на присъствието й, на изумителния й ум, за миг го вижда като прелестен механичен ангел в главата й.

— По посока на часовниковата стрелка — казва тя. — Разбира се.

Часовникова стрелка. Последно съобщение до Дениъл.

Стори го и всичко ще бъде наред. Ще се справим.

О, Франки!

Джо мести ключа в кръг, като започва от дванадесет часа и се движи надясно. Миг по-късно панелът се отваря. Той наднича вътре и вижда малък, солиден вързоп експлозиви. Ако беше задвижил ключовете наобратно… Е, много е доволен, че не го е сторил.

Джо бръква в кухината и измъква няколко страници, написани на ръка. Прелиства ги и ги слага настрани.

— Какво е това? — пита Поли.

— Указания за изключване — отвръща Джо и когато тя го поглежда инатливо, обяснява. — Добре де, не са точно указания. Списък кое в какъв ред трябва да се счупи, за да не свърши светът. Списък за саботаж.

От мястото си в чантата на Поли Крадъл Бастиън шмръква през малкото си носле и изръмжава.

Готов съм, часовникарю. Да продължаваме.

Джо Спорк поглежда към кучето.

— Толкова ли е просто, а?

На излизане затварят вратите и оставят всичко точно както си е било. На железопътната гара Джо отмъква нова кола.

— Сега накъде? — пита Поли.

Часовникарят бърка в джоба си и й подава полароидната снимка на Матю и Там.

— При снабдителя на джентълмените.

* * *

Добирането до дома на чичо Там отнема повече време, отколкото Джо очаква, понеже ужасно много хора напускат Лондон. Радиопредаванията са пълни със загрижени вярващи и неуверени реалисти. Всяко студио си е намерило някакви специалисти за гости: математици катастрофисти, адвокати и комици до един спомагат за хаоса. Все още е трудно да се нарече паника. По-скоро е несигурност, като слухове за буря.

Къщата се намира в края на тясна алея.

Чук-чук.

— Кой е?

— Аз съм, Там.

С наскоро отмъкнат „Мерцедес“ и приятелка, която и сама по себе си изглежда престъпно прекрасна.

Там връща отговор обратно през вратата:

— Не, не, тук му е мястото да кажеш „О, нима е станало проклето пет заранта? Много съжалявам, сигурно съм изкукуригал напълно…“.

— Чернилка и горчилка, Там. Джо Спорк е.

Чичо Там — по-жилест и посивял, но определелено лично той — отваря с трясък вратата и зяпва госта си с грейнали на сбръчканото лице очи на лемур.

— Мамка му. Ша река, че е било неизбежно… Абе, млади ми Лохинвар, дето си в нелегалност и чума за всички домове, аз учил ли съм те, че хората от Пазара си нямат имена? Не казваме „еди-кой си е“, а „наричат ме“ и причината не е феите да не могат да ни извадят зъбите, когато спим с отворени усти по време на Лятната нощ, а просто за да можем винаги да отречем случилото се, та на стария Там да не му се налага да прибягва до „аз съм дърт пръч, офицер, твърде малоумен да познае търсен негодник, когато го видя“… — И добавя „Здрасти“, загледан в Поли Крадъл. — Ми добре, премислих, вземете влезте. Аз как се казвам?

— Хич и не знам — отвръща хитро Поли.

— Правилно са те отгледали — одобрява Там. — Не като Лохинвар. Винаги е бил проблемно дете.

— Дойдохме тук с крадена кола и той ще ми вземе още по-готина на тръгване, за да се чукаме като зайци по АЗОЗ — весело го информира Поли.

Там я поглежда и после простенва.

— Исусе — казва, — ама съм остарял.

Оставя вратата отворена, докато се тътри мрачно обратно навътре.

Двамата го следват. Там живее в бунгало и си тътри единия крак. Джо си мисли за страхотния крадец на коли от едно време и му става тъжно.

Къщата е претъпкана и не е много топла. Би трябвало да притежава овехтяло изящество, но няма такова. Просто е самотна. Лавиците по стените са пълни с книги — стари научнофантастични романи, смесени с броеве на „Юропиън Таймтейбъл“ и списания, които Там не е изхвърлил. Един рафт е запълнен изцяло с дневници на стари корабни компании.

— Търсят ме, Там. Търсят и нея, така предполагам.

Чичото не отговаря директно на Джо. Поглежда към Поли

— Кълна се в Бога — мърмори си, — той го прави, за да ме ядосва. Ой — обръща се към Джо, — ако не ми казваш, няма откъде да науча и не може да ме приберат, задето не съм се обадил на ченгетата, нали? Ще приема, че това е жално пъчене на хлапе с хубава работа, което иска да впечатли стара дружка на татко си. Ти, гигантски сплескан хуй. Какво искаш, Лохинвар? Ти и момичето ти с непослушните крачка?

— Трябва ми нещо, Там. Не е кой знае какво.

Там го изпепелява с неодобрителен поглед.

— Същият си като него. И той все това повтаряше, преди да изтърси изявление от рода на „Там, стари приятелю, чини ми се, че контесата на Коремокъркорис има прекалено много диаманти, пък нашите не ни стигат, тъй че си вземи инструмента, отиваме да катерим северната стена на връх „Къркорис Хол“ и докато се усетя, вече стоя пред ченгето и моля за милост, че и се преструвам на пълен идиот междувременно. Та, какво търсиш?

— Каквото е оставил при теб.

Там се мръщи:

— Сигурен ли си? Светът се мени, Джо. Сега не му е времето за живота на Матю.

— Сигурен съм.

Чичо му го премерва с поглед, после кима с думите:

— Трябваше да попитам, преди да ти го предам. Матю ти остави наследство. Каза, че никога няма да ти потрябва, но въпреки това го остави. Вярваше в предварителното планиране, когато това го устройваше…

Надрасква нещо на лист хартия: три числа, после буква и още три числа.

— Зад ъгъла е — казва Там. — „Макмадън Сторидж“. Сега е много модернизиран, но нищо не се е променило съществено. Първото число ти казва коя врата да използваш. Буквата е за етажа, а последната цифра — кой контейнер търсиш. Всичко е заключено, разбира се.

— Къде е ключът? — пита Поли Крадъл.

Там се ухилва.

— Ами, виж сега…

Джо Спорк отвръща на усмивката му — провесен по вълчи език наднича под овчия му костюм.

— Ако ти трябва ключ, значи няма да имаш полза от съдържанието на склада…

Поли убеждава Джо да не блъска колата в оградата, което е първата хрумнала му идея, така че вместо това той срязва телта право под охранителната камера. Поли очаква да се задейства аларма, но не се случва нищо.

— Повечето си нямат такава — обяснява Джо, — а и тези с алармите… това е посегателство върху обществена собственост, не частна. Полицията ще пристигне на заранта. Охраната няма да излезе да види какво става освен в краен случай. Дори ако камерите работят, а случаят вероятно не е такъв, понеже тази не е включена в нищо. По-голямата част от света си цъка по този начин. Просто приема, че не ти стиска да провериш.

— Мисля, че е безжична… — обяснява предпазливо Поли Крадъл. — Виждала съм я в каталога.

— Хм… — Джо надзърта в малкия обектив. Внезапно му се струва твърде буден. — Тогава по-добре да побързаме.

Ухилва се, непоклатим, и Поли се разсмива.

Малко по-късно, в тъмното до ръждивата желязна стена, той използва същите ножици за желязо върху катинара на вход 334. Вмъква се, после затваря вратата и светва лампите.

— Уха — обажда се Джо Спорк след малко.

Това без съмнение е най-оранжевото място в цяла Англия. Сигурно и в целия свят. Ред след ред номерирани оранжеви кутии, а зад тях — оранжеви врати, вградени в оранжеви стени. При това не става дума за меко, залезно оранжево или бояджийско оранжево, а за яркото, пластмасово оранжево на намазани с восък плодове, които не признават компромис. Такъв цвят ще ти позволи да си намериш контейнера дори във виелица или след лавина.

Поли Крадъл очаква Джо да среже с ножиците и ключалката на контейнер Ц193, но той не го прави. Вместо това просто вдига вратата нагоре и навън и тя се вади почти плавно. Джо използва катинара вместо панта.

Вътре има човек.

Седи с гръб към тях в голямо кожено кресло. Носи шапка и чифт ръкавици. До лявата му ръка има голям сак, а до дясната — калъф за тромбон. Не мърда.

Джо Спорк се прокрадва до него и въздиша. Просто шивашки манекен. Много смешно, мисли си. Много типично за Матю. Малко те стряска, просто да те държи на нокти и да пробва куража ти. Или може би просто за забавление. Не забравяйте, че и Матю би могъл да го гръмне, с което ще съсипе напълно сносна шапка. Точно от онзи тип, за каквато Джо си е мислил преди няколко часа. Шапка, с която да обладаваш танцьорки и да засенчва лицето ти, докато разливаш домашната скоросмъртница. Пристъпва по-наблизо.

Ципът на сака е дебел и изсъхнал. Заяжда. Джо го дърпа назад, после напред, после пак назад… Да. Чантата се отваря.

Ризи. Пачка с пари — трябва да са към хиляда паунда в безполезни старомодни десетпаундови банкноти. Малка кесийка, в която може да има само диаманти. Днешна стойност в редовния свят: няколкостотин хиляди. Пари за харчлък. Четка за зъби, понеже Матю мразеше да си няма, както и няколко кутии плодов компот. Бутилка скоч, пакет тютюн. И… о. Друг комплект полароидни снимки, доста пикантни: разгорещен тип в луксозна дамска компания на дивана по време на едно от партитата на Матю. Няма кой знае колко дрехи по групата, а се случват и разни неща, които вестниците или други медии биха счели за доста палави. На гърба с почерка на Матю е написано „Хон Дон си доставя удоволствие, 1 от 6”. Повече от солидна причина за изнудване и определено точно това е очаквал леко непочтеният Доналд при обаждането на Джо преди известно време.

Часовникарят се озърта и вижда онова, което търси, залепено хлабаво на калъфа на тромбона: мръсна пощенска картичка от Брайтън, 1975 г., на която има нарисувана бузеста диско девойка със смъкваща се рокля.

Джо поглежда картичката, като се моли текстът на гърба да не е много дълъг, да не е мъчителен и най-вече да не е извинение или обвинение, а и да не му казва, че има сестри в пет страни и брат в Шотландия. Или че под работилницата му са закопани трупове.

Джо, написано е там с едри, дружелюбни букви. Смазвай плъзгача и внимавай с предпазителя, хлабав е. С любов: Татко.

Тук, в тази стая, се намира доказателството за чувствата на Матю Спорк към единствения му загубен син — жест на любов и молба за изкупление. Не просто спомен или набор за бягство. Гангстерски парашут. Просто в случай че праведният живот не свърши работа.

Без колебания Джо разгалва манекена и се преоблича в неговите дрехи. Костюмът му е малко широк в раменете, но като изключим това, му става. Баща му и шивачът са познали колко едър ще израсте. Поли Крадъл мълчаливо гледа как любовникът й си слага шапката.

И как се обръща към калъфа за тромбон.

Разбира се, в него няма музикален инструмент. Донякъде прилича и на такъв, но — без да броим Артър Съливан[135] — никой в положението на Джо не би могъл да повярва, че проблемите му ще се решат с помощта на тромбон. Така че, освен ако няма някаква грешка, калъфът съдържа нещо по-шумно и не така музикално. Също така е и извънредно нелегално, но Джо е извървял доста дълъг път от точката, в която това би го притеснило. Отваря калъфа. Не-тромбонът е разглобен на части и прибран в черните кадифени отделения. В комплекта влизат също и разнообразни инструменти и удължители, така че да може да поддържа и обгрижва този не-тромбон у дома. Има дори инструкция, която обяснява как да свири на него и какви съставки са нужни за създаването на следващите жизненоважни запаси. А от вътрешната страна на капака е знакът на майстора: „Ауто-Орднанс Корпорейшън“ от Ню Йорк.

Любимият картечен пистолет „Томпсън“ на папа Спорк.

Джо внезапно осъзнава колко отдавна е очаквал този момент.

Ухилва се и внимателно поставя частите на местата им, след това се изправя в полумрака. Вдига картечния пистолет пред гърдите си и се усмихва широко, с детинска радост.

— Ръката ми най-сетне е отново цяла! [136] — възкликва Щурия Джо Спорк.

XVI

Питиета в клуб „Пеблъм”;

Йорге, Арвин и Плетачките;

Опасно е да се забъркваш

Клуб „Пеблъм“[137] всъщност не се намира точно в квартал „Сейнт Джеймс“. Разположен е недалеч оттам и изобщо не е толкова древен, колкото очилата на портиера подсказват. Основан като местенце, където джентълмените с жарава в слабините да могат да избягат от вкаменелостите в „Атенеум“ и „О. и К.“[138] клубът притежава всички външни признаци на лукса, включително кожени кресла и скъпи брендита, но патроните като цяло обсъждат любовниците в леглата си, а не хандикапите си в голфа и желязното правило за запазване на тайната важи за всички разговори, важни или не, под заплаха от прогонване. Ако съществува модерното заведение с особено висока сигурност, пример за дълга служба на мъжкото съсловие, то това е „Пеблъм“.

Хон Дон е един от големите инвеститори в клуба, така че Джо си поръчва разточително древно и скъпо малцово уиски, както и текила „Патрон Голд“ (с истинско злато в нея) за Поли Крадъл. После качва двуцветните си папуци на махагоновата масичка за кафе и отпуска глава на облегалката на троноподобното кресло. След малко салонният иконом пристига да го помоли да не прави така и да попита дали дамата не би предпочела да се уедини в бара за дами. Поли Крадъл се усмихва и казва, че няма такова желание, а икономът отвръща, че е почти сигурен че там й е мястото, на което тя много любезно му отговаря, че наистина не желае да ходи в дамския бар, при което въпросният господин се обръща към Джо и той му нарежда да докара Хон Дон toot suite[139], и му показва оръжието си.

Икономът побягва като гонен от дяволи, но не вика полицията, понеже господата, на които им пари между краката, често са склонни към подобни изблици. Поли Крадъл пуска Бастиън от чантата му, той си избира подходящ тапициран диван и при все дребните си размери го заема целия. Джо се усмихва със злостно предвкусване и чака.

Част от него — започнал е да мисли за колебанията си като за Стария Джо — има силното чувство, че се е натресъл тук прекомерно рано. Би трябвало първо да планира и да къта ресурсите си. Би трябвало да прояви здрав разум. На тези размисли вътрешният му гангстер отвръща с дълбока и сочна ругатня. Ако животът ти поднася лимони, направи си лимонада. Ако ти дава компрометиращи снимки на уважавани банкери с обширни и разнообразни познанства из залите на властта, тогава ги скъсай от изнудване, докато имаш възможност.

— Трябва ми Хон Дон — казал е на Поли Крадъл още по пътя към Лондон — и ми трябва Нощният пазар. Ще са ми нужни, каквото и да предприема. Така смятам.

Тя го е любила, точно както си обещаха, между магистрални изходи петнадесет и седем. Джо затваря очи за миг на приятни спомени.

Известен епископ традиционалист отива да седне на тапицирания диван и подскача, щом епископалните му основи са нападнати от единствения съществуващ зъб на Бастиън, и след това за малко да почине от ужаса на розовите мраморни очи и беззъбата усмивка.

Хон Дон пристига след миг с питиетата им.

— Здрасти, Хон Дон! — радва се Джо.

— Здрасти, Хесус, стари приятелю — казва Хон Дон високо и кима на треперещия епископ. — Ехо, Ваше Преосвещенство, познавате ли се с Хесус, звучи ми като ваш човек, нали, с такова име, но то, разбира се, се среща много често в Испания, откъдето е той… — и стрелва с предупредителен поглед Джо и Поли.

— Да, наистина, дук Хесус от Санта Мирабела — и съм сигурен, че не съм срещал контесата, това несъмнено сте вие, колко се радвам наистина… — Междувременно оставя питиетата и докато прегръща госта си, се озовава достатъчно близо да изръмжи:

— Какво, по дяволите, правиш тук, малък лайноглавец такъв?

Джо Спорк се усмихва ангелски и изважда цветна снимка, на която се вижда опасната полароидна поза.

— Затварям страницата, Дон. Нося радост за цялото човечество. Семейните ми имоти може да лежат в руини, но наследството на баща ми е в мен. Знам, че ще се почувстваш облекчен да чуеш, че всичко е непокътнато и на безопасно място… Има нещо, което той винаги е желал да притежаваш, но смъртта го отнесе… — Джо се усмихва на епископа, който е открил обезкучен и неудобен на вид диван в ъгъла, и му махва. — Трябва да кажа: „Отче наш, милостив и могъщи, ти, който го отнесе към справедливата му награда“, о, Ваше Превъзходителство, много се радвам да се запознаем, аз съм Хесус де ла Кастиля ди Манчего ди Рьоха ди Санта Мирабела, а това е милата ми съпруга, Поли-Амора, привет от августейшия двор на Испания! Да, привет на вас и семейството ви, нека има много деца в съпружеска клетва и да люлеят небесната люлка с възпроизводството си!

След този изблик се обръща отново към Хон Дон sotto voce и на лицето му внезапно е изписан абсолютен хлад, сянка от дните и нощите в малката стаичка в „Щастливите декари“. — Тъй значи, целият си мой, дърт пръч такъв, иначе жена ти ще бъде нещастна до последния си час, чу ли ме? Понеже първият ти проблем ще бъде да й обясниш какво правиш с две момичета от хора в „Розовия папагал“ и това ще е нищо — абсолютно нищо — в сравнение с чудото, което ще настане, когато стане ясно в чия дневна си бил и кой те е издал, по-точно аз, в момента най-търсеният човек във Великобритания, ще разровят и найдребните подробности от живота ти и ще го прецакат така, както и моя. И понеже нищо няма да открият за мен (което само ще ги направи по-подозрителни) и без съмнение има няколко замразени яйца, които предпочиташ да не се покажат, след това, ако не съм мъртъв, ще дойда в дома ти като пречистващ огън и ще те покося така, както никога не са те покосявали, кажи алелуя!

Той размахва ръце високо във въздуха и се усмихва на епископа, който кима доброжелателно и се скрива зад „Файненшънъл таймс“. Хон Дон го гледа гневно.

— Какво искаш?

— Адреси, Доналд. Имена и места. Искам да знам за живота и любовта на един дебелак и един слабак, достойни представители на сивата зона на славните ни правителствени служби. Също така изисквам да използвам някой от по-уединените ти… не, нека разширим изискването и да речем „звукоизолирани“… имоти. Смятам, че имаш няколко на границата на Хемпстед Хийт, които са идеални за целта. Ще поговорим за това in camera[140]. Е, разбрахме ли се за основното?

— Да — съска Хон Дон през стиснати зъби. — Определено.

* * *

Петнай-сет минути по-късно Джошуа Джоузеф Спорк е затънал до уши в лавина от местни вестници, откъдето изрязва малките обяви за скритото послание: съвършено въплъщение на параноидна шизофрения. Хон Дон се е оттеглил в друг салон, без съмнение утешава трескавото си чело с чифт екзотични танцьорки. Поли Крадъл се навежда на бара и слуша мърморенето на любовника си.

— Не, точно така, това е „Адвъртайзър“. Добре. Значи… „Ела си у дома, Фред, всичко е простено“, добре. Това е „Кроли Сентинъл“ и под него… ха! Тогава „Яксли Таймс“, точно така. „Бъди моя, Абигейл, бъди моя!“, което е малко прекалено и мисля, че… о, дявол да го вземе, истинска е, добре… — И тъй нататък в порой от накълцани изрезки, които се трупат отстрани. След малко Джо се ухилва. — Намерих дамата!

Поли протяга ръка, после се спира.

— Аз какво да правя?

— Нищо! Готово е. Но ето, помогни ми: никога не съм бил особено добър в тази работа. Като кръстословица е… Виж: „За продан: три еднакви планински бегача. Делба при развод, през март имуществото се присъжда на банката“. Това е датата. 3 март, нали? След това тук: „Пей с нас в „Звука на музиката“, Токсли Армс, „Довър Стрийт“. Билети само с предварителна продажба“. Значи „Довър Стрийт“. Но коя точно, понеже са няколко, и кой номер или какво би било… Уф! — Джо е разочарован. Третата изрезка очевидно не съдържа отговори. Поли Крадъл наднича в нея.

— Дали не става дума за Токсли?

Той зяпва.

— Да! Карам отзад напред. Токсли Армс е входът. Пъб. Пъб във… — той пак поглежда третата изрезка. — В Белфаст? Не може да е вярно.

— Да не е корабът?

— Да! Онзи по Темза! Пъбът, най-близкият до кораба „Белфаст“. Там има вход към Обхода. Да. Точно така… — Майсторът отново се ухилва. — Облечете си най-хубавата рокля, уважаема Крадъл, и си сложете обувките за танци. Ще ви водя на Нощния пазар.

* * *

Пазарът изглежда и различен, и все същият — днес е в огромна водна цистерна от времето на Хенри VIII, пресушена за преоборудване и напълнена с дървени щандове, окичени със светещи пръчки в барокови фенери и електрически лампи на пружина, мирисът на вода е отблъснат посредством ароматизатори, от които струи ухание на свежи цветя (крадени, както гордо обявява табелката, от химическа компания в Харчестър, която специализира в ароматни средства, по поръчка се доставят и други аромати). Хората първо поглеждат към двойката, после ги зяпват: Д бегълци! Но по-възрастните, а и по-пъргавите, се заглеждат за по-дълго и виждат Джошуа Джоузеф Спорк с развратница в обятията и с гангстерска шапка и се досещат, че се мъти нещо, така че по криволичещия централен проход от сергия на сергия се разнася шепот: Това момчето на Матю ли е? Мили Боже, колко е едър! И е направил нещо да разстрои куките, но не е каквото казват, поне толкова знам…

Мъж на име Ахим дава на Джо и Поли по чаша вино и вдига наздравица. Други бързат да отклонят погледи — нямат желание да научават нищо свързано с текущо разследване. Навсякъде другаде Джо би се страхувал от предателство, но Пазарът е свещена земя: може да продължи съществуването си само ако остане тайна, а наказанията за предателство са ужасни. Сега вероятно са дори по-ужасни, отколкото едно време. Сега, когато Йорге се занимава с Пазара на мястото на Матю — или, както Йорге пръв би признал, на мястото на Джо.

В помещение, което навярно е служило за стая за инженерния екип и от което се вижда като на длан цистерната — все едно дали е служила на помпена станция или преливник, — се е настанил Йорге и върти бизнес, и може да сте абсолютно сигурни, че клюката го е достигнала далеч преди Джо и Поли, но той много обича показността.

— Чумата да го тръшне, да му се невиди, Джо Спорк! Мамка му! Че ти си най-търсеният шибаняк, знаеш ли го това? За мен ще дадат награда само дет съм бил в една стая с тебе! Исусе! Вадим, туй е от оня сорт, дето сам си прерязваш гърлото след прочитане, ясно? Тоз пуяк изобщо не го е имало тука.

Йорге няма фамилия, нито бащино име, нито пък прякор. Той е просто Йорге, чорлавото хлапе с дебелите ръце, което си е взимало неговото и е изчезвало в покрайнините на тълпата. Йорге — шеф на онези, които поддържат Пазара жив след смъртта на краля му. Ходеше по дирите на Матю като кученце и го боготвореше. Бащата на Джо събираше след себе си поклонници и последователи, както другите хора дишат, и Йорге глупаво пренесе тази си лоялност към сина на Матю. Тогава е бил дребен за възрастта си. И сега е дребен — във вертикално отношение, — но си е наваксал с обем по хоризонтала и с руски апетит. Дъхът му, насилствено разпръскван във всички посоки, лъха на солена риба и водка. Джо е почти сигурен, че Йорге преиграва с произхода си заради очакванията на околните. В крайна сметка кой прекарва целия си живот в Лондон, но продължава да звучи като моряк от Красноярск? Само Йорге.

Вадим, който седи от другата страна на бюрото, е скъпо издокаран тип с очила със златни рамки и аура на сериозна самозадълбоченост, която може да бъде сбъркана с поетичност… или болка. Очите му се спират на деколтето на Поли Крадъл, после побягват, щом тя го възнаграждава с широка, предизвикателна усмивка.

— Слушай, Вадим — казва Йорге и вдига късите си ръчички във въздуха, — трябва да поговоря с този човек. Дълг на честта, нали тъй? Затуй, виж, нека ти го кажа честно — ти си най-лошият еротичен фотограф, който е стъпвал по тази земя. Сериозно, по-добре насочи камерата настрани от момичетата и вземи снимай къщата. Тези снимки… — той вдига пачка евтини разпечатки осем на шест инча и ги преравя. — Тази тук е като медицински изпит. Това тук е ботаника, може би селско стопанство. Джо, Исусе, видя ли това? Това на какво ти прилича?

— Ами… почти сигурен съм, че е патладжан.

— Да благодарим на милостивия Агнец, стари приятелю, това наистина е патладжан. Но виждаш ли как е прецакано всичко друго на снимката?

— Да, това го виждам, Йорге.

— И все пак в кадъра е приятелката на Вадим, Светлана, която е — и тук хич не преувеличавам, нали? — момичето, дето най ми се ще да видя голо след Кари Фишър в „Завръщането на джедаите“. На тази снимка тя е напълно гола, да му се не види. Ако не беше макрото, човек да се запали и да гръмне само като я гледа. Би ли искал да видиш кадъра отдалече?

— Става.

— И ние бихме искали, Джоузеф, но за съжаление това не е възможно, понеже този задник тук не е снимал отдалече Върви, Вадим, моля те. Трябва да поплача на рамото на приятеля ми, ясно?

Джо Спорк изчаква Вадим да се отстрани, стиснал контрабандното патладжанено порно, и след това на лицето му се изписва ново, сурово изражение. Казва:

— По работа идвам.

— Сериозно ли? По истинска работа? Не заради шибани слот машини?

— Истинска работа.

— Какво, ще ме изриташ ли, Джо? Внезапно ще подкараш Пазара?

Йорге се шегува. Бъзика се. Изражението на широкото му лице е лишено от злост или тревога. Джо Спорк се чуди къде са патлаците и хората му.

— Не, Йорге. Пазарът си е само твой. Но, да, определено се в връщам в играта. Само че не ти искам стола. Твърде много труд за честен злодей като мен.

Облекчение плъзва по лицето на Йорге. Раменете му се отпускат лекичко, понеже вече не носи тежестта на възможно насилие.

— Честен злодей! Да! Мили Боже, Джо, да ти кажа, че ни трябват повече честни злодеи на тоя свят!

— Радвам се, че го казваш, Йорге, понеже ми е нужна малко помощ.

Йорге въздиша опечален:

— Както дочух, Крадъл го няма, ти си беглец. Може и да си прекалено разорен за такива работи. Мога да те измъкна. Датският посланик има малък местен проблем, убил любовника на жена си с косачката. Но без услуги, Джоузеф, без големи. Дори за теб.

Вместо отговор Джо изважда от джоба си един от солидните диаманти на Матю и го слага на масата.

Йорге засиява:

— Добре, мистър Спорк влиза в играта. Страхотен ден! Кажи ми какво ти трябва.

— Телефони. Непроследим кредит. Може ли датският ти посланик да ни намери самоличности, годни за използване днес, още сега?

— Ми че да. Аз слагам от твое име пари в сметки, ти плащаш в камъни. По семейна тарифа. Важи завинаги, освен ако не се разприказваш. Ако си купиш ферари и го разбиеш на „Пел Мел“, имаме сериозен проблем… — Йорге се разсмива, после вижда замисленото изажение на Джо, който се чуди какво в действителност може да му се случи. — Оу, мамичката му. Досущ на Матю приличаш. Не прави така, изкара ми ангелите. Добре, какво друго?

— Кажи на Пазара, че събирам хора за една работа.

— Голяма ли е?

— Най-голямата досега. Не се шегувам, Йорге. По-голяма от всичко друго, дето е правено. Те ми трябват, Йорге. И аз им трябвам. Дори старите бойни коне. Всичките.

— Не мисля, че те смятат, че си им нужен, Джо. Според мен по-скоро биха искали да отидеш в Ада.

— Не и за този номер. Аз съм единственият, който може да го извърти.

— Що за задача е?

— Охранителна.

— Да заобиколиш охраната?

— Да застанеш на пост. Да спреш убийство.

— Чие?

— На вселената.

Йорге го зяпа, после зяпва диаманта, после Поли Крадъл. Тя кима.

— Шибаната вселена ли ще убиват сега пък?

— Може би.

— Не просто света, което, между другото, си е напълно достатъчно.

— Светът е само началото. И всички на него.

Йорге отпуска глава назад и се взира в тавана, все едно е изтощен.

— Туй ще да е свързано с пчелите, а?

— При това доста свързано.

— Пчелите не са хубаво нещо. Слуховете разправят, че всеки, който се бърка в тази история с пчелите, ще види вътрешността на един невидим гнусен затвор за терористи. И ти — наистина те издирват сериозно, Джо. Ти може и да си от лошите. Случва се добрите хора да откачат изведнъж. Започвам да си мисля, че може и да не е хубаво да ти помагам чак толкова, дори заради честта и семейството и тъй нататък. Дори срещу много хубав диамант.

— Познаваш ли ръскинитите?

— Онези шибаните монаси-копелета-садисти-ебалници ръскинитите?

— Да.

— Знам ги и искам да си ги отлепя от шибаната подметка.

Джо се ухилва:

— Те са на отсрещната страна. Искат ме мъртъв.

Йорге кима.

— Добре, тогава сигурно не си от съвсем лошите… — Той разкършва глава наляво-надясно, като човек, който се пази от удари. — Не си от лошите. Но играеш в шибаната висока лига, дори да не се стига до края на света, определено. Опасна щуротия.

— Крале и принцове, Йорге — казва Джо сериозно, с най-добрата си имитация на Матю. Йорге не успява да сдържи усмивката си.

— Разбира се, Джо. Крале и принцове, помня аз. Но… вярно ли? Шибаната вселена?

— Така изглежда.

Йорге въздиша:

— Да ти го нашибам, Джо. Не си идвал тук от двайсет години, а сега искаш да спасиш сътворението?

— Аз съм Спорк. Ние не играем на дребно.

— Да. Предполагам, че е така.. — Йорге завърта огромната си глава и те чуват как прешлените му пукат през пластовете плът.

— Да ти го нашибам, Джо — казва пак, умолително. После, като един вид съгласие, добавя: — Мамка му.

* * *

В дневния свят Хон Дон е оставил плик на рецепцията на „Пеблъм“ заедно с твърди инструкции Принцът да не бъде допускан в сградата. Подкрепил е тази заповед с някакъв странно аристократичен вид измислица, та като връчва на Джо плика, портиерът е хем твърд решен да не го пусне, хем го гледа с възхита. В посланието на Дон има няколко печатни страници, ръкописна бележка с два адреса и връзка домашни ключове с етикет, който сочи към трети.

В случая, смята Джо, бързината е най-важното. Не трябва да спира, а само да набира инерция. Дори много дребен предмет, ако се движи с нужната скорост, може да нанесе сериозен удар.

Поглежда към Поли Крадъл.

— Няма нужда да участваш в това.

Тя изсумтява:

— Точно обратното. Това е нещото, което ти не трябва да правиш.

Той я зяпа.

Поли вдига вежда и продължава:

— Ще стигна дотам да предположа, че дори не можеш да го направиш. Един Господ знае какво ще се счупи у теб. Харесвам те луд, Спорк. Не те искам в кататония.

— Но…

— Аз ще се занимая с това, Джо. Ти ще стоиш настрани и ще гледаш. Без възражения. Време е да ме видиш какво мога — тя се мръщи. — Макар че… за тая работа май ще ми трябват допълнителни мускули. Не — добавя Поли, щом той веднага отваря уста да се пише доброволец. — Не този тип мускули. По-убедителни.

— Убедителни ли?

— Аз съм детектив, Джо Спорк. Убеждаването е едно от нещата, с които се занимавам. А сега гледай.

И той гледа.

* * *

Поли Крадъл борави с непроследимия телефон на Йорге, все едно свири на него неустоима музика. Тя е чаровна и достоверна, и дори малко нахална. Джо си спомня как Матю казваше, че може да разбиеш скъпа къща посред бял ден, стига хубаво гадже в бална рокля да ти държи стълбата. Старите дами ще одобрят галантността ти и ченгетата ще поспрат да ти помогнат. Поли имаше слънчево, обнадеждаващо излъчване и нежна привлекателност, която караше хората да копнеят да й помогнат. Тя нареди куп правителствени структури една срещу друга, като гъвкаво се промъкваше в пролуките между бели дъски и отдели и се връщаше с всичките им тайни.

Посредством отегчената рецепционистка в Ламбетския дворец[141] получава достъп до стар чиновник в Сейлсбъри, който се занимава с настаняване на защитени свидетели в свързани с църквата случаи. Чиновникът наскоро е бил помолен да намери убежище за жена в прецъфтяващата средна възраст, търсена от вражески очи. Поли абсолютно отказва да приеме информация по този въпрос, като дори му се скарва любезно, че го е споменал, и той се къпе в дискретността й. Миг по-късно тя си говори с асистента му за съвсем друго нещо, но някак си стига до името на новозавърнал се от Афганистан войник в търсене на изкупление за греховете си, който наскоро е бил натоварен със защитата на стара дама. Кратко обаждане до стар приятел в Лондонската община я снабдява с домашния телефон на този човек, а там жена му с радост научава, че съпругът й е спечелил сериозна по размер премия за работата си и се притеснява, защото трябва да се свърже незабавно с него, а е в Ройстън по работа и не може да бъде търсен.

Това на свой ред води до войнишка кръчма на име „Крос Кийс“, където дават стаи и е от другата страна на улицата спрямо сградата, където е укрита Хариет Спорк в апартамент, нает за нея от църквата и пазен от военните братя сержант Бойл и ефрейтор Джоунс от Специалните сили на Нейно Величество, в момента в запаса. Тъй като те са защитници на Хариет, а не нейни пазачи, и понеже Поли може и да е изумителна, но очевидно не е от категорията на сержант Бойл, да се сдобият с достъп е само въпрос на почукване на правилната врата.

— Мис Хариет Спорк? — пита Поли Крадъл.

— Сестра — възразява смутено Хариет.

— Аз съм Мари Анжелика Крадъл. Едно време правехме заедно бисквити. С бонбонки „Смартис“.

— О. Да, скъпа. Разбира се.

— Искам да ви се изповядам в интерес на честността помежду ни, че изядох около две трети от бонбонките по време на процеса на готвене.

— Да — повтаря отново Хариет с лека усмивка. — Така си и мислех, че е станало.

— Освен това участвам в много удовлетворителна емоционално и сексуално връзка с великолепния ви син. Тази връзка не е узаконена по суровите правила на християнското общество, но спада в категорията на взаимообвързващите партньорства, получили одобрение като съвременна прелюдия към възможен брак и увеличаване на семейството.

Джо Спорк се опитва да не си глътне езика. Един от охранителите го плесва весело по гърба.

— Сериозно си загазил с тази мацка, момче.

Хариет кима:

— Разбирам.

— Споменавам го, понеже бих желала да ви поканя да участвате в твърде незаконен план, който наскоро измислих, за да спася живота на сина ви и да донеса определена справедливост на онези, които причиниха на него и на други хора сериозни страдания. Също така вярвам, че с това ще допринесем за процеса по спасяване на човешката раса от свършек, който е не само неприятен, но вероятно и богохулен, или поне наймалкото ще намали риска за обществото, какъвто представлява един господин с особена злонамереност.

— О! — възкликва Хариет Спорк.

— Ако желаете да вземете участие, трябва да дойдете с мен и да правите точно каквото ви кажа. Няма да скрия от вас, че има известен риск. Поздравете сина си.

— Здравей, Джошуа.

— Здравей, мамо.

— Ще си взема палтото — решава Хариет Спорк.

— Добре — отвръща Поли Крадъл. — Бройка номер едно — налична.

* * *

Аби Уотсън седи на неудобна пейка пред болницата „Сейнт Питър енд Сейнт Джордж“ на „Стокър Стрийт“. Съпругата на анархист, който „си общува с терористи“, изглежда крехка и самотна. Едва вдига очи, когато до нея сяда някой.

— Мис Уотсън — обажда се новодошлата.

— Махай се.

— Ей сегичка. Нямам много време. Възнамерявам да отвлека и разпитам един от господата, отговорни в голяма степен за травмата на съпруга ви. След това ще предам тази информация на любовника си, Джо Спорк, който ще я използва, за да се противопостави на машинациите на индивида, надяващ се да спечели от техните действия. Вероятно е по време на противопоставянето този индивид да предаде Богу дух. Ако не го стори, ще остане завинаги в затвора. Освен това господата в правителството, разрешили и дори одобрили поведението му, ще бъдат привлечени към някакъв вид отговорност.

Аби Уотсън вдига глава. Жената до нея е дребна, тъмнокоса и много красива, но в нея се крие стомана, каквато Аби рядко е срещала. Зад гърба й, малко смутена, стои възбудена на вид монахиня. Хариет Спорк се усмихва притеснено.

— Трябва да ви кажа също — продължава непознатата, — че, освен ако не възразите, по-късно днес Гриф ще бъде преместен под грижите на швейцарски специалист. Доктор Фон Берген ще долети от Цюрих с екипа си. Гриф ще бъде подложен на експериментално лечение, при което тъкани и органи се посаждат в полимерна матрица с помощта на неутрални стволови клетки. Доколкото разбирам, в момента този процес е толкова бърз, че с просто око се вижда как растат. Доктор Фон Берген предвижда, че Гриф ще се възстанови напълно — при нужните време и грижи, а и от двете ще разполага в изобилие. В процедурата няма почти никакъв риск, особено имайки предвид, че, както разбирам, алтернативите са доста ограничени. Поради това вероятно ще пожелаете да избегнете всякакво въвличане в моята дейност. Напълно бих ви разбрала.

Аби Уотсън се мръщи и отвръща:

— Как ли пък не.

Поли Крадъл кима:

— Значи се сдобихме и с бройка две.

* * *

— Дявол да го вземе, мислех, че никога няма да дойдеш! — виква Сисъли, преди Поли дори да си отвори устата. — После пък реших, че според теб съм прекалено дърта! Къде е негодникът? Млъквай, Фоулбъри, тръгвам с нея и няма какво да се спори. О, Хариет, здравей, благодаря на Бога, сега не се чувствам като дърта вещица сред дечица, ами като баба с потомството си. Като става дума за потомство, къде е момчето? Няма значение, няма значение, хайде по-бързо да стигаме до онази част, дето размазваме неправедните! Донесла съм си най-страшните зъби!

И наистина ги е взела — стоманени челюсти, изработени през 1919 г. от американски земевладелец, който обичал да дъвче камъни и да пробва вкуса на ценните руди.

— Бройка три — казва Поли Крадъл и после обяснява какво възнамеряват да правят.

Джо Спорк, който слуша от багажното на микробуса, по поръчка на Поли откраднат специално по този случай, остава с усещането, че разясненията включват прекалено много вещерски кикот.

Следват превъзходната (женска) сателитна навигационна система на микробуса до адреса, който Поли е избрала от двата в списъка на Хон Дон, и с асансьора се качват на съответния етаж. Джо чака в края на коридора, а Хариет, Аби и Сисъли са строени зад нея. Поли натиска звънеца.

* * *

Когато звънецът на вратата се обади, Арвин Камърбанд се намираше под душа в апартамента си в Падингтън. Апартаментът беше модерен — с мръснобели стени и мебели с остри ъгли, стъклена маса за хранене в единия ъгъл на обединеното пространство и скъп кремав кожен диван в другия. Арвин Камърбанд много обичаше дивана си заради хитроумно изработените релси, които позволяват облегалката му да бъде нагласяна под ъгъл. Всъщност никога не се е възползвал от тази възможност, но има чувството, че наличието й обогатява живота му.

Арвин, в момента под душа, се оглеждаше и прецени, че изглежда като лъскава ацтекска пирамида от плът — стъпало след стъпало, след стъпало славна розова тлъстина. Обилно се сапуниса. Ръцете му шареха високо и свещенодействаха здраво, облечени в тривки. Той пъхаше пръсти под всеки скъпоценен пласт, прокарваше ги дълбоко в цепнатината и около нея, а после ги плъзваше отгоре и подемаше следващия пласт. Огледа се и реши, че целият сияе под слабата крушка в банята. Силните му, конични крака и възлести колене носеха без усилие забележителната тежест на туловището. Арвин знаеше, че стъпва леко. След няколко десетилетия щеше се наложи да свали част от великолепието си, да не би сърцето и ставите да почнат да се оплакват. А и бездруго кожата му щеше да се разтегне и да провисне, да изгуби вродената еластичност, която го прави толкова забележително еротичен.

Научил е тъкмо тази сутрин от Родни Титуисъл — колегиално тривиално бъбрене по време на сутрешните доклади, — че сумо борците по време на тренировките си следва да се къпят едни други. По-точно младите, по-неопитните, да асистират на другарите си по време на измиването им.

Арвин не си представяше да иска помощ. Тази ежедневна церемония беше неговата възможност да се самооцени в пълното си великолепие. Всяка пълна шепа беше спомен за мащабен, разточителен, вкусен пир; всеки паунд беше натрупан в наслада и представлява физическо изобилие и похот. Той ценеше скритите под кожата си истории почти толкова, колкото се и наслаждаваше да владее това превъзходно тяло. Арвин Камърбанд не беше просто тлъст и се явяваше много повече от затлъстял, което е потиснически термин, тъжен мизерен епитет, измислен от пуританите и страхопъзльовците и вероятно плод на ревност. Той се имаше за гигантски и се възправяше в специалната си душ-кабина — с бетонен под и огледални стени — под напора на множеството струи вода, които го стържеха и ексфолиираха. Така си въобразяваше, че прилича на самия Посейдон. Отбелязва си наум да си потърси тризъбец и рибешки костюм. Великолепният Арвин, бог на водата.

За съжаление, всичко е преходно. Той излезе от душа и огледа лосионите си. При Арвин подготовката за вечер навън можеше да отнеме и цял ден. Но наградите бяха равни на усилията: жените — във всички форми и размери, на всякаква възраст, от какви ли не ъгълчета на Земята и всевъзможни съсловия, — щом преживееха първоначалното си модерно колебание да бъдат обгърнати от мъж с неговите мерки, се оказваха силно запленени от тялото му и изпитваха желание да се хвърлят върху му и да се търкалят в него. Настоящата му приятелка, Хелена (по всякакви стандарти извънредно красива, освен това аржентинка по рождение и чудовищно богата), беше обявила посредством електронната поща намерението си да го храни с хайвер с пръсти и да го язди като пони за поло. Това беше идея, която според Арвин Камърбанд съдържаше съществен потенциал.

След това звънна звънецът. Хелена беше подранила, но страстта, помисли си Арвин Камърбанд, е черта, която беше способен да възприема само с благодушие. При все това жената му трябваше да се научи и на търпение. Задачата по подготовката на Арвин за битката беше дълга и славна. Може би щеше да й позволи да помага. Представи си я как, облечена без съмнение в някоя дълга вечерна рокля, сръчно се катери около връх Камърбанд, щателно и дори благоговейно прилага мазилата му — идеята му се стори определено привлекателна.

Той се уви през средата на тялото с хавлията — правена по поръчка — и леко пристъпи към входната си врата. Вдиша, така че да изглежда възможно най-огромен, и я отвори широко.

— Щом дупето разклатя, събирам всички мацки от квартала[142]! — изпя Арвин Камърбанд и се изпъчи в героична поза.

Нито една от жените на прага му не беше Хелена, а една от не-Хелените го зяпаше и се усмихваше с очевидно стоманени зъби. Бяха общо четири, или по-скоро група от три и циркова дресьорка или пък божествена ловджийка, която стоеше настрани и в лицето на която Арвин с мъка разпозна показаната му на снимките от разузнавателната мисия Мари Анжелика „Поли“ Крадъл.

— Считам това за… извънредно обезпокоително, ако е вярно — каза тя.

Арвин Камърбанд силно се надяваше, че кърпата му е добре пристегната, понеже чувстваше ясно процеса на спихването си. Като възпитаник на добър университет трите жени с Поли му се сториха притеснително познати. Граите[143]. Мойрите[144]. Девицата несъмнено беше (о, Исусе!) Аби Уотсън, с, както изглежда, лодкарския прът на съпруга си в ръка; майката беше Хариет Спорк — гангстерска булка и покорна сестра, която сега очевидно възобновяваше бандитската си кариера, а старицата — ченетата, мили Боже, ченетата! — трябва да беше Сисъли Фоулбъри от „Хартикъл“. Арвин обнадеждено спря поглед на Поли Крадъл. Тя беше дребна, много енергична и… решителна. Дискретно, сякаш не иска да вдига много шум за нищо, си носеше голям пистолет. Стар е, много добре е поддържан и изглежда наскоро е бил използван. Арвин Камърбанд се сети за двамата мъртъвци в дома на Еди Банистър и за другата новина, която Родни му беше натрапил — за смъртта на Еди.

Не са граите. По-лошо: Плетачки са![145], гъргори тревожно вътрешният му глас, Вещиците от гилотината! Плетат косите на труповете! Бягай, Арвин! Бягай!

Родът Къмърбанд обаче не бяга от собствения си праг. Той не мърда оттам. Още повече като вземем предвид допълнителното наличие на „Уебли МК VI“, чиято мишена е нечий собствен огромен корем — лесна мишена и от разстояние, но от упор буквално невъзможна за пропускане, дори и с не особено точния „Уебли“.

* * *

Всичко това обаче е скорошна и достойна за съжаление история. В момента, вгледан в тези три извънредно решителни дами и господарката на глутницата с огромната й увереност, Арвин Камърбанд се чувства много изстинал и много дребен. Заглежда се в южна посока, към хавлията си. Въздиша унило

— Мистър Камърбанд — мърка Поли Крадъл, — бихте ли били така любезен да дойдете с нас?

Някъде в дълбините на апартамента той си има паникбутон със сателитна връзка, който носи в джоба си непрекъснато. Всъщност бутонът е на верижка, за да го взима и под душа, но му пречи на сапунисването и е — понеже е по дизайн не на „Епъл“ или „Сони“, а на Министерството на отбраната — извънредно грозен. Следователно сега се намира доста далеч от собственика си, дори ако Арвин се беше сетил да му смени по някое време батерията. Той поглежда пак към лодкарския прът, по дръжката на който с големи букви е нацапотено с боя УОТСЪН и изстива — още повече, — щом проследява съобщението, вложено в надписа. Аби Уотсън го гледа зловещо.

Арвин Камърбанд въздъхва и позволява на жените да го отведат.

* * *

— Грешката, която си направил — казва в дома в Хемпстед Хийт Поли Крадъл, — се корени, ако ме извиниш, в самооценката ви по повод враговете — от които нападението ви върху Джошуа Джоузеф Спорк ме прави част. Вярваш, понеже с Родни това ви устройва като емисари на велик и могъщ заговор в служба на търговската и личната печалба, че ти и чаровното ти другарче мистър Титуисъл притежавате така наречените морални низини.

Мърсър Крадъл се е настанил зад бъбрековидно бюро от другата страна на стаята, наблюдава работата на сестра си и прелиства обемна папка. Плетачките са се разположили в зловещ плътен полукръг и също следят развоя на събитията. Сисъли Фоулбъри е заела най-голямото кресло — дървено и люлеещо се, напълно неподходящо като за разпит — и очевидно много му се наслаждава. Пие чай и сърба заради металните си зъби. На книжен рафт в дъното на помещението се обляга висок, масивен господин в дълъг шлифер. Той тъне в сянка, но Арвин Камърбанд разпознава „най-търсения престъпник на Великобритания“ по очертанията на брадичката. Има обаче нещо… стегнато… в него. Сякаш някак е навлязъл в зрелост.

Собственият стол на Арвин е скъп, от „Либърти“, с басмяна тапицерия. Много удобен е. Освен това са му позволили да задържи хавлията си и дори са го снабдили с одеяло за потопло. Той си го намества.

Поли Крадъл изчаква, докато цялото му внимание е съсредоточено върху нея и продължава:

— Смятате, че няма дълбини, до които не бихте се принизили. От това възприятие извличате усещане за неуязвимост. Вярвате, че сте — ако мога да го кажа грубо — лошите типове. Цените усещането, че служите на важна необходимост и това легитимира злодейските ви подвизи, от които извличате определена наслада. Въпреки това, макар и, за съжаление, нужни, те все пак са неоспоримо зли, както и вие самите — донякъде. Носите този товар в името на нацията и на света, жертвате собственото си благородство за каузата на по-висшето спасение. Невероятно съм впечатлена. Тази конструкция ще ни направи — тя обхваща стаята като цяло — добрите. Тръгнали по погрешен път, но морално чисти. Като последица от добротата ни ти се чувстваш на сигурно място в тази твърде тиха и съвсем уединена стая…

Поли се усмихва, след това въздъхва, когато кучето, което Арвин Камърбанд е забелязал по-рано, издърпва нещо в платнена торба под масата — някакъв гумен предмет. Хариет Спорк вдига торбата от пода и започва отсъстващо да я изпразва. Гумена престилка. Парче хирургично маркуче. Арвин Камърбанд усеща как стомахът му пада в петите. Поли Крадъл кимва благодарно и продължава.

— Въпросът е, Арвин — нали не възразяваш да ти викам Арвин? — че всъщност вие двамата с Родни сте доста приятни хора. Не нарушавате закона, ако не ви се налага, не злоупотребявате с личната си власт. Не храните лоши чувства. Вероятно очакваш да кажа, че и аз не храня лоши чувства, понеже добрите хора нямат такива, но всъщност моите са доста силни. Ти прати моя любим на мъчения. Много вътрешно го приемам, Арвин. Ако мога да кажа, inter alia[146], че измъчването на някой чрез прокси е дори по-отвратително, отколкото да го правиш лично?

От торбата се появяват: кутия (полупълна) с хирургически ръкавици. Марля. Бинт. Тиксо. Дестилирана вода. Спирт. Чифт от онези странни малки извити ножички, които много приличат на използваните за разрязване на гроздови зърна, но са предназначени за по-медицински процедури. Сисъли Фоулбъри се навежда и се пресяга за парче пластмасова тръба, която премерва на ръката си, след това я прехапва и пак я мери. По-добре.

Хариет Спорк въздиша. Нещо липсва в купчинката. Какво ли? Да не го е взело кучето? Съвсем очевидно, твърде често срещано нещо, тривиален предмет, никой с ума си не би напуснал дома си без него… къде ли е? Аби Уотсън й се притича на помощ.

— Бастиън! Пусни!

Точно така, в проклетото куче е. Турникет. Аби Уотсън го слага на масата и поглежда към Арвин Камърбанд без съчувствие.

— Съпругът ми — казва отсъстващо — горе-долу в този момент влиза в операция.

Което поражда и първата истинска тишина, която Арвин е чувал от години. Дори Сисъли Фоулбъри спира да сърба чая си.

— Да — отбелязва Поли след малко. — Въпреки това със съжаление трябва да ви известя, че двамата с приятеля ти Родни изобщо не сте лоши типове, не и в същинския смисъл. Води ви належащата необходимост. Вие сте добри. Което съответно означава, че ние сме от точно противоположния тип. Попаднал си в ръцете на злодеи. Бих те посъветвала да обмислиш последиците от това за известно време… — Тя не посочва предметите на масата. Арвин въпреки това ги поглежда. Поли продължава мило. — Мистър Камърбанд, вие страдате от заблудата, че сигурността ви е защитена от благоприличието ни, но не е така. Ние сме зли и сме разгневени. В тази стая липсва благоприличие. Вие сте поръчали убийството на Еди Банистър. Отвлекли сте сина на Хариет и сте го подложили на разпит. Навредили сте на съпруга на тази жена. А мен лишихте от моя любим. В настоящия момент не знам дали Джошуа Джоузеф Спорк е моя духовна половинка. Напълно е възможно. Доста съм мислила по въпроса. Все още не съм решила. Проблемът между вас и мен е, че искате да ме лишите от възможността да открия това. Джо Спорк не е ваш да ми го давате или да го криете от мен, мистър Камърбанд. Той е мой, докато не реша противното. Причинили сте му мъки, очернили сте името му и сте го наранили. Ако някой ще го кара да плаче или ще разпространява лъжи за него, или ще му причинява злодеяния, това съм аз. Много по-ядосани сме, отколкото си мислите. А вие сте тук, с нас, в страната на свободата. Малко като страната на чудесата е, мистър Камърбанд. Само че не е така добронамерена.

Тя се усмихва сурово. Додава:

— Един мой приятел щеше да каже, че сме aglcec-wif чудовищни вещици. Може да се каже и че сме „жени с тежест“. Случващото се с вас в тази стая може да отрази това толкова малко или толкова много, колкото вие пожелаете.

След тези слова дамите остават да седят, без да си говорят, вслушват се в приглушените отгласи от колите навън и във вятъра в клоните на дърветата, а Сисъли Фоулбъри обработва в разкошните си ченета парче бурбонска бисквита. Кучето Бастиън пресича стаята до Джо Спорк и жалостиво гъргори, докато той не го вдига и не го гушва.

Аби Уотсън подрежда зловещите принадлежности на масата, сякаш се чуди откъде да започне. Арвин Камърбанд си спомня, че тя е медицинска сестра. Чуди се кой й гледа децата и дали е поискала да ги доведе да гледат. Дори Мърсър Крадъл изглежда малко притеснен от това, което предстои да се случи, което е извънредно притеснително, понеже, поне доколкото е бил в състояние да установи Арвин Камърбанд, адвокатът е напълно лишен от всякакви задръжки, особено когато става въпрос за хора, пречещи на семейното му щастие.

Над Арвин пада сянка — сянка, която го изпълва с тежка вина. Той изпъшква леко и се мръщи при мириса на кучешки дъх. Бастиън го подушва любопитно, а сетне се прозява, демонстрирайки останки от зъби и лиги.

— Мърсър — казва Поли Крадъл, — ако нямаш против…

Мърсър се изправя и излиза навън, откъдето се връща с тежък стъклен буркан или дамаджана, пълна с червеникава течност.

— Отлично — казва Поли Крадъл, — сега, когато мистър Титуисъл е при нас, няма нужда да изпитваме скрупули, че говорим зад гърба му… — тя посочва течността. — Макар да се боя, че е твърде трудно да се каже в коя посока гледа в момента.

Арвин Камърбанд се взира в буркана. Няма начин това да е Родни Титуисъл. Тези хора не биха сторили подобно зло. Почти сигурен е. И все пак анализът на Поли Крадъл е убедителен. Както и инструментите на масата пред него.

Тишината се сгъстява, докато той умува по въпроса.

— Не — обажда се Джо Спорк внезапно. — Това не съм аз. Не сме ние.

Поли Крадъл го поглежда.

— Това… — той посочва принадлежностите. — Това са те. Не ние.

Поли Крадъл кима.

— Добре.

Джо оставя кучето и поглежда Арвин в очите.

— Арвин — казва му той, — бурканът е пълен с карантии. Мисля, че онова там има грозде. Няма да ти източим кръвта до смърт или да те пъхнем в мелачка.

— Нито пък ще те изям — намесва се Сисъли Фоулбъри, но не е много успокояваща.

— Точно така — съгласява се Джо Спорк, — макар че Аби е направила много голям залог, че заради случилото се с Гриф ще те сплескам от бой.

— А аз казах, че ще купя дъската — обажда се решително сестра Хариет.

— Но, Арвин, слушай сега. Трябва да осъзнаеш, че се случва катастрофа. Имам предвид кървав кошмар. Виж само какво става. Ръскинитите са чудовища. Плашат професионални бандити, което звучи направо чудесно, докато не си спомниш, че по идея следва да си на страната на ангелите. Вие имате лагери за мъчения в провинцията — имате затвори без съдебни дела. Бон Пери работи за вас! И не ми казвай, че резултатите оправдана! средствата, понеже не е така. Никога няма да стигнем до края. Винаги се стига само до още средства. Такъв е светът, в който живеем. Освен ако Еди Банистър не се окаже права, тогава Шем Шем Циен копнее да сложи край на света, в който случай виж пункт първи…

Арвин Камърбанд диша дълбоко — вдишай, издишай, вдишай, издишай — и разглежда душата си. Хрумва му, че търсенето на истината, на познанието, извършвано от Родни Титуисъл, би било безмислено, ако човек може да чуе истината при изговарянето й и да я познае, и тя да е несъмнена, поне по човешките мерки.

— Може ли да пийна чаша чай? — пита той.

— Ще ти сваря пресен — обявява Хариет Спорк, — Започвай да пееш.

Хм. Няма да бъде напълно неразумно при това положение да се пазари за освобождаването си срещу важна информация. Има обаче и нещо друго — Арвин Камърбанд счита за все потрудно да потисне глозгащото го притеснение, че тези хора знаят за случващото се повече от него самия. Родни е бил водещата фигура на случая с „Машината за ангели“. Родни е много решителен и напълно безмилостен. Но сред недостатъците му може да се броят например твърдостта и липсата на милост, заради които понякога пропуска неща, които са сложни и изискват човечност. Така че Арвин Камърбанд казва:

— Какво искате да научите?

— Кой уби Били Френд? — пита Поли Крадъл.

Покрай тази работа с опитите да си върнат превъзходството на Великобритания и сътрудничеството с луд сектант Арвин междувременно почти е забравил за дразнещия, нафукан Били. Странно, но сега, като се замисли, май убийството също е част от веригата… Казва:

— Шеймъс беше. Или може да е бил някой от… автоматите…. — Въздъхва. — Глупаво беше да го пращаме. Просто не мислехме последователно. Смятахме, че ще бъде по-внимателен. По-обстоятелствен, понеже това му е фокусът. Но той тръгна в обратна посока. Наистина е вманиачен, нали разбирате, по истината и Господ, и всичко останало. Или поне аз смятам, че може спокойно да твърдим, че той вярва. Мисля, че дори гори от страст. Приятелят ви беше… строшен… — той си спомня паниката, когато научава за това и спокойната реакция на Родни Титуисъл: Нашият amanuensis[147] е бил убит, което е лошо, но ние защитаваме нацията. Такива случки трябва да ги разглеждаме в съответстващия им контекст.

Джо се взира в Арвин Камърбанд и се чуди. „Шеймъс“ — продължава да повтаря дебелакът. Не „Шем Шем Циен“.

— Знаеш ли какво смята да прави Шеймъс с Разбиращата машина, сега, когато калибриращият барабан е в него?

Арвин Камърбанд поклаща глава:

— Не е в него. Много се разочарова от това. Каза, че не може да изключи машината, ако не го намери.

Джо Спорк се споглежда с Поли Крадъл. Тя пресреща погледа му. Да, Джо. Чух го. Той вдига показалец — важна информация.

— В него е. Номерът с бягството подейства и аз се разприказвах. Казах му точно къде да го намери… — Той се взира в широкото лице на Арвин Камърбанд. — Но явно не ви е съобщил тази информация.

— Не.

— Смятам, че знам защо. Знаете ли кой… какво… е той?

— Монах. Очевидно. Вярващ.

— Не. Или поне не е очевидно…

И за нарастващ ужас на Арвин Камърбанд Джо му описва историята на Шеймъс, Шем Шем Циен и Вон Пери — поне доколкото му е известна, от времето на Еди до фалшивото бягство от „Щастливите декари“ — и колкото повече говори, толкова по-бледен и прежълтял изглежда Арвин Камърбанд.

— Казах на Пери — обяснява Джо. — Сетих се, докато бях затворен. В последния момент всъщност. Казах му и после осъзнах, че… не е мой приятел. Понеже имаше момент, в които смятах, че най-търсеният убиец в страната ми е другар или поне исках да мисля така, понеже бях останал сам.

Засмива се.

Камърбандови не плачат. Не са в контакт с женската си страна. Не изпитват чувства. Нито пък се поддават на внезапния страх, че са били водени за носа и изпързаляни, и накарани да заговорничат срещу съществуването на човечеството. Не сменят страните и не се отказват. При определени обстоятелства обаче позицията на представителя на рода спокойно може да се обмисли vis-a-vis[148] с конкретното положение на бойното поле.

Джо Спорк разтваря ръце с дланите нагоре. Големи са. Длани на черноработник. На занаятчия. Не и длани на лъжец. Заключава:

— Ето това е всичко.

Арвин преглъща:

— Това… не е идеално.

— Не.

— Не, имам предвид, че е много лошо. Те имат… един апарат, в „Шароу Хаус“. Доставихме нужните материали и тъй нататък. Предполага се да успее да овладее пчелите. Да ги организира.

— Да върне духа в бутилката.

— Именно. И да ни даде достъп до източника на енергия, вероятно да овладее… истинния аспект… на цялата конструкция. Да не споменаваме, че ще държи затворен капака на авторството ни на онова, което се оказа доста напрегнат международен инцидент. Наистина е трудничко да се спори, при условие че руснаците не могат да си контролират достатъчно добре постсъветските ядрени оръжия, ако… така де. Нали разбираш.

— Да.

— Но сега — признава Арвин Камърбанд — мисля, че може би апаратът не е предназначен точно за тази цел. Ако Шеймъс е Пери. Ако Пери е Шем Шем Циен. Ако притежава калибрационния барабан. Ако има други планове, тогава… ами, това не е… не е област, където другите планове са добра идея.

Миг по-късно става очевидно, че Арвин Камърбанд е обърнал палтото с хастара навътре. Перспективата Опиумният хан да използва Разбиращата машина е толкова зловеща, че освобождава но-добрата му страна от хватката на професионалния навик в преображение, което Поли подозира, че е бързата версия на преминатото от Еди Банистър преди месеци. Казано накратко, Арвин ентусиазирано предлага свидетелствата си за различни престъпления на Съвета по наследството, донякъде разочарован да открие, че групата на Спорк не предвижда в близко бъдеще да ги съди за щети. Успява по телефона да се сдобие с плановете на самия „Шароу Хаус“, доставени от куриер в клуб „Пеблъм“, и се обявява за готов да се снабди с всичко друго, което може да се окаже полезно. Арвин обяснява, че ако един Камърбанд е взел решение да свърши нещо, той го прави докрай.

В разгара на разпалените си признания той горещо се разкайва пред Аби Уотсън и предлага да замени собствената си кожа за тази на Гриф. Само бързата намеса на Поли Крадъл го предпазва от разкриване пред очите й на участък от корема, който той смята за особено добре хидратиран и Аби, ококорена, го уверява, че този зловещ акт на замяна не се налага. Доктор Фон Берген е обявил, че всичко е наред и Гриф няма нужда от донорство на епидермис.

* * *

По името „Шароу Хаус“ и адреса в доста богата част на югозападен Лондон Джо Спорк е заключил, че щабът на ръскинитите следва да бъде хладна, сива неокласическа постройка с излъчването на Дикенсова адвокатска кантора с бронзова табелка. Наум е стигнал до заключение — всъщност на практика е предвкусвал, — че ще има значително полицейско присъствие, както и бронирани стъкла и всякакви други вътрешни мерки за сигурност като в чуждестранно посолство на враждебна територия. С други думи — сграда, която фундаментално е предвидена за обитаване, но впоследствие е била преправена, за да се използва като леговище или секретна база. Ключовата дума в случая е преоборудвана — и в процеса на подготовка той си е представял, че открие уязвими места. Процепи между облицовката и стената, където човек с нисък морал може спокойно да отцепи дъска. Дори с осигурените от Арвин Камърбанд планове в ръка и като вижда, че си има работа с нещо доста по-различно, Джо е подхранвал мечтата за некомпетентност в предпазните мерки на врага. С известна увереност е смятал, че ще може да се сдобие с достъп посредством неохранявано таванско пространство, да подкупи безстрастно ченге или да изнуди някого, или, in extremis, просто да взриви проклетите порти и да нахлуе. Все някъде в историята на престъпността — от тайното промъкване до наглия взлом — се е надявал да открие техника за проникване, от която Опиумният хан и последователите му са пропуснали да се защитят. Имението обаче изобщо не е градска къща.

„Шароу Хаус“ е — и винаги е била — замък, крепост.

На открития горен етаж на лондонски туристически автобус, който обикаля около величествените лондонски градини, Джо Спорк носи гортексово яке и водоустойчив шлифер, а на гърба му е преметната раница с датското знаме. Отблъснал е сърдечна датска двойка, възнамеряваща да сподели пликчето си слънчогледово семе и борови ядки (съпругът се обръща към него с щедрия тътнеж: „Искаш ли да ми хапнеш орехчетата?“) и е подремнал на рамото на Поли по време на неизбежната лекция за крал Едуард и мис Симпсън. Разгледали са Хамптън Корт и Кю, а сега автобусът пълзи покрай „Шароу Хаус“ през сивия дъжд и оранжево-пурпурния здрач.

— От лявата ни страна — обяснява екскурзоводката с жълтия чадър — виждаме имението „Шароу“. По принцип бихме искали да влезем там и да нахраним патиците, докато се възхищаваме на изумителната смес от архитектурни стилове… — Тя изрича всичко това, сякаш обявява нечия смърт. — …резултат от различни смени на собствеността на „Шароу Хаус“ по време на последните няколко века. Както може би знаете, „Шароу“ е била една от отбранителните структури на Лондон, датираща от времето на Хенри VIII. По време на кромуелския период е била обсаждана два пъти, но не е паднала в плен.

От автобуса се разнасят одобрителни възгласи. Това е точният тип поведение, което човек търси в един замък — освен, разбира се, ако няма намерение да нахлува с взлом в него.

През бинокъла на Джо „Шароу Хаус“ изглежда висока и странна, с едничка много щръкнала кула в центъра — нелеп римски елемент, изскочил от зала от шестнадесети век. На чертежите прилича на мишена. Оттук създава впечатление за копие или предупредителен знак.

Около главната сграда се ширят по-късни пристройки — викториански тухли и бял пясъчник, дори и щръкнала зимна градина от дърво и стъкло в стила на Франк Лойд Райт от едната страна на покрива — но всички те са запечатани и солидни и Джо разпознава ръката на ръскинитите — истинските. „Шароу Хаус“ притежава същата цялост и интеграция на дизайна, каквато е видял на „Лъвлейс“, същата сила. Притежава истинска защита в дълбочина — стена околовръст, охранителни гнезда, дори чудесен ров: лигава, зеленикава поляна с ширина двеста фута и единствен тесен мост, който води към главната порта. Откъм задната страна има древно укрепление — последица от кратко прераждане в ролята на важен команден пост по време на Блица — и къс участък релси, който води към гола стена; там е бил оръжейният склад на крепостта. Лекцията продължава нататък.

— Имението в момента е щаб на монашески орден, който специализира в църковна архитектура и грижа за сирачета и умствено болни, но напоследък тези функции се извършват в специално построени за целта заведения на друго място…

Джо старателно удържа юздите на изражението си при спомена за бялата стая. Да. Построени за целта. Точно така. Вижда чифт закачулени силуети да се тътрят по тревата, с бавни и съвсем леко сбъркани крачки. Хватката на Поли Крадъл се стяга на рамото му и той осъзнава, че е подсвирнал — не като в мюзикхол, а с изпускане на въздух през стиснати зъби. Всички го гледат.

— Сори — казва, колкото му е по силите по-датски, — имам газове.

Екскурзоводката се усмихва невесело и продължава по сценария си.

— За разлика от много от постройките на Хенри в тази така и не са държани неудобни съпруги или желани любовници, но тя си остава една от най-интересните неоткрити сгради в столицата. Съветвам ви да се върнете в друг момент, когато не е затворена, и да я разгледате.

— Защо е затворена? — обажда се елегантен дребосък от втория ред на автобуса, изпод един от онези найлонови дъждобрани с доста хирургически вид.

— Почистване — заявява жената с чадъра лаконично.

— Почистване ли?

— Да. Бихте си казали, че въпреки това можем да влезем, нали, но очевидно… Законът за здравето и безопасността забранява.

Дори японската група отзад е запозната с тази толкова британска мания. Всички се разсмиват.

Пред очите на Джо някаква жена, вероятно икономка, се навежда през един от прозорците да изхвърли нещо тръбовидно и отпадъчно в рова; маслените вълни внезапно се превръщат в кипнала, разпенена вълна.

Джо Спорк снема бинокъла от очите си и поглежда Поли Крадъл.

— Да — отвръща тя. — И аз го видях.

— Пирани? В Лондон?

— Така изглежда.

— Това е голяма щуротия, мамицата му… — възмущава се Джошуа Джоузеф Спорк.

Поли Крадъл провежда кратък разговор по телефона си:

— Да, здравейте, Линда от „Шароу Хаус“ е? Да, вече сме готови, дали бихте могли да… благодаря!

Миг по-късно лондонско такси избръмчава към портите. Джо гледа, намръщен виновно. Преди таксито изобщо да стигне до мостчето, то е обкръжено от облечени в черно монаси и войници, а шофьорът е свален на колене на чакъла, след това и проснат по лице.

— О! — възкликва припряно жената с чадъра. — Ето, виждате ли? Британските въоръжени сили използват поддръжката на имота за тренировки. Аплодисменти, ако обичате!

Всички ръкопляскат. Шофьорът на таксито се търкаля в прахоляка.

Джо се мръщи.

— Няма да влезем по този начин.

* * *

Разговорът с Арвин Камърбанд не води до по-добри новини: Арвин е болезнено нетърпелив да продължи изповедите си, но никога не е влизал в „Шароу Хаус“. Съветът по наследството има дистанцирани взаимоотношения с религиозния си договорен партньор; laissez-faire[149], практика за мениджмънт с ниски контакти. С други думи, както Арвин признава, Родни Титуисъл и политическите му господари предпочитат да не знаят с какво се занимават ръскинитите. „Шароу Хаус“ е като гигантско сляпо петно в полезрението на британските служби и Съветът по наследството е специфично натоварен със задачата да гарантира, че това няма да стане досадно очевидно — или ако стане, ще бъде абсолютно ясно, че престъпленията, ставали там, са извършени без знанието на правителството: тъжна липса на предвидливост, но не и истинско съучастие.

От което ще си вземем урок, разбира се.

* * *

В старо мазе на пивоварната под Темза, обявено за опасно още през 1975 г. от следователи на хранилката на Матю и оттам насетне останало завинаги празно, Джо Спорк е седнал на трикрако столче и се взира в чертежите, сякаш само с настоятелност може да ги принуди да разкрият каквото му е нужно. Вдишва мириса на копирно мастило и топла хартия и се мръщи, докато си раздвижва краката.

До него е положен картечният „Томпсън“ в калъфа си за тромбон. Не го поглежда, но тежкият метал витае в мислите му. Вижда се как стреля с него, яхнал е перкусивните трясъци, но не вижда каква полза ще има от това. Не може да си отвори портите на Опиумния хан със стрелба. Не може да убие Разбиращата машина или да изтрие калибрационния барабан от три мили разстояние. Преди да успее да стори каквото и да било, първо трябва да проникне вътре.

Джо рита столчето и се изправя в полумрака, развъртайки ръце в кръг като спортист, който разпуска крампа. Озърта се и открива цилиндъра, в която са пристигнали чертежите — пластмасова вещ с дължината на водопроводна тръба, навива листовете обратно в нея и я премята през рамо. Лампата над масата хвърля кръг светлина и топлина. Той колебливо се извръща настрани и тръгва в мрака на Каналджийския обход.

* * *

Джо Спорк обича Обхода. Обича и самите каналджии — нищо че са странни, облечени във водолазни костюми лунатици. Обича цялата конструкция заради удобната й близост и тишината, заради величественото великолепие на цистерните и подземията. И през повечето време не мисли за онова, което всъщност представлява Обходът — огромна, подземна паешка мрежа, по-голямата част потопена под вода, участъци от която през зимата и пролетта се наводняват чак до тавана. Каналджиите ненапразно носят водолазни костюми.

Джо пълзи по корем по суха пръстена тръба и се опитва да не обръща внимание на високия приливен белег на седем инча над главата си. Надушва мириса навсякъде наоколо — вода, която е придошла и си е отишла, но която тече в съседните тръби и се лее през пода. Опитва се да забрави и че ще се наложи да направи този преход и наобратно, включително да мине през тесния завой отпреди пет минути, който за малко да го задържи завинаги. Джо просто продължава напред към „Шароу Хаус“, като от време на време прави справка с компаса, който се намира в страничния джоб на сака с гангстерското снаряжение на Матю.

Това е последният лесен подход към „Шароу Хаус“. Нагоре през етажите и тръбите, спипай Шем Шем Циен във ваната и разпарчетосай машината му на трески, преди изобщо някой да разбере какво става. Прибери се навреме за чая и медалите и се отправи бързичко към държава с хубав изглед и от неекстрадиращия вид.

Джо няма намерение да свърши всичко това на сляпо: каналджиите са маркирали тръбата като проходима — дълги жълти черти емайлна боя по протежение на входа посочват, че можеш да я използваш и тя ще те отведе някъде, но там не е особено забавно. Зелената боя е по-хубав знак, синята — още по-добър. Червената боя означава да не се пробваш.

Тръбата води до плитък басейн с нисък покрив. Все едно да си във вътрешността на сандвич. По стените има множество други канали — по-големи и по-малки, излизащи в същото помещение. Джо се кани да прекоси към следващата секция, когато чува, че го викат. Обръща се и вижда да му махат трима каналджии. Отвръща им в стил „Нощен пазар“.

— Не влизай там! — предупреждава първият, когато те стигат до Джо. — Тамън сменяме знака.

— Какво е станало? — пита майсторът.

Каналджията се мръщи. Едър и посивял е и има подходяща физиономия с нос, който се бръчка като на булдог. Обяснява:

— Някакъв смотан негодник, това се е случило. Взел та наслагал в проклетия тунел изродски електрически прегради и всякакви джунджурии. Инфрачервени камери и прочие. Другарят ми е в болница с изгаряния от електрошок и разбрицано сърце. Казват, че има късмет изобщо да е жив, предвид с колко ток са го напомпали. Проклето посолство или нещо такова, бих казал. Голяма гадост.

Джо кима.

— А има ли друг път натам?

Мъжът го зяпа.

— Познавам те.

— Съмнявам се, не съм…

— Ти си оня Спорк, точно тъй. Щуравия Джо.. — Той се обръща и подвиква. — Ей, момчета, това е Щурия Джо! — Пак го поглежда. — Я кажи какво всъщност си намислил? Да отмъкнеш гащите на кралицата, а? Да ограбиш английската банка?

— Нищо подобно…

— Подозирам, че е подобно. Познавах баща ти едно време. Е, ти си наш човек, то се вижда. Всеки може да го види. Да си убиец? Глупости, туй само ще река. Той отмъкна един куп пари от резерва, тъй мисля — споделя с човека зад гърба си.

Другарят му кима.

— Възможно е.

— Та значи, искаш да влезеш в тая къща? — първият каналджия махва неопределено нагоре и назад.

— Да, при това ужасно много.

— Е, няма да стане оттук отдолу. Все същата работа е отвсякъде. Самата Боклуче откача от гняв, тъй би казал.

Джо размишлява върху това за кратко и се озърта към възела тръби, в който са застанали.

— Нали знаеш — казва предпазливо, — че „Шароу Хаус“ си има ров?

— Ров ли?

— Съвсем истински.

— Бре, чудо на чудесата.

— И ми хрумна, че Нейно Величество би желала да стори нещо по въпроса… Блокирай Обхода и Обходът те блокира… нали така казват?

— Така е.

— Е, да речем, че тръбите някак си се претоварят и входната тръба вземе да се пукне… или пък канал с високо налягане бъде отклонен в точния момент…

— Аха — кима каналджията. — Ясна работа. Смяташ ли, че това би било неприятно за мизерния негодник?

— Определено.

— Такова количество вода може да има бая сила, да знаеш. Опасно е да си играеш с него. Така тоя ми ти ров може да се разлее навсякъде…

Вече всички се хилят широко.

— Това би било — казва неутрално един от другите каналджии — наистина неприятно. Ако някой си мисли да ограбва къщата…

— Точно така — съгласява се първият. — Има ли конкретен момент, мистър Спорк, когато може би считате с вашия уникалния престъпен уклон на мисълта, че може да бъде извършен подобен героичен акт?

— Не бих искал да гадая — отвръща Джо. — Но, грубо казано, ако трябва да предполагам, два сутринта вдругиден — и след това бягайте, все едно дяволът ви гони.

XVII

Обратно на седлото;

Старите съучастници;

Председателят отказва да съдейства на търсен престъпник

Отново в мазето на пивоварната, Джо се взира по протежение на дълга, широка галерия към редица манекени, облечени в бракувани армейски униформи и купувани втора ръка дрехи, всичките нагласени в разнообразни агресивни пози. Плешиви, слепи врагове. Зад и над тях има кутии, дъски и водни туби, които да защитават стената. Матю е отдал краденото си пространство за тренировки; тук е водил момчетата преди нападение да се вкарват във форма и смътните жълти електрически крушки, инсталирани от тях — светещи, разбира се, с краден ток — все още висят от тавана.

Джо честно си признава, че е очаквал досега вече да има план — смел, щурав, хитроумен и взривоопасен, — съгласно който ще надхитри и надстреля войниците на Опиумния хан и ще ги вкара в „Шароу Хаус“. Мечтал си е как изниква от тръбите с цяла армия, спуска се от кулата с другарите си и излиза иззад завесата, да разкрие, че е подкупил иконома.

Вместо това не разполага с нищо. Чертеж, който разкрива само силни страни, обещание за сътрудничество за препятствие, което всъщност не е голям проблем; пистолет, момиче и адвокат.

Джо се ухилва в полумрака. Това последното поне е напълно автентична гангстерия.

Отваря калъфа за тромбон и поглежда към оръжието. Лъскавият, добре смазан метал му смига. Джо чака откровение, но не го получава. В крайна сметка това е просто пистолет; остаряло и неточно бойно оръжие, обожавано от алкохолната мафия в САЩ по време на сухия режим. И, честно казано, то е по-скоро украса, отколкото важен инструмент. Дори по времето на Матю е имало по-добри оръжия, има и сега; по-леки, по-бързи и по-смъртоносни.

Джо разопакова томито и оставя ръцете си сами да сглобят частите. Щракване, завъртане, цъкване. Елементарна работа. Очевидна. Изработката не е грубовата, но вещта е простичка. Макар че оръжието е елегантно по свой собствен начин. Джо разиграва пантомима: Няма да ме пипнеш жив, ченге!

Не е толкова смешно.

Вече внимателно, вдига оръжието на нивото на рамото си, избира варианта с единични изстрели и се прицелва по протежение на стрелбището. Издишва, прогонва напрежението от тялото си и след това се подготвя да получи отката, който ще последва. Загледан по дължина на дулото, държи отворени и двете си очи и прихваща манекена във V-образната чупка на задната мушка. Цели се в тялото, не храни илюзии за точност. Оставя се да почувства момента. В крайна сметка младият Джо копнееше за този миг повече от всичко друго на света и, кой знае защо, така и не му разрешиха да опита.

Дърпа спусъка.

Трясъкът е оглушителен. Струя огън излита от дулото и прикладът го ритва в рамото. Изстрелът се отклонява в мрака. Стиснал зъби, Джо стреля още пет пъти с предположението, че шестицата е късметът на стрелеца, и отива да види какви щети е нанесъл.

Няма такива. Манекените са непокътнати. Зад тях куршумите му са нацепили няколко дъски и са олющили стената.

Джо се взира в пистолета в ръцете си и се чуди дали ще заплаче. Вместо това се връща на столчето си и сяда. Вдишва дима на безполезното оръжие.

Няма си представа какво да прави. Предполагаше се стрелбата да повиши духа му. Вместо това го е смазала — вече е късно и съдбата на света очевидно виси на косъм.

Така че той седи и се взира в нищото.

* * *

Поли Крадъл пита:

— Имаш ли нужда от помощ?

Влязла е съвсем тихичко и сега леко побутва Джо по рамото. Пръстът й го обръща към нея и лека целувка бръсва устните му. Гневният мечок мачка вътрешностите му: Ще опазя тази жена в безопасност. Ще ухапя всеки, който се държи зле с нея.

Мечокът, най-малкото, няма съмнения.

Поли му се усмихва, сякаш е чула ръмжене в ума му, и се намърдва в скута му.

— Е, хайде де. Какво правиш?

— Търся Матю — признава й Джо.

Тя кима разбиращо:

— Но него го няма?

— Не.

— А защо Матю?

— Понеже това е по неговата специалност.

Поли се взира в часовникаря и после с извънредна прецизност издухва ругатнята право в лицето му:

— Глупости на търкалета.

— Какво?

— Глупости казах. Пълна мухльовщина. Какво… ха! — Тя губи дар слово. — Джо. Не трябва да търсиш Матю. Ти си си ти. Синът му. Но най-вече си ти. И ти си добър в тая работа! Погледни последните няколко седмици и ми кажи, че греша.

Той се кани да го стори, но Поли насочва единия си пръст право в окото му. Самостоятелен суперзлодей сама по себе си. Да. Това признание определено включва колегиално уважение.

— Добре — кима Поли Крадъл. — А сега ми покажи пистолета.

Когато го прави, тя си умира от смях.

* * *

— Стреляш с него както ти се ще да стреля, Джо — обяснява Поли Крадъл, когато отново си връща дар словото, — не така, както смяташ, че трябва. Да върви по дяволите трябването. Кажи го заедно с мен.

— По дяволите трябването — повтаря Джо добросъвестно и тя го кара да продължи до безкрайност, докато усещането за всевластие отново го извиси. Прекрасно е да си новият, безстрашен Джо, но също наподобява и плъзгав пън: той може да повърви известно време по него, но спре ли, губи опора и пада. Инерцията е важна, също и практиката. И е по-лесно в чуждо присъствие — пред някой, който може да се зарадва или обиди. Джо открива, че работи за публиката.

Поли му се ухилва възбудено от тъмното отстрани. Махва към пистолета: хайде де.

Джо застава широко разкрачен, превключва томпсъна на пълен автоматик и усеща както шлифера на раменете си, така и възбудата на някогашното дете в себе си. Това е оръжието. Онова оръжие. Оръжието на татко! Строго забранената неиграчка, пособие на гангстерския занаят.

Щура усмивка разтяга устните му; не кротката носталгия от първия му опит, а истинска откачалска радост. Той я оставя да оголи зъбите му, след това дърпа спусъка, все едно пуска на вода океански лайнер.

Пистолетът вие и подскача, разпраща ударни вълни по раменете и гърдите му. Джо се бори с него, сражава се да го наведе надолу, държи пръста си здраво върху спусъка. Гангстерите не стрелят като някакви загубеняци. Дявол го взел, не. Те се отприщват разгорещено срещу врага, причиняват щети на собствеността, оставят следа. Гангстерът не е снайперист. Той е буен, безгрижен, разгорещен. Той е луд като бръснат котак.

Накрая Джо практически се обляга на оръжието, сякаш то е малък, жилав демон, който се опитва да избяга от сандък. Изпразнил е целия пълнител и се смее с пълен глас — откачен, ужасяващ и ужасен смях. Накрая ревът спира, звярът се усмирява и щетите са изумителни. Джо се взира в стрелбището между спиралите дим и прахоляк.

Манекените са на парчета. Късове и трески от тях са пръснати навсякъде, има и размазани по стената отзад. Самата стена е нащърбена и надупчена от куршуми, а сложените да обират рикошетите дъски и варели са направо за боклука. Навсякъде тлеят пламъчета и е пълно с овъглени дупки. Джо си проправя път през разрухата и се звери на делото на ръката си. И отново — проумява.

— Уха! — възкликва Поли.

Джо Спорк я сграбчва и я целува звучно и триумфално.

— Ти си гениална!

— Така ли?

— О, да. Така. Понеже схванах. Вече разбрах. Именно заради това е всичко. Догмата на оръжието.

Поли се усмихва.

— Разкажи ми за нея?

Джо се хили:

— Представи си — да речем, че имаш някакво друго оръжие, а аз държа това. Нали? И като преброим до три, и двамата ще започнем да стреляме. Всъщност би трябвало да спечелиш. Ти ще си по-бърза и по-точна и можеш да се наведеш и да се прикриеш, и ще ме разнищиш. Нали? Как ти звучи това?

— Никак не ми харесва.

— Именно. Понеже човекът с картечния пистолет просто стъпва стабилно и се развихря, и никой не знае — наистина никой — какво ще стане накрая. Това е оръжието на хазартния играч. Гангстерско оръжие. За него не са важни съвършенството или умението, или дори оцеляването. Важното е да има патрони и да го завъртиш добре. То е голямо и е шумно, и е идиотско, и казва: „Дай най-доброто от себе си! Понеже един от нас ще падне и не знам, пък и не ми пука кой от нас ще бъде!“

Джо се ухилва отново.

— Значи отново се движиш по коловоза — щастливо отбелязва Поли и го вижда да кима, а после още веднъж — по-бавно, и при това Джо се ококорва широко. Сполетяло го е престъпно прозрение.

— О, да — казва той въодушевено. — Да, по коловоза се движа. Абсолютно.

* * *

— Мърсър! — крещи Джо Спорк от горната площадка на стълбите. — Сестра ти е гений!

— Какво? — Мърсър поглежда към него и се привежда леко.

— Не, не е, определено грешиш… — И когато това не оказва никакъв резултат върху грейналия Джо, продължава: — О, мамка му. Старият Джона предвиждаше, че ще стане точно така. Каза, че един ден ще търча подир теб като последния от братята Маркс[150] в опит да хвана вазата. Казах му, че ти си разумен човек.

— Бях. И виж докъде ме докара. Така че сега не съм.

— Джо, какво…

— Няма време. Трябва да се приготвя. Кажи на Йорге, че тази нощ ще ми трябват всички.

— За какво ще ти трябва?

— Той ще знае.

— Но аз не знам!

— Имам план.

— Що за план?

— Ще го намразиш веднага.

— О, прекрасно.

— Нека първо се погрижим за армията, а после ще се караме.

— Армия ли? Каква армия?

Джо се ухилва и изчезва.

— Каква армия? Ти нямаш армия! Като изключим — Мърсър посочва разплутото на дивана куче — най-малкото токсично въздушно оръжие в света ето там! Джо? Джо!

Поли Крадъл излиза от Каналджийския обход с очи, втренчени в една от картите на „Шароу Хаус“.

— О — казва тя след малко. — Охо! О, леле! — Дългите й нокти подраскват леко по лъскавата хартия, проследявайки стария релсов път, който води към едната стена на крепостта. — О, леле-леле… — Дъхът й засяда в гърдите.

— Какво? — пита брат й.

— Той отново върви по коловоза.

* * *

Съобщението на Йорге стига до хората един по един — Нощният пазар си няма уебсайт, нито дъска за обяви — но всеки бандит, прекупвач, фалшификатор или фиксатор, на когото каже, споделя с още петима и после с десетима. Поканите се разлитат до всички големи играчи, а слуховете — до всички малки, но клюкарницата на Пазара все едно раздава злато. Цялата тази дандания, разбира се, стига в крайна сметка до ушите на силите на закона, но Йорге е свикнал с изтичането на сведения и посява лъжи и измами пред известните издайници. Полицейски отряд е изпратен в Манчестър на лов за снарки[151], друг отива чак в Брей. Към обед аналитиците вече са затънали в сведения за Спорк и по времето за чай ругаят. А междувременно истинските получатели на вестта я чуват все по-ясно и по-ясно: Джо Спорк планира нещо голямо.

Големия Дъги, боксьор и продавач на понички, е лежал в затвора заради обира на пощите през 1975 г. и е излязъл навреме за смъртта на Матю и променящия се свят. Когато му се обаждат, тъкмо пере кърпи и се мъчи да измисли начин да не миришат на престояла на слънце риба.

Джо Спорк готви голям удар.

Какво, Джо Часовникаря ли?

Аха, ама вече не е такъв. Казват, че било най-големият удар досега. Чух, че Матю го планирал преди смъртта си.

Дъги, разбира се, приема начаса.

* * *

Дизи Спенсър върти шофьорската школа „Карнаби-Ройс“ и учи старите дами, които никога не са карали в града, как да навигират из платената зона в центъра. Бизнесът й процъфтява буйно след скорошната поява на саудитските величества. По времето на Матю — когато не е била под дивана с Почитаемия Доналд — тя е била най-добрата шофьорка за акции от Шордич до Хенли. Отегчена е до смърт и готова да се пръсне.

Джо Спорк набира хора.

Дизи не се колебае и за миг.

* * *

Каролин Кейбъл — леля Каро — изобретява ключалки за компания, за която никой не е чувал, но която прави ключалки, наистина невъзможни за отваряне с обтегач и шперц номер три. Най-простата е и най-добра — няма ключалка, а само дръжка и чекмедже, в което поставяш ключа.

Поставяш го, затваряш чекмеджето и завърташ дръжката, ключът влиза в ключалката и вратата се отваря. Ако зъбчетата не пасват, няма втори опит. Няма и начин да се добереш до механизма на затворено чекмедже, нито да завъртиш дръжката, докато то е отворено. Сбогом и благодаря, че наминахте.

Бракониер, станал горски пазач — Каролин мрази всеки миг от живота си.

Джо Спорк…

— Божке, да! — възкликва тя.

* * *

Пол Маккейн, от рода Маккен от Гранчестър, е изпуснал славните дни и много му се ще да е било обратното. Татко му е крачил рамо до рамо с големите: Матю Спорк, Там Капъс и другите. Веднъж са отмъкнали от Природонаучния музей динозавър, предвиден за един индийски господин, който имал подходящо за него свободно място в дома си в Гоа.

Честно. Да краднеш динозавър! Днес такива престъпления не се случват.

Пол веднага приема предложението и остава с усещането, че е спечелил лотарията.

* * *

Слухът се разнася и бандитите от Лондон не са имунизирани срещу сантименталност. Животът им вече не е забавен — може да е професионален, но е сив. Сега си имат счетоводители и данъчни консултанти, такива им се намират и на служителите на реда, и хич не ти се ще да те разследва тая сбирщина — в никакъв случай.

Но истината е, че Джо Спорк готви голям удар.

Което ще рече, че ще има фойерверки.

* * *

Освен това да не забравяме и другите: тези, които са станали професионалисти и са се справяли добре, но не обичат изненадите и показността. Дейв Тригейл, който може да прехвърля пари по целия свят, да ги налива в бялата икономика и да ги връща пак в сенчестата, и после да повтори; Ларс Шведа, някогашен учител на Джо по основи на личната защита, който може да ви извади от обращение на седем езика; Алис Рибек, с неизвестен произход, сега спасителка на изгубени журналисти от чуждестранни земи, и — поне така се твърди — изчезва по поръчка на твърде любопитни детективи. Половин дузина други, чиито имена се споменават само шепнешком или изобщо не се говори за тях.

Те също получават поканата от Йорге, от Там, от новата адвокатска компания, която се е кръстила „Еделвайс Фелдбет“[152] или от знаци и неизвестни знамения.

Джо Спорк готви голям удар.

Сред поканените има хора, вече отвикнали друг да ги командва, и такива, които не приемат с лека ръка среднощните шумотевици. Не се радват на фойерверките. Още по-неудобно им е в компания на други като тях, тук — за Бога! — в голямата зала на клуб „Пеблъм“ (при изказаното с най-упорит sotto voce недоволство на Хон Дон). Но къде в крайна сметка е по-малко вероятно да търсиш сборище на страховити бандити освен в един от най-луксозните джентълменски клубове в „Сейнт Джеймс“?

Настъпва часът и малко подир него тази величествена, стройна маса престъпници започва да губи търпение. Да, без съмнение са подновили някои от старите си познанства и са се видели с хора, с които винаги са смятали, че са мелили добре едно време, а са завързали и нови връзки с хора, които са на гребена на вълната днес (хо-хо!) и, разбира се, винаги е хубаво да чуеш с какво се занимават всички останали, дори и по възможно найнеангажиращ начин, и да съдиш по думите им дали ти се отваря някаква възможност, може би дори вероятност, за сътрудничество. Но все пак (шепнат черни костюми и сериозни изражения, издокарани мадами и елегантни госпожи) времето е пари. Плюс това Големия Дъги, както и Каро, а и Тони By, които са седнали по краищата и в сенките, се чувстват не на място и твърде неудобно и им се ще да се намират някъде другаде.

След това от източната врата влиза един господин. Влиза тихо, сякаш не го чакат с нетърпение. Усмихва се, ръкува се и маха на присъстващите, и оставя слухът да го направи по-голям. Разперва широко ръце и прегръща уважаван другар, чиято банка специализира в дискретността.

— Лиъм! — Възкликва новодошлият. — Чума да ме тръшне дано! Лиъм Дойл, да му се не види, чух, че си бил умрял!

— Нищо подобно! — виква старовремецът. — Не съм си отишъл още и майната им на онез, дето им се ще да е така! В старата касичка още има парички!

— Сигурен съм, че звънкат! — отвръща събеседникът му — Наистина съм сигурен. Можеш ли още да танцуваш, Лиъм? Едно време танцувахте фокстрот е Каро в къщата на Примроуз Хил.

— Да му се не види! — отвръща Лиъм Дойл. — Ми че така беше! В онези дни с всякоя бих си потанцувал. Сега… нямам представа. Не съм танцувал от… ох… ами… — И гласът му пресеква.

Но преди разговорът да се вкисне, приятелят на Лиъм казва:

— Обзалагам се, че още си го можеш!

И Лиъм потвърждава, че си е така, може си го, разбира се! Разбира се, че го може.

После идва:

— Здраво, Саймън, знам, че си ти, мили Божке, това жена ти ли е? Колко готино, кълна се, на кралица прилича и не говоря за нашата проклета кралица, Бог да я поживи, за Титания става дума. Ами да! Може ли да целуна булката? — Новодошлият я целува, лепва една голяма на нежното, мило лице и се хили, все едно е спечелил награда. — И Големия Дъги! Видях, че си тук! Стани от пейката, човече! Нали помниш Дъги, Саймън?

Саймън го помни, всъщност едно време са се изпопребили и дяволите да го вземат, ако Дъги не е най-коравото копеле, което някога го е удряло, кълна ти се, Дъги, още го сънувам тоя момент как се задава оня ми ти юмрук към мене!

— Е — признава Дъги, — сега не ги мешам. Уча младите. Но от време на време им показвам това-онова, да се посмеем. Мисля обаче, че ме пускат да мина между капките… — И се усмихва с липсващи зъби, а всички си мислят: „Не и ако яката им се ще да слязат от ринга живи, нищо подобно“. — Ами ти, Саймън?

— Е, сега — казва Саймън, малко натъжен, — сега с друго се занимавам. Още следя бокса, така де… поне доскоро…

И отново следва съжалителен шепот. Толкова неща, които правехме заедно. Толкова закони, които нарушавахме и над които се надсмивахме. А сега се мъкнем наоколо и трупаме пари, и какво сме станали, ако не сме вече бандити?

Е, богати сме, разбира се, и това ни прави по-щастливи.

По-щастливи, точно така.

И цикълът продължава до безкрай. Джо има дар, помни всяко лице и в него гори плам, буен трескав копнеж за дните, които всички вече са забравили, а има и силата да ви накара да вярвате. Зад гърба му се разнася шепот: това е Джо Спорк. Той е намислил голям удар и ще ни моли за помощ.

Няма начин да не е голям.

И ще ни моли, нали?

Ама естествено.

* * *

А накрая, когато нервите и носталгията всеки момент ще кипнат, Джо се покатерва върху извънредно скъпия италиански кожен диван, както си е по работни ботуши, и заявява:

— Предполагам, чудите се защо ви повиках всички тук тази вечер.

Така е. Разбира се, че се чудят.

— Може и малко да съм ви подвел в известен смисъл. Струва ми се, май казах на Йорге, че планирам голям удар. Е, нищо подобно… — той се усмихва широко, като палаво момче, лицето на Матю наднича над полото му с цвят на горчица и шлифера от кафява телешка кожа, наложено върху обветрените, масивни черти на сина му. — Не планирам голям удар. Планирам десет. Или сто. Колкото са нужни, за да упражним влияние. Става дума да грабнем голямата награда. Става дума да ограбим всички банки в Лондон и половината от Хатън Гардън, да ударим заплатите и хазната, и всичко помежду им. А сега, понеже ви видях, знам, че вече не се занимавате с такива работи. Или поне знам, че така си мислите. И знам също, понеже сме се видели, че когато гледате обира от „Бонд Стрийт“ с момчетата, дето се нагрухват добре и влизат в пандиза след няма и седмица[153], или диамантите от „Хийтроу“[154], или „Милениум Доум“[155]. Е, гледате ги тези скапани удари и си мислите: Че аз можех да се справя дваж по-бързо и да отнеса двойно повече, и когато куките се домъкнат, ще си седя в проклетия „Дюкс бар“ и хич няма да личи, че нявгаш съм ходил другаде. Понеже тези удари бяха грандиозни, но нямаха завършек, и бяха нафукани, но нямаха класа. А вие имате класа.

Старите съучастници се хилят един на друг. Естествено, че имат класа. Знаят важността на топките, но знаят и къде им е мястото на ума и преценката — и освен всичко друго знаят как да се измъкнат сухи. Лесно е да ограбиш. Трудното е да ограбиш и да останеш чист — ето това отделя мъжете от момчетата, нали?

— И аз помня как се правят нещата, нали? Помня, когато доставката „Болдбрук“ беше поета от един или повече неизвестни извършители и полицията нахълта в клуб „Криспинд“, понеже имаха сведения, че там било бордей. То без съмнение си беше. Но когато дофтасаха куките, всичко беше пълно с големци по гащи, така че когато същият пич се обади за обир при Болдбрук — десет минути преди да го извършат, — от полицията му казаха да си го завре отзад и после, разбира се, когато самият Болдбрук звънна, и на него му пожелаха същото. И никой никога не пророни една проклета думица как стана номерът — нито касоразбивачът, нито лостовите, нито някой от групата, понеже те всичките бяха свестни мъже. И свестни жени. (Няма да посочвам поименно, но бих могъл. Всички знаем кои бяха. Но никой от нас никога не си отвори устата, нали?) Обаче като ви погледна, виждам и още нещо. Виждам талант, който се похабява. Виждам умения, които никой преди или оттогава насетне не е демонстрирал. Виждам големи престъпления и бързи удари, виждам майстори на плана и фалшификатори, и обирджии, и контрабандисти, и катерачи, и ръкопашни бойци, и силни стрелци, и шофьори с оловни подметки… и какво сте свършили за нас напоследък? Оставили сте престъпността да стане нафукана и скучна. Вие сте богати и си умирате уважавани. Виждам те, Боб Рейнолдс. Виждам те с ръка в шина. Катастрофирал си с мерцедеса в пясъчна дюна със скорост сто и единай-сет мили в час на рали Париж-Дакар. Понеже си отегчен. Толкова си отегчен, че си готов да пукнеш. Всички сте уважавани и на спокойствие. И нито един от вас не се забавлява. Е, аз съм загазил здраво. Пипнах нещо, което не биваше. Знам работи, които не трябваше. Във война съм с брат Шеймъс от ръскинитите и с мистър Родни Титуисъл от Съвета по наследството — и онова, което ще ми сторят, ако ме набарат, е направо неописуемо. Бягам от закона, а в последно време тази писта е къса. Спипаха ме веднъж — няма да позволя да се случи повторно. Този господин тук няма да влезе втори път в бялата стая да го измъчват. Не пак. Тъй или иначе, това няма значение, понеже враговете ни ще си доведат баретите. Бог да е на помощ на всеки нещастник, когото спипат навън с федора… — Джо се усмихва отново и този път усмивката му е вълча, бойна, усмивката на вътрешния варварин във всеки англичанин, който до един крием за черни дни.

Джо пристъпва от крак на крак и разтваря ръце срещу сборището, а под панталона му се показват чорапи на ромбчета.

— И вижте какво ще ви кажа, народе. Забавлявам се повече, отколкото през целия си кротък живот на данъкоплатец! За какво е всичко това ли? Ще ви кажа! Има един негодник, който иска нещо, което не трябва да получи. Не трябва да го вземе, понеже — ако го докопа — най-вероятно ще ни избие до крак. Той е луд и е зъл. Не е бандит, а е дяволът и с това се изчерпва всичко. Възнамерявам да го спра. Възнамерявам да го спра и да го убия. А ако не успея — тогава и бездруго ще остане на вас, понеже е купил правителството и цоца на тяхната цица. Ако не свърша работата, уважаеми господа, дами и разнообразни бандити, до един ще легнем на шест фута под земята. Представете си, че е откачалка, която иска да изпробва ядрена бомба на „Трафалгар Скуеър“. Не иска точно това, но е също толкова гадно. Това обаче го оставете на мен. Аз ще се погрижа за Опиумния хан. От вас искам само… Да откраднете всяко проклето нещо, което не е здраво заковано и по възможност повечето, които са! Възнамерявам да вдигна целия проклет Ад! Каналджийският обход отново ще тътне от стъпките на бегълците престъпници. Покривите ще се тресат под електрическите ни триони и навсякъде в любимия ни Лондон вещи с невероятна ценност ще бъдат измъквани от напълно неразбиваеми сейфове. Ще напомним на всички по света, че по-добри от лондонските бандити няма нийде! И междувременно ще спасим света. И ако това не ви звучи достатъчно забавно, гнили дъртофляци такива, значи сте забравили как да се веселите! Така че всички, които са „за“… — той прави успокоителни жестове и с двете ръце, сякаш сдържа тълпата. — Всички, които са „за“, могат да го удостоверят с потвърждение. Аз се наричам Джошуа Джоузеф Спорк. Но вие можете да ми викате Щурия Джо! Та, нека ви чуя да го казвате! Ако изкъртите покрива на този клуб, значи действаме и се махаме! А сега: как се казвам?

Разнася се рев от смях и аплодисменти и във въздуха се вдигат чаши.

Някъде отзад женски глас се обажда:

— Щурия Джо!

Мъж от задния ъгъл подема:

— Щурия Джо!

След това и Големия Дъги изръмжава името му, а също и Тони By, та дори и Дизи Спенсър се обажда, и после грамадното, твърде хладно, твърде професионално, издокарано в костюми множество скандира в нарастваща вълна от рев, която се пени над Джо Спорк и сякаш го озарява, и той реве като човекоподобна маймуна и се кълне в Бога, че ще прегърне всеки от тях и всички наведнъж, и като че ли наистина ще опита, а после обятията му се запълват от дребна, сладка, тъмнокоса хубавица с потресаващи пръсти и той я вдига във въздуха за страстна демонстративна целувка, и никой не си спомня или не го е грижа, че Поли Крадъл първа е извикала името му или че брат й е бил втори.

* * *

После, когато конферентната зала на „Пеблъм“ почти се изпразва, мъж в черен костюм остава до Мърсър Крадъл, който го отвежда при Джо Спорк в един уединен ъгъл. Висок е и е слаб, и много мрачен. Джо Спорк му стиска ръката.

— Мистър Спорк — казва новодошлият, — наричам се Саймън Алейн.

— Много се радвам да се запознаем. Благодаря, че дойдохте.

Майсторът на Почитаемото и търпеливо братство на оплаквачите кима и нищо не казва. Мълчанието му е много ефективно. Несъмнено е важен инструмент в богатия му набор от занаята.

— Забъркал съм се в сериозна битка, мистър Алейн. Чудех се дали ще пожелаете да се присъедините към мен.

— И аз така чух. Не е наш тип занимание. Дори не и заради брат Френд, боя се.

— Не.

— Не, оставяме полицията да се занимава с такива неща.

— Сигурен съм. Но все пак има нещо, което сигурно ще искате да узнаете.

— Кажете, моля ви.

— Били Френд беше убит от Вон Пери.

Саймън Алейн дори не мигва. Изражението му изобщо не се променя. И все пак Джо Спорк е наясно, че е спечелил пълното му внимание.

— Да разбирам ли в такъв случай, мистър Спорк, че Вон Пери има нещо общо с тази цялата работа?

— В определен смисъл той е в сърцето й.

— В определен смисъл?

— Може да се каже, че вече не е… онзи, който е бил. Че е станал още по-лош.

— По-лош.

— Много по-лош.

— И знаете ли къде е той?

— Да.

Саймън Алейн изучава за кратко празния въздух пред себе си. След това кима.

— Оплаквачите имат недовършена работа с брат Вон. Който и да е той сега.

* * *

А после, след още известно време, в тих миг в една празна стая…

— Ало? — предпазливо пита гласът от другата страна на телефона.

— Ало? — отвръща Джо. — Знаете ли кой се обажда?

— Е, знам кой би могъл да бъде. Имаше един господин, на който веднъж пратих чорапи и ми звучите като него — само че този тип беше обвинен в какви ли не ужасни неща. Правителството си мисли, че е същински ходещ Армагедон. Поправят закона за човешките права и прекарват какви ли не подозрителни наредби. Аз не одобрявам, честно казано. Мисля, че законът си е закон и е такъв с причина. Знаете ли, че пратиха дотук доста безразличен полицай да ме разпитва дали знам нещо?

— Съжалявам за това.

— Боже, наистина сте вие. Колко изумително!

— Да, предполагам, че е така. Надявам се, че не съм ви причинил неприятности.

— Не, не. Беше много интересно. Казах на ченгето, че дишате огън и ядете сурово месо. Стори ми се, че той и бездруго го знае.

— О, да.

— Та какво, за Бога, правите на телефона ми? Бих си помислил, че имате сабинянки за отвличане и тъй нататък.

— Как вървят нещата с голфа?

— Боже, що за въпрос. Знаете ли, че мразя голфа? Никога не ми е бил от любимите спортове, но, кой знае защо, вече си мисля, че накрая ще ме убие. Това и разправията с членството. Намразил съм играта. На вас мога да кажа, понеже си имате по-важни неща, за които да се безпокоите, вместо да разправяте на борда на директорите. А и, разбира се, никой с всичкия си не би повярвал, каквото и да им разправяте.

— Това си е самата истина.

— Но, колкото и да се радвам да ви чуя, съмнявам се, че наистина искате да си приказваме за голф. Не ми изглежда да е най-голямата ви тревога точно в момента.

— Ами, не е. Честно казано, питах се дали бихте могли да сторите нещо за мен.

— Слабо вероятно. Вие сте грешник.

— Разбирам ви.

— Не е предложение, на което да не мога да откажа, така ли? Няма да ме връхлети конска глава[156]?

— Винаги ми е било жал за онзи кон. Нямаше нищо общо с него, нали?

— Не. Но мисля, че мразя конете повече от голфа. Внуците ми са на тази вълна. Всъщност е по-времеотнемащо от брака — това да имаш кон, а внезапно се оказах с четири, за които трябва да се грижа, понеже няма начин десетгодишно хлапе съвсем само да се справя с кон.

— Е, във всеки случай не става дума за такова предложение. Даже е от другия вид — такова, на което можете да откажете, ако си наумите. Всъщност очаквам да го отхвърлите, но все пак ще попитам.

— Предполагам, че е най-добре да чуя какво ще искате, та поне да мога да ви откажа, след като съм го разбрал изцяло.

— Ами, пратих ви един пакет.

— О, вие ли бяхте? Прекрасна галерия от измислици и лъжи, така си рекох.

— Всичко е истина.

— Вие го казвате.

— Да. Но го прочетохте, нали така?

— О, да. Но имайте предвид, като вземем предвид случващото се с пчелите и тъй нататък, не е по-голямо изхвърляне от официалната версия.

— He.

— Та какво искате от мен?

— Ами, аз се каня да открадна самолет и се чудех дали искате да го пилотирате.

— Определено не.

— Ясно.

— Всъщност даже ще дойда при вас да ви откажа лично. Къде да се срещнем?

— Ще пратя някого да ви вземе.

— Стига да сте наясно, че отговорът е абсолютно не.

— Наясно съм.

— Ще си донеса пилотския костюм просто за да ви натрия носа.

— Ясно.

— Що за самолет се отказвам да пилотирам по-точно?

— За „Ланкастър“ си мислех.

— Хубав избор. Ако бях достатъчно луд да сторя нещо подобно за вас, щях да оценя усещането ви за историчност. Ще спасявате света, а?

— Аз съм луд човек. Всички го казват.

— Ха. Е, не мисля, че може да се спори с това, дори ако бях решил да ви помогна. Най-добре пратете някого да посрещне влака ми, винаги ужасно бързо се губя в Лондон.

* * *

На покрива на „Пеблъм“ Джо Спорк лежи по гръб и се взира в безкрайното небе. Престъпниците и свободните духове са си отишли у дома, а планът — да го наречем план, макар всъщност да са около хиляда на брой, всичките смесени накуп в плетеница от криминални дела тъй поразителни, че дори неговите очи се насълзяват — се е задвижил. Поне ролите на всички участници са раздадени. Неговата собствена тепърва ще започне, а до завършването й има много време. Часовникът тиктака и той го чува в главата си, представя си миниатюрните крилца на пчелите на Франки по пътя им към дома. Когато кръгът се затвори, той ще трябва да бъде готов, иначе няма да има значение колко е добър планът му. От друга страна, ако не е достатъчно добър, Джо никога няма да стигне дотам, където трябва да се озове. Но все пак, когато вдига глава и поглежда нагоре и още по-нагоре, открива, че не се тревожи за съвършено нищо. Всичко, което ще се случи през идните двайсет и четири часа — нападение, битка, живот или смърт, — са все правилните неща. Най-доброто, на което е способен.

Миг по-късно чува стъпки по асфалта и усеща топлината на легналата до него Поли Крадъл. Скоро ще трябва да се надигнат и да поемат на път, и да се занимават с гангстерската работа. Но тези откраднати мигове са си само техни.

XVIII

„Лъвлейс”;

Беззаконие;

Време е за шоу

Осемнадесет часа по-късно, в пещерата под хълма, „Ада Лъвлейс“ мърмори и се сърди. Светят прожектори и по стените подскачат сенки. Раменете на Джо Спорк са покрити със сажди и мръсотия, косата му е сплъстена. От време на време пъха цялата си глава в каца с вода и оставя струйките да го охладят. Твърде горещо е, твърде задимено, твърде задушаващо, твърде метално.

Съвършено е.

Ръскинитите — онези на Тед Шолт — са оставили ясни инструкции за пробуждане на „Лъвлейс“. Джо следва стъпка по стъпка написан на ръка наръчник, страниците са разгърнати на един варел. Отворил е двигателния отсек, почистил е и е смазал трансмисиите, сменил е каквото се налага. Целият е в грес.

Труди се, а в почивките, когато нещо трябва да се охлади или да се втвърди, посяда със списъка на Франки — нейния изключвател — и го чете отново и отново. Ръкомаха и очертава форми във въздуха. Със затворени очи почти напипва очертанията на Разбиращата машина и е запомнил хитрите скоби и езичета на Франки, пътя през жиците и намотките от корубата на кошера до сърцевината му. Заучава го наизуст и кара Поли Крадъл да го изпитва. За всеки правилен отговор тя му дава целувка. За всеки грешен му се мръщи.

Върху старо парче релса Джо изчуква нагорещена до червено метална пръчка, прегъва я и я сплесква, за да замени един от лостовете за управление на пода на кабината на машиниста. Не бива да има никакви слаби места, не и днес.

Техниката се нарича мокуме-гане. Внезапно Джо се разсмива звучно и ехото отеква в затвореното пространство. Разбира се. Ако човек прави същото със злато и желязо и после потопи получения продукт в азотна киселина, то желязото ще се разтвори. Наистина умел майстор-леяр — гений — може да нагъне метала на тънки като лист пластове; така умело изпълнено оригами, че образувалата се мрежа от злато ще бъде гъвкава и ще изглежда като изтъкана.

Джо взима пръта от закалена стомана и го охлажда, а после — точно според изискванията в наръчника — го напасва и изстудява отново, вече на място. При наместването му в механизма се разнася късо, високо иззвънтяване. Джо се колебае.

— Изпробвай го.

„Лъвлейс“ изръмжава отново и този път освен това надава вой и локомотивът — за момента разскачен от масивната си композиция — шава леко на релсата.

Джо се е трудил цяла нощ и по-голямата част от деня, но не е уморен. Все едно двайсет години сън и покой са се трупали в него за употреба в случай на нужда. „Лъвлейс“ е готова.

Поли Крадъл го сграбчва през врата и ги завлича в кабинката на машиниста. Правят любов на пода на локомотива и кожата на момичето мазнее от грес, която е отъркала от Джо.

— Aglcec-wif — шепне той накрая и Поли не е сигурна дали има предвид нея или машината. Двамата заедно изчакват началото: нощта на беззаконието.

* * *

И престъпниците, и куките са наясно, че общественият ред може да бъде опазван само благодарение на добрата воля на народа. Когато тежестта на закона или правителството нарасне прекомерно или стане твърде потисническа поради икономическа катастрофа или когато глад отклони нормалния ход на живота, просто няма — и не може да има — достатъчно ченгета да удържат напъна. Тоест ако човек желае да изпълни престъпление, което по същността си ще предизвика незабавна реакция у всеки полицай в разстояние на двайсет мили, то като първа предпазна мярка следва да изчака изригване на вулкан или национална революция, така че уважаемите господа офицери да си имат по-належащи задачи.

От друга страна, ако престъпниците някога успеят да се организират така, че да извършат сто големи престъпления за една нощ или, още по-добре, хиляда, то мнозинството ще се измъкнат без потеря. При такива обстоятелства ще се наложи конкретна институция, която не е непременно жизненоважна за оцеляването на държавата — тоест не е „Даунинг стрийт“[157], Камарата на лордовете или кралският дворец, — да се бори за внимание и може дори да бъде горчиво пренебрегната в течение на няколко часа, особено ако представителите й в Уайтхол също си имат други проблеми.

Разбира се, престъпниците като цяло са себични и недоверчиви едни към други и силите на реда и закона смятат подобно явление за практически невъзможно.

* * *

Нощта е извънредно тиха и много студена. Спят високите, величествени сгради на „Чантри Роуд“, във финансовото сърце на Лондон. Затворени и празни са дори съвременните допълнения, знаменателни конструкции от стомана и стъкло, които се опитват да надскочат наследството на кръвта, изкуството и завоеванията. Свети само на горните етажи, където търговци и анализатори позволяват на работата за пореден път да надвие над семействата им в отчаян опит да увеличат коледния бонус, който няма да имат време да похарчат. На улицата една лисица се мотае насам-натам, рови из препълнените кофи за боклук и вие.

В полунощ и една минута вратите на банка „Рейвънскрофт Сейвингс и Комодитис“ изхвърчат с проблясък, толкова ярък, че за момент нощта се озарява от дневна светлина, нищо че наоколо са все офиси с концептуални пространства. Експлозията е толкова ненужно мощна, че откъсва дори грамадните стоманени пана пред сградата, те излитат през улицата и разтрошават един винтидж „Астон Мартин“. Лисицата е изхвърлена чак в съседната градинка и изразява на висок глас недоволството си от това невъзможно събитие. Към местопроизшествието се юрват полицаи. Терористичен акт или обир, за тях няма голямо значение: действието е обидно нагло и трябва да се реагира подобаващо.

Но когато ченгетата стигат до местопроизшествието, в банката няма обирджии. Тя просто зее.

В същия момент се включват аларми на „Ридли Стрийт“ и „Хатън Гардън“, и в „Шотмор парк“, а после екват и откъм „Бонд Стрийт“, от „Силвър Волтс“, от „Странд“, от трезор в Ъксбридж и склада на „Кристис“ в „Бетнъл Грийн“.

Лондон е залят от престъпления.

Каро Кейбъл разбива сейф в Британския музей.

Дизи Спенсър е настъпила газта пред лондонския Тауър. Понеже… що пък не, а?

Аларми вият и пищят из цялата столица, от Дартфорд Крийк до моста „Стейнс“ — електронните стражи плачат за съдействие и полицейските кол-центрове са блокирали. Както е по протокол, Централната служба за спешни случаи прехвърля част от обажданията в офиса в Дънди, но след десет минути някой прекъсва кабела в Оксфордшир, което пренасочва цялата катастрофа върху сателита за извънредни случаи. Него поне никой няма да го открадне!

Само дето дъщерята на Големия Дъги познава момче, чийто брат е кракер — професионален нападател на компютърни системи, — който се знае с един човек в Швеция, идеален за тоя тип задачка. И за радост на моряците от един руски риболовен кораб насред Атлантика сателитът вече бълва огромни количества датска порнография.

В Пимлико много възрастен господин е спипан в спалня на третия етаж да краде бельо от скрина на дама, която някога — много отдавна — е била известна труженичка в мюзикхол. Тя отказва да повдигне обвинения и го кани да пият чай. Дежурният сержант — претоварен и вече повикан за обир в местния клон на банка „Лойдс“ — все пак отделя време да запише, че очите на главната свидетелка искрят лукаво.

Пожарната изтегля операторите си от полицейската централа и десет минути по-късно същото правят и линейките. Нямат друг начин. Не могат да допуснат полицейският хаос да ги затрупа, понеже нормалните бедствия си продължават с обичайното темпо.

На всяко местопроизшествие — една и съща бяла визитна картичка и слухове за забелязан наблизо господин в черно и с федора, същински призрак на Хъмфри Богарт.

БЯХТЕ ОГРАБЕНИ

ОТ ЩУРИЯ ДЖО.

Навсякъде из столицата, сред натрошените стъкла, избуява гневът на народа: Той ни се подиграва! Точно така! Задейства се вродената осъдителност на англичаните: Трябва да бъде посрамен!

Много от нападнатите банки съхраняват ценни документи за не съвсем честни бизнес сделки, противоречиви решения по отношение на аборигени или околната среда и решения относно намаляването на цените посредством риск за добруването на клиентите и те, вместо да изхвърли безполезните книжа, както е редно или пък да ги използва за нормално честно изнудване, мръсното копеле се старае да ги върне чрез любезните централи на националните вестници и твърде неподходящи сайтове, които естествено ги използват в процеса на възвръщането им и създават неприятности. Гневът се разгаря: Що за нахалство! Това е революция!

Щурия Джо трябва да си плати. Да забърква такава каша точно в този момент, когато пчелите са забелязани да летят над Канала. Безотговорно е, това е то. Ще бъдат изгубени животи. Ще пострадат репутации.

Лондон е буден, трепери и се възбужда. Семействата се струпват около телевизорите, късните барове с безжичен интернет се пълнят с гладни за новини клиенти. Шофьорите на тирове и автобуси, както и таксиджиите в задръстванията до един се мръщят и мърморят, но включват радиото и под сурдинка натякват за положението на нещата.

Пълно безсрамие!

Шокиращо.

* * *

Но пък, от друга страна, това са престъпления. Не е тероризъм. Не е война. Не е породена от наркотици вълна от насилие или масово заливане с киселина, мафиотски убийства или такива на знаменитости, не са и серийни изнасилвания. Не са бунтове. Не е финансов колапс. Не е магия, зловещи машини в небесата или краят на света. Това си е добрата, нормална, старомодна британска престъпност в действие.

И нали знаете. Да ти отмъкнат пет милиона в скъпоценни камъни или да чопнат оная колекция на Пикасо от сноба с лъскавия костюм… така де.

На престъпленията трябва да им се признае класата.

Под зелените навеси по спирките, по терминали и пощенски станции, в новинарските зали и в студията слуховете шестват ръка за ръка с усмивки. Не че трябва да се радваме, разбира се. Не бива да се възхищаваме на такива дела. Противозаконни са.

Но все пак.

Почти все едно старите времена са се върнали, нали?

* * *

Родни Титуисъл е вдигнат от походното легло в кабинета си заради телефонно обаждане:

— Лондон гори, Родни. Пълна лудница е. Твое дело ли е тая каша? Според слуховете е твое. Е, не ми пука, взимам резервите. Да, мамка му, така правя и, мамка му, буди го, ако си мислиш, че… добре, хубаво, той знае къде да ме търси!

При условие че Арвин е изчезнал безследно — Родни подозира сексуална забежка, макар че, разбира се, е започнал дискретно издирване, — се налага да се оправя с всичко това самичък. Не е необичайно да му се налага да води битки из залите на Уайтхол. Все се намира идиот да повярва, че неговата криза е по-кризисна от твоята, а тайната му — по-тъмна. По опита си Родни Титуисъл съди, че това никога не излиза вярно.

Тази история с банките обаче е доста обезпокоителна. На Шеймъс калибрационният барабан му е нужен за нещо — възможно ли е просто да рискува безумно? Томболен подход към въоръжения грабеж и сейфовете от трезорите? В крайна сметка той е религиозен, а такива хора често подхождат твърде странно към целите си. Много неудобно положение.

И то ако речем, че Шолт е сгрешил. Ако брат Тед се окаже прав, тогава… Може да се окаже, че всичко е по-сериозно. Много по-сериозно. Но това е безумие. Родни Титуисъл е напълно убеден, че брат Шеймъс няма да използва Разбиращата машина, за да разруши света. Има личното уверение на самия Шеймъс. При това е надзъртал в очите му.

Но пък Шеймъс и бездруго не разполага с барабана. Така че не може да навреди с нищо. Ако барабанът беше у него, положението щеше да е различно. Ако го краде в момента например. Но пък… всъщност кой ще вземе да унищожава цял свят, а? Над шейсет и пет години са минали от пускането на атомната бомба в Япония и през повечето от тях САЩ и Съветска Русия са държали кинжалите си извадени, но нито една от страните не е натиснала копчето целенасочено. Да си признаем, няколко пъти се е случило да го натиснат и отнатиснат по случайност. Но не и целенасочено.

Макар че там навън цари прекрасен нов свят с всички тези неправителствени играчи. Луд човек ще съсипе света като нищо.

Родни дори не отдава значение на замесването на Джо Спорк в хаоса. Момчето все пак е един никой.

Светът гори пред прозореца му, а Родни Титуисъл гледа червения телефон на бюрото си. Време е да проведе първото обаждане. Номер 10 най-вероятно — тоест офисът на министерския съвет. Би следвало първо да събере подробности, но не може да чака. Ще се наложи да играе по слух. Пресяга се за слушалката.

И след това чува гласа, който навярно му е най-малко любимият на света.

— Скъпи ми Родни, здрасти, здрасти! Пуснах се сам, сигурен бях, че няма да възразиш, толкова много общи приятели имаме, разбира се. Толкова много! Може и да ме помниш, заплашвах да те съдя, колко ужасно грубо от моя страна, извинявам се за което… Казвам се Мърсър Крадъл, сигурно съм ти го казал, доскоро от уважаваната фирма „Нобълуайт Крадъл“, сега представител на швейцарската „Еделвайс Фелдбет“, доста нова организация, но пък ние обичаме отрано да си постигаме целите, това е част от институционната ни култура, която аз дори сега, хм, добре де, предполагам може да се каже че я „окултурявам“, което е твърде оксиморонно, но това е положението, какво да се прави. И по-точно, Родни, какво можеш да сториш ти? Не, моля те, не пипай телефона, тези господа може и да ти направят проблем, те са от опълченска организация на загрижени граждани, даже би могло да се каже, че са неформална полицейска служба, или позловещо — тълпа. О, а ето този документ, мистър Титуисъл — тези документи, понеже са много на брой… Това са искания, заповеди и всякакви други натъжаващи книжа, които за мое съжаление съм длъжен да връча на ваша милост по обвинение в съучастие в убийство и доста много други работи, така че моля да се предадете жив и здрав и смятам, че всички ще прекараме нощта тук при вас, където е топло и има шери, и ще се занимаваме с документите, а на заранта, ако сме още живи… Понеже — додава Мърсър Крадъл мрачно — може от надменност и да си ни убил с цялата тази твоя проклета каша, глупав мръсник такъв, та стой си на задника и остави някой друг да движи нещата, иначе наистина ще се наложи да ти туря топките в буркан. Родни.

На втория етаж на доста симпатичната викария в Камдън Таун Хариет Спорк слуша хора на сирените зад прозореца си и чува гласа на мъртвия си, скъп съпруг. Радиото в стаята й оповестява, че загадъчните златни пчели са били забелязани над Канала и са на не повече от час от Лондон — но синът й държи всичко под контрол. Добро момче стана той, нали? Въпреки всичко. Крушата не пада по-далеч от дървото.

За първи път от години Хариет спи спокойно.

* * *

Арвин Камърбанд съзерцава изчезването на летище „Станстед“ в далечината. Зад масивното му рамо прекрасната Хелена дреме и сънува него и родната си Аржентина. Под Арвин, в града, който през целия си живот е наричал свой дом, но ни най-малко няма да му липсва, явно личи, че Джо Спорк се е развихрил, както само родът Спорк си може.

Арвин се ухилва и си позволява да вдиша, да издиша, пак да вдиша и скоро първокласната кабина се изпълва с хъркане като на хиберниращ морж — ако моржовете спяха зимен сън, разбира се, за което Арвин Камърбанд първи би свидетелствал, че не е вярно.

Когато капитанът на полета обявява притеснено, че ще направят малко отклонение, за да избегнат прибиращите се пчели, Арвин почти не трепва в седалката си.

* * *

Докато Лондон се къпе в скандализираща наслада, в Милтън Кийнс земята се тресе. Спящият град се върти в топлите си завивки и сънено се чуди да не би някъде да има земетресение. Неколцина окъснели пиячи се озъртат трескаво, увиват се по-плътно в палтата си — вятърът хапе — и бързат към дома.

„Блечли парк“ се тресе от неоготическите си бойници до празните, рушащи се дъсчени бараки. Вратите на дългата могила са отворени. Дървени клинци се завъртат и стенат.

Грамаден черен звяр се изтърколва нагоре и навън, полека размотава масивното си туловище. В течение на няколко секунди пъшка, после набира скорост. На дългите прави участъци на лондонската линия се превръща в невъзможно грамаден и бърз призрак, който реве и бълва дим.

От триенето релсите зад него са изстъргани до сребърен блясък.

Титанът се задава.

* * *

Сара Райс е регионален маршрутен контрольор на лондонската и регионална товарна железопътна система (нощна смяна). Работи в климатизиран кабинет. Ходи на работа с кола, понеже няма пътнически влак, който да обслужва единственото жилище, което е способна да си позволи. Всъщност не може да си позволи и колата.

Когато Сара открива, че предната й гума е била срязана, притеклият се на помощ господин се оказва извънредно любезен и доста приятен по разрошено старомоден начин. Толкова е мил, че тя изобщо не се чувства заплашена, когато й обяснява, че би трябвало да го нарича Там и че работи за най-съгрешилия и най-търсен човек във Великобритания. Иска от нея да стори нещо много просто и ще й плати повече пари, отколкото контрольорката е виждала накуп на едно място. И то за да му помогне да спаси света. Очевидно е, че Там не възнамерява да й стори зло — най-малкото понеже тъкмо й сменя гумата и е приведен в абсолютно незащитена и уязвима поза. А може би и защото напомня на Сара за по-големия й брат Питър, починал миналата година от рак. Или пък е защото тя има чувството — всички го имат, — че се случва нещо наистина важно.

Тъй че Сара Райс се съгласява и в един нула нула след полунощ натиска поредица копчета, които никога преди не е използвала в този ред. Таблото пред нея се озарява от спрели локомотиви, избиващи железни стружки от Хоув до Кармартен през Клапам Джънкшън, и яркозелена линия грее в мрака с маршрут, чист по целия път до централен Лондон. По-нататък зеленото стига до Ричмънд и Барне.

Няколко мига по-късно нещо подминава станцията й с над сто и петдесет мили в час — старите, ръждиви релси протестират, но издържат. Сара Райс се усмихва под мустак — каквото и да е сторила, поне е голямо.

* * *

Зелени пасбища, пълни с крави и овце; от време на време — празни църкви и разбити пъбове, големи участъци шосе редом с железопътната линия; локомотивът ги подминава и изчезва, влачейки подире си смрад на горещ метал и нажежен въглищен дим.

* * *

Покрай складове и училища, задните стени на магазини и ресторанти и бензиностанции, все напред и по-навътре в Лондон. Тухлени къщи се тресат, стъклена посуда подскача по рафтовете. Вият аларми на коли и се пукат прозорци. Празното легло в мазето на Поли Крадъл направо пада от пружините си и рухва на пода.

В мрака на нощта на беззаконието „Ада Лъвлейс“ се носи като копие право към „Шароу Хаус“.

Титанът преминава.

* * *

Ръскинити патрулират територията на крепостта на Шем Шем Циен. Има машини, има и хора, разликата помежду им е много малка. Под воалите лицата на монасите са маски — студенооки фрагменти от Опиумния хан, които ходят и дишат, дотолкова по своя воля, колкото и акулите. Те се хранят, те се бият, те спят и повтарят цикъла. Те служат. Част са от по-голямо цяло.

Те чуват нещо. Могат да го усетят през подметките си, в сбиращото се статично електричество във въздуха. Нещо голямо — не, огромно.

Навсякъде из „Шароу Хаус“ монасите се събират и чакат. Не се боят. Липсва им усещането за самоидентичност в колектива. Всеки е наясно, периферно, за непълнотата си и дълга, който има към оригинала. Движат се на рояк. Те са съставени от кошмари; безконечни часове от живота на Шем Шем Циен, избродирани с шарката на мъчение и смърт, теология от гняв и омраза.

* * *

Ръскинитите се въртят един около друг, възбудата им нараства. Звукът е или много по-силен, или много, много поблизо. Земята тътне. Още монаси излизат от „Шароу Хаус“ на тълпа, кипнала в предвкусване на насилие. Макар всеки да е задвижван от различен срез през формата на ума на Шем Шем Циен, едно от общите неща помежду им е любовта на родоначалника им към убийствата.

И после, в уречения час, кралицата на каналджиите изразява раздразнението си: ровът на замъка експлодира с грамадна бурна експлозия.

Зелената вода побелява и се надига. Кипи, рухва в мехурчета и пак се юрва във висините, все по-нагоре и навън в облак гъба, откъдето плисва на капки колкото сандък. По земята се търкалят смазани ръскинити — осакатени или мъртви. Като дъжд валят вцепенени и разплескани грозни риби с триъгълни зъби. За кратко имението тъне в мъгла и пяна. След това кипежът на налягането спира и гейзерът изчезва, а останалата вода се оттича в каналите.

Ръскинитският рояк се взира в празния ров. Неочаквано е. Неочакваните неща са лоши. Нежелани. Но тук няма нищо, по което да ударят, така че се взират в липсващата вода и онова, което идва, и чакат.

* * *

Двайсет секунди преди сблъсъка и стиснал с две ръце лоста за управление на влака, Джо Спорк гледа как стената около „Шароу Хаус“ се извисява все по-близо и знае, че за първи път в зрелия си живот не отстъпва панически от светлината на прожекторите. След един удар на сърцето — даже половин — този влак ще се самоизпита срещу стена. Умението на ръскинитите от отминалите дни — ръскинитите на Тед Шолт, не сегашните копелета — ще се изправи срещу необратимата физика на сблъсъка. Скотобойникът би трябвало да издържи. Ако гигантският парен цилиндър на локомотива не оцелее при сблъсъка, то експлозията ще бъде чутовна — но размерите й ще са без никакво значение за стъпилия в машината мъж. Взривът несъмнено ще го убие.

В гърдите на Джо плиска златна чаша от светло вълнение — като уиски за душата. Той се ухилва на Поли Крадъл, вижда в отговор преизпълнената й с нетърпение и чиста радост усмивка.

Уха-ха!

Стената пред тях е чудовигцна, изглежда сякаш се извива над главите им да обгърне „Лъвлейс“ като облечен с ръкавица юмрук…

Сблъсък.

Тишина, изтъкана от гръм.

Миг на абсолютен покой, най-малката възприемана от човека частица време.

Джо се блъска в перилата на машинната зала и си мисли, че несъмнено е разкъсан на парчета. Вижда земята, после небето. Влакът ще се преобърне, сетне ще гръмне. Няма начин да оцелее след взрива. Той обаче не изпитва съжаление — или няма време да съжали за нищо.

Творецът на „Лъвлейс“ обаче е знаел какво цели: задачата му не е била да построи просто мобилна лаборатория или шифровъчна станция. Създал е боен вседеход, способен да устои на зловещите удари и обрати на войната. Влакът не би могъл да функционира без машиниста си, така че той трябва да бъде добре защитен.

„Лъвлейс“ се влязва през стената в порой от бетон, тухли, камъни и хоросан. Вагоните се сближават и се слепят в едно цяло, така че комбинираната им кинетична енергия се предава в гигантска вълна по гръбнака на влака чак до предницата. Чугунът е дебел и солиден, напънът от сблъсъка отскача през припокриващите се буфери и опори и се разсейва под формата на горещина и оглушителен шум. Болтове изскачат от гнездата си, дървените панели се пукат. Двигателят вие. Грамадният бойлер за парата хлипа и стене.

Но устоява.

Разбира се, че устоява. Нали за това е създаден.

Точно като мен.

* * *

Джо се размърдва още преди влакът да е спрял напълно. Излита от кабината на локомотива и се втурва през горящата трева; напълно наясно е, че тези първи секунди имат значение, че първите битки ще решат изхода на сражението. Трепне ли някоя от двете страни, оттук насетне ще се сражава по нанагорнището и ще губи инерция. Той се зъби и се прикрива ниско. Към него с походка на чапла, полюшване и ръкомахане се понася закачулена сянка. Тварта отнася желязна тръба право в гърдите и рухва по гръб, а Джо дава глас на рев, изпълнен с дива ярост.

Ето ти за Еди! А това е за теб! А тези са за Бил и Джойс, и за Тес и всички други, паднали по пътя. И за мен. О, да. За мен!

Той крачи през мъглата, бие и смазва с оголени зъби. Когато усеща, че монасите започват да се скупчват около него, отстъпва назад към катастрофиралия влак и завесата от смрад на горяща гума. Подире му се устремяват метални ръце и мечове.

Но Джо вече е изчезнал, пристъпвайки тихо с големите си стъпала.

Зад гърба му от „Лъвлейс“ слиза малката, но праведна армия на Щурия Джо: сбирщина биячи и крадци, зарадвани до небесата от шанса да проявят героичните си натури: пенсионирани боксьори и „сенчести“ телохранители, убийци под наем и професионални трошачи на крака, със сърца, възвисени от перспективата за хубава схватка — при това за разнообразие, на страната на доброто. Само една да е, но ще изкупи всичките им грехове. Зад тях напредват взломаджиите и касоразбивачите, а подире им крачат оплаквачите — дузина скръбни господа с рамене, заякнали от мъкнене на ковчези, и пенсионирани войници, стигнали по трудния начин до Запознанството си с предмета на занаята. Не са просто армия. А бригада по събарянето.

Локомотивът вие и гъргори. Пожарът във вътрешностите му продължава да гори, парата още се нагнетява. Няма откъде да излезе. Изпускателните клапани са блокирани, захватите — огънати и запечатани с чук. Едно по едно се задействат предпазните релета и пак се изключват — всяко едно е щателно саботирано от умела ръка.

В мъглата Поли Крадъл чува смеха на любимия си да звънти пред враговете. Съзира развятата сянка на шлифера и тук-там се мярка шапката му, подмамва ръскинитите и ги привлича насам. Поли следи стъпките на танца, ритъма на веселието на Джо.

Надява се той да се окаже достатъчно бърз. И че не се забавлява прекомерно много и няма да забрави за плана.

Защото Поли вдига ръце и дава знак. От чантата на рамото й кучето Бастиън започва да вие.

Бригадата по събарянето офейква от битката.

* * *

Джо Спорк се смее насред облака дим — смее се през бандитската кърпа на носа и устата си. Дълго метално острие замахва към него. Той го оставя да профучи встрани, след това го дръпва, после изчезва. Вече е спечелил вниманието на ръскинитите, следват го плътно по петите. Спира за миг да си поеме дъх. Да. Да. Така, ето така и точно така. Всичко се напасва. Щракатащрак, както може да се каже.

Лека-полека Джо изтегля враговете си назад към влака и стенещия локомотив. За кратко се чуди дали ще успее да изпълни задачата си. Това все пак са хора. Истински хора, макар и да са разчовечени и побъркани. Вероятно ще загинат. След това обаче майсторът се сеща за Поли и брат й, и за целия широк, невероятен свят отвъд, който ще спре да цъка, ако тази нощ не мине по план. И си мисли: това са моите мъчители.

Майната им тогава!

Пак се разсмива — много високо — и чува отгласите на преследвачите си. Стъпва с дрънчене върху стъпенките на локомотива, след това се хързулва на колене по металния под и се гмурва надолу и навън през другата врата, хуква към Поли Крадъл и останалите. Брои крачките: еднадветричетирипетшест… двайсет… трийсет…

Чува тропот и тракане на метал в метал, мъже и машини нахлуват в корпуса на локомотива. Търсят го. „Лъвлейс“ отново простенва. Твърде нажежена. Твърде нагнетена. Идва й в повече.

Джо Спорк усуква тяло в пързалящо завъртане и се хлъзва в окопа между две ниски стени, насочва бащиното си оръжие към туловището на машината с все грамадния парен бойлер и целия му натрупан бяс. Дърпа спусъка.

Бамбамбам. И после: БАМ!

Нощта е бяла и оранжева, а светът се състои изцяло от звук.

Ако Джо си е мислил, че катастрофата е била шумна, то сега вече знае истинския смисъл на тази дума. Около него свистят, дрънчат и бръмчат шрапнели. Парче метал се забива в една статуя. Джо лежи по гръб и се смее, и изобщо не може да се чуе. Но поне всички ръскинити наоколо са унищожени. Надига се и хвърля поглед назад към експлозията.

Зейнал черен кратер вдига пара и дим, осеян е с тела. Нито едно от тях не издава и звук.

Джо преглъща вината си и усеща на мястото й да се надига вълна от гордост — родено на бойното поле задоволство. Избира то да разцъфти в гърдите му.

Премята картечния пистолет през рамо, събира войниците си и им раздава заповеди. Групата по събарянето съблича робите на мъртвите машини и всички заедно прекосяват имението и влизат в къщата.

* * *

Едно време, без съмнение, това е било прекрасно старо имение, с мраморни подове и колони, а грамадните прозорци са били част от Имперската стая, апартамента Бийвърбрук и покоите на лейди Хамилтън.

Днес всичко е различно. Останала е само черупка, в която се е заселил друг паразит — като онези странни океански червей, които растат в плътта на раците и евентуално ги изяждат изотвътре.

От стъкления купол на кулата надолу „Шароу Хаус“ е била изядена, а стените са съборени, за да се отвори място за катедрала. Тук-там се издигат високи колони от тухли, от които висят ивици тапети, позволено им е да останат и да понесат тежестта на оголената стоманена арматура. По стените в останките от балната зала като лиани се протягат черни кабели. Ръчно изрисуваните фрески са били пробити, статуите — строшени, нарязани и избутани встрани. При все че още усеща в устата си вкуса на огнената смърт на „Лъвлейс“, Джо вкусва и надвисналия гумен мирис на нагрети електрически жици, стои като метална юздечка на дъното на езика му. Насред пода зейнала дупка потъва все по-надолу и по-надолу в земята.

Разбира се. Всичко трябва да наподобява съвсем точно миналото. Опиумният хан изживява битка от предишния век, преиграва победата си над Еди Банистър и любовницата й, над Абел Джасмин и Тед Шолт — и всички останали. Не е важно, че те са вече мъртви. Важното е, че той печели и вижда как става това.

От дълбините на бездната се разнася подобен на дишане звук и в същия миг, когато го долавя, Джо долавя и някъде в далечината и във висините басовото, чуждо бръмчене на стотици хиляди крила.

Пчелите се завръщат.

* * *

Пътеката към ямата е поръбена с тръби и електрическо оборудване; Шем Шем Циен си е направил своя версия на машинарията на Франки, но му липсва икономичността й, нейното усещане за човечност. Вместо кошери и метафора тук има брутална индустриална технология, годна за изстрелване на ракети и изпепеляване на цели народи. В цялата си инструменталност, но лишена от сърце.

Бригадата за събаряне следва дирята от тръби до найвътрешните покои на „Шароу Хаус“, където зейнала паст е била изрязана или изкъртена в стария каменен под и избите и криптите на замъка са зейнали към горния етаж. Склонът към дъното е, по всичко личи, дълбок поне колкото е висока кулата отгоре; главозамайващи двеста фута[158]. Надолу води самоделно стълбище — конструкция като на моста „Бейли“, поддържана от скеле от винкели и въжета. Кабелите се увиват около тях или висят отвън като завеса от дебели лиани удушвачки.

Джо Спорк наднича през ръба. Надолу сред лозите вижда плашила. Или — не. Не са плашила, разбира се. Не и при Шем Шем Циен. Това не са щастливи кукли с глава от ряпа, направени от пълнени пижами и сено. Истински хора са. Инженери по поддръжката, пазачи и лабораторни техници, мъртви и провесени като същински парцали. Наскоро умъртвени; няма и ден. Може би ханът ги е предвидил като посланици към Бога: предварително известие, преди да почука на портите. Или пък просто са му се пречкали. Или ги е убил без причина. Опиумният хан не се нуждае от мотиви, поне според Еди Банистър. Винаги е правел каквото му скимне и твърде често то е включвало кърваво и свирепо клане.

Джо знае, че гневът разтяга лицето му като маска, но го вдишва обратно и се вкопчва в стеблото му. Ще му бъде нужен. Няма смисъл да го разпръсква тук.

Кучето Бастиън се измъква от хватката на Поли Крадъл и изщъква встрани — търси враговете със слепите си очи. От сумрака бълват проблясъци на електрическа светлина, като буря със светкавици в дълбините на море.

Джо стиска пистолета си и повежда групата си надолу в тъмното. Стълбището се вие по спирала и на всяка крива има по още едно тяло, което да събира насекоми. Конструкцията се тресе при слизането на бригадата — твърде много крака и твърде много тежест — и Джо Спорк се пресяга да намери опора. Поли Крадъл дръпва ръката му и го поглежда сурово и с гняв. Ръмжи му:

— Идиот! Използвай главата си! И очите си!

Тя посочва предпазното перило. То блести и искри. Джо вперва поглед в него. Натрошени стъкла и мирис на марципан.

— Какво е това?

— Цианид, бих предположила. Няма какво друго да е, нали?

Един от биячите вече се е порязал. Рухва с хрипове на втората площадка. Когато приятелят му се притича на помощ, под тях поддава таен капак и те падат в електрифицирана мрежа.

Джо Спорк ругае под нос. Не казва „бъдете внимателни“, понеже никой от отряда му не е глупав. Сурови са — а вече и гневни, — но не и глупави.

* * *

Стаята на дъното на стълбите е бездна, която слива имението с откритото пространство на Каналджийския обход — изби и гробници стават едно цяло. Получила се е гигантска шепнеща галерия, все едно си под купола на катедралата „Сейнт Пол“ — отекващо ехо от стените, от горните етажи и от кулата, и от небето отгоре. Тук звукът на приближаващите пчели се превръща като постоянно мърморене, съскане на шума на радиото между станциите.

Опиумният хан чака гостите си на грамаден трон от ковано желязо, заобиколен от машините си. Кошерът от Уиститиел се намира в средата на цялата конструкция, грубо разрязан, накичен с жици и напаснат с оборудването около него. Дебели черни маркучи изтичат от огромни компютърни банки и се събират при друго, полупознато устройство — също като онова в индоктринационната зала в „Щастливите декари“, но далеч по-голямо — архивът на Човека-запис.

Около всичко това проблясват светкавици — актиниево сини огньове пукат и цвърчат по старите и по-странни творения на Франки Фосойо, а няколко оцелели трупа цвърчат и подскачат на древните електрифицирани рамки.

Когато Джо Спорк слиза от стълбите и стъпва на пода, Шем Шем Циен се усмихва и натиска един лост от дясната си страна, а целият апарат се разтриса и кипва. Кошерът вие.

— Здравейте, мистър Спорк — казва Шем Шем Циен.

— Вон.

— O, моля те, спести ми поне това… Твърде много закъсня, между другото. Свършено е. Машината ще ми покаже Истината и аз ще се превърна в Бог.

— И всички други ще умрат. Дори ти. Ще престанеш да бъдеш личност. Ще си просто…

Да. Копие. Безконечно повтарящ се мотив.

Шем Шем Циен разтваря ръце:

— Виждаш ли? Аз съм бъдещето. И всъщност това е повярно, отколкото можеш да си представиш. Когато светът бъде подготвен от Разбиращата машина, ще ви благословя до един със собствения си ум. С помощта на калибрационния барабан мога да използвам машината и като предавател. Също като ръскинитите ми, мистър Спорк, вие ще познаете всяка подробност за мен. И постепенно ще се превърнете в мен самия. Аз ще бъда всички и всичко, за вечни времена. Възприятието ми ще бъде единствено. Умът ми ще бъде единствен. Вашият ум, мистър Спорк. Ще станете част от мен. Аз ще се превърна в Бог. Твърде късно е да го предотвратите. Винаги е било късно. И винаги ще бъде — закъсняхте завинаги.

След малко Джо Спорк свива рамене.

— Ако съм се забавил твърде много, нямаше да си говорим.

Внезапно той осъзнава черно на бяло, че това е истина и миг по-късно и какво означава този факт — а именно, че Разбиращата машина действа. Етап едно, както го е нарекла Франки. Онова, което тя е искала да постигне. Зоната на безопасност. Но много скоро и това ще се промени.

В ъгълчето на ума му — ехото на потвърждението.

Джо вдига поглед и вижда водопад от пчели — вихрен, прекрасен, ужасен поток, и всичко се променя.

Опиумният хан излайва команда и от мрака се появяват хора — корави копелета, и съдейки по вида им, свикнали да работят заедно. Може би са нарковойници или наемници. Наемници. Веднага щом Джо се досеща за този вариант, усеща и правотата му.

Пчелите се спускат и изпълват галерията. Над целия Лондон са, той знае и това, страхът му се трупа, нараства и осъзнаването, че предстои да се случи нещо много лошо.

Шем Шем Циен се смее. Джо опипва ръбовете на това име в ума си, но, изглежда, има граници на възприятието му — когато си мисли за врага, не придобива усещане за истинската същност на Опиумния хан. Въпросът му остава недоразбран — не е достатъчно рафиниран, за да получи положителен или отрицателен отговор. Но скоро това няма да има значение. Скоро пререшението ще съпровожда питането и след това въпросите изобщо ще престанат да съществуват.

Смърт чрез бележка под линия.

Битката започва, брутална и напрегната. Уличен бой, без нито един елегантен финт или хитър номер. Галерията се изпълва с мрачни и измъчени отзвуци: сумтене, разкъсване, викове и удари; разрязване и трошене. Толкова близо до машината и двете страни се боят да използват оръжия. Наемниците се сражават с ръце, крака и старомодни средства за всяване на паника. Биячите отвръщат на удара.

Пчелите се спускат в самата залата — бръмчащ облак от хаос и паника, и внезапно цялата сцена е припокрита от нов пласт. Всеки присъстващ си има живот и история — очевидна и реална, и незабавно проумяна. Това е състоянието, подозира Джо Спорк, в което Франки си е представяла, че войната ще стане завинаги невъзможна — точно както теоретиците на отровния газ и атомната бомба щастливо са хранили илюзията за човечество, което прави тези оръжия неизползваеми, и ще разбере техния урок — че войната е хабене на ресурси и е безцелна.

Боят продължава дори още по-яростно.

Разцепените и изкормени останки от Разбиращата машина работят сред облака стрелкащи се напред-назад златни пчели, истините се задълбочават и отговорите стават все по-фрактални и по-пълни. Надали има много време, преди да стане твърде късно. Джо незабавно узнава точно колко — и може да усети измерването на времето не в секунди и минути, а със съвършения часовник на атомите. Но в минути, да, прав е: до края не са повече от пет.

Джо се втурва през водовъртежа на трескавото сражение в търсене на Шем Шем Циен. Забива юмрук в лицето на изпречил му се противник, привежда се под ответен удар и се разсмива, когато препъва врага си по гръб и го прегазва. Смее се, понеже вижда победата си, отразена в движенията на противника, още преди да се случи. Гази през битката, като знае точно накъде се е запътил и къде трябва да се намира. За момент е обсаден от врагове, твърде многобройни дори за такъв като него, но после единият закрещява в измъчен ужас и стиска крака си там, където сега липсва парче прасец, откъснато от щръкналия като на нарвал зъб на Бастиън. Джо се гмурва в отворилия се процеп, размахва юмруци, нанася удар и се оттегля. Кучето изчезва в мелето, а напредъкът му може да се проследи по писъците и проклятията.

Джо реве в берсеркерски пристъп на смях, разперва широко ръце и се хвърля напред да събори противниците си на земята, претърколва се покрай тях и скача на крака. Усеща пръсти под подметките си, настъпва под съпровода на проклятия, изплъзва се. Маршрутът му е като криволичеща вълна през стаята, но той го изминава със съвършена увереност и ръце, преизпълнени с могъщество. Разбира съвършено мотива, знае целта си, усеща приближаването й. А после двамата се озовават лице в лице насред водовъртежа.

Опиумният хан и врагът му, в съвършено равновесие. Те са опорната точка. Всичко се предопределя от това, което ще се случи помежду им.

И двамата знаят, че това е истината.

Шем Шем Циен вдига ръка: спри.

Джо прави същото.

И настъпва специфичен покой, възцарява се над стенанията на пострадалите.

В покрайнините на залата от сенките изникват ръскинити с одимени и разкъсани роби. Шем Шем Циен се подхилва.

— Наистина е удовлетворително, Джо Спорк, да си ми подръка в този момент. Да имам враг, когото да смажа, докато се възкачвам към божествеността.

Джо не отговаря. Чака.

Ръскинитите посягат и смъкват качулките си, а отдолу се показват лицата на Саймън Алейн и оплакваните му. Опиумният хан се взира в тях изумен, а след това широка усмивка разцепва лицето му:

— Намерил си братята оплаквачи, а? Намерил си ги и си ми ги довел като специална изненада! О, Джо! Прекалено е хубаво. Да не мислиш, че това ще върне горкия Вон към живота? Ще ме изплашиш с ужасяващите оплаквачи и моята стара, погребана душа ще изскочи на бял свят? Борба за надмощие в собствената ми глава, удар под кръста, а? Да, така си си мислил! Дай ми само секунда да се насладя на ситуацията. Великолепна е. И не се притеснявай, братко Саймън. Веднага ще се заема и е теб. Знаеш ли, мистър Спорк, често си мисля, че при други обстоятелства ние двамата…

Джо Спорк въздиша:

— Празнодумец!

Размърдва врат, за да отпусне мускулите, захвърля шапката си на пода, след това изпищява в гняв и омраза и скача…

* * *

Само дето не го прави, понеже веднага щом започва движението, знае безпогрешно какво ще стане, ако го изпълни. Разбиращата машина работи вътре в главата му, интимно и съвършено долавя действия и последици от всички възможни ъгли:

Джо скача, протегнал грамадните си длани. Шем Шем Циен го пресреща и падат заедно, претърколват се многократно. Джо отхапва парче от ухото на врага си. Опиумният хан троши два от пръстите на майстора. Разкъсват се един друг с умение и диващина, равни са по сила, така че битката продължава. И продължава, докато, внезапно, няма нищо повече. Светът спира. Край.

* * *

Щом вижда Джо да застива и проследил като него същата каузалност, Шем Шем Циен се разсмива, пристъпва напред, вдига тесния си меч и спира…

Опиумният Хан се хвърля в атака. Джо отскача встрани, острието прорязва черта по бедрото му. Той вдига пистолета си и стреля — куршум захапва рамото на Опиумния хан. Сближават се.

— Много съжалявам, братко Вон. Време е.

Саймън Алейн е преминал разстоянието помежду им толкова бързо, сякаш е прелетял до тях. Издига се зад Вон Пери, пресяга се със силните си ръце. Лявата прихваща Пери през гърлото, той посяга да заключи бандита в нелсон и с другия си лакът. Натиска главата на Пери напред и бавно, полека, прешлените се разделят и гръбначният стълб се чупи.

Вон Пери умира.

* * *

Шем Шем Циен се завърта, вади пистолета си и стреля по Саймън Алейн. Той пада с вик, стиснал хълбока си. Може и да оживее. Може и да умре. Не е решено. Все още.

Опиумният хан се извръща отново към Джо Спорк, вече с пистолет в ръка. Часовникарят вдига картечния „Томи“ и се разкрачва за стабилност.

— Давай — казва. — Да проверим какво ще стане!

Шем Шем Циен се взира в него.

И продължава да го гледа.

И не знае каква ще бъде развръзката.

За миг по одухотвореното му лице пробягва паника. Потиска я толкова бързо, че е лесно да не я забележиш. Може да я видиш и пак да не я познаеш. Освен ако не я очакваш.

— Харесва ти да си на шофьорското място, нали? — отбелязва Джо Спорк. — Не обичаш хазарта. Нямаш вяра, така че искаш да принудиш Господ да си говори с теб. Не можеш да управляваш смъртта, така че убиваш, понеже ако се превърнеш в смърт, може и да не умреш. И просто за застраховка се превърна и в мъртвец… — Той се хили, озъбен по вълчи. — Сегашното положение сигурно много те дразни. Да се взираш в дулото на това оръжие и да знаеш, че дори ако ме застреляш с първия изстрел, аз все пак ще дръпна спусъка и няма абсолютно никакъв начин да контролираш дали ще те убия или не. Един от нас ще загине, може да сме и двамата. Но няма как да узнаеш предварително.

— Патова ситуация — отрязва Опиумният хан. — Няма никакво значение. Времето е на моя страна.

Смехът на Поли Крадъл отеква ясен и без следа от страх.

— Нищо подобно, не — казва тя. Пристъпва през редиците на оплакваните и слага ръка на рамото на любимия си. — Сега е моментът, Джо. Всичко е наред. Прави каквото трябва!

Тази нощ Джо Спорк се е сражавал и вероятно вече е убивал. Не е невъзможно експлозията на „Лъвлейс“ да е прекъснала съдбите на живи хора, които биха се опомнили след време. В битка е нанесъл травми, които могат да се окажат фатални. И все пак никога не е бил убиец — не е палач, нито наемен усмъртител, не и хладнокръвен. От друга страна обаче, ето го тук и това е неговият живот, а ако мигне или се поколебае, светът ще свърши. Джо се взира през разделящото ги пространство и вижда, че Опиумният хан вече знае какво се кани да каже. Въпреки това го изрича с нарастваща увереност, която не идва отвън, не е дело дори на Разбиращата машина или на пчелите, а се корени в него самия. Редом с Поли изборът е лесен. Той втренчва поглед в Шем Шем Циен.

— Ти ми отне дома и уби приятелите ми. Измъчваше ме до смърт — дважди — и ме връщаше от прага й. Преследвал си баба ми. Опита се да убиеш Поли, за да ме спреш. Чупиш неща, които са прекрасни, понеже ти доставя удоволствие…

Опиумният хан отваря уста да каже нещо в отговор.

Томито блъвва бял огън.

Щуравия Джо Спорк язди бурята с пръст на спусъка. Натиска с все сила гангстерското оръжие, напъва гърди и рамене да го удържи върху целта. Завърта го напред-назад из пространството, където беше застанал Шем Шем Циен. Усеща ужилване на бузата си, а когато се завърта, нещо го дръпва за шлифера — той осъзнава, че това са куршуми, но не му пука. Стреля, докато пълнителят се изпразни, оставя гангстерският пистолет да го води и да се опита да изтрие противника му от лицето на света. Когато оръжието щраква на празно, Джо пристъпва напред през облака от барутен дим — негово собствено дело — и е готов да използва и приклада, ако се налага; готов е да стиска и да къса. По ризата му има кръв, ухото му е откъснато и пари. Прострелян е. През лицето му минават едва осезаеми черти от болка, а едната ръка го боли.

Прострелян е, но не е убит.

През дима вижда Шем Шем Циен да криви устни в гримаса на върховно презрение — гримаса, която прекъсва внезапно, когато Бастиън Банистър тромаво пристъпва напред да изръмжи предизвикателството си право в лицето му. Джо вижда — и освен това долавя — объркването на Опиумния хан. Как може един мопс, няма и педя на ръст, да застане очи в очи с Господ? Глупава шега в последния момент? Куче на кокили? Хитроумен номер с кукла на конци?

Главата на Шем Шем Циен почива там, където е паднала, на ярд[159] или дори повече отвъд тялото му. Линията куршуми от томито е прерязала врата му като меч.

Той осъзнава истината — дали благодарение на Разбиращата машина, дали го съветва избледняващото му зрение, може би и заради усещането за камък под разкъсаната му плът и кост. Шем Шем Циен се ококорва в неизразим ужас. Устата му се отваря, сякаш да заговори.

И с това се свършва.

Джо Спорк изчаква малко, за да е сигурен, че врагът му е мъртъв, след което минава покрай отрязаната глава на Опиумния хан и отива при машината, която ще погълне света.

Кошерът ръмжи и бълбука задавено, черните кабели бръмчат от енергията, кипяща в гладките му органични линии. Пчелите са във въздуха, но се събират и се вият по спирала във все по-съвършена шарка, която досущ напомня решетка. Все по-малко приличат на пчели и все повече — на въртящи се зъбни колелца, които се зацепват едно за друго. Джо се чуди колко ли време му е останало.

Почти се е изчерпило. Две минути. Може и по-малко да са.

Той крачи към Разбиращата машина като през приливна вълна, енергиите й го дърпат и блъскат. И после внезапно навлиза в окото на бурята. Всеобхватната му увереност изчезва — толкова близо до машината тя сама заглушава ефекта си. Джо за момент си представя бъдеще, в което се е провалил и остава жив като единственото надарено със съзнание същество на Земята. И дори във вселената.

Коленичи и се взира в кошера. Предният панел липсва. Формата на корпуса е била променена. Нищо не прилича на последователността, която е заучил.

За момент не знае какво да прави.

След това ръцете му се раздвижват сами. Лишената му от думи същност — незапозната със страх и опасности, нехаеща за разрухата на всичко наоколо, вижда задачата и знае формата на машината. Шем Шем Циен е съсипал изкуството, о, да, и така е показал слабост и е сторил глупост, но схемите си остават непроменени. Завърти това. Сега онова. А сега много бързо и двата превключвателя.

Отделя се плоскост, която разкрива устройството във вътрешността.

* * *

Джо хвърля поглед през рамо към залата и вижда страх. Корави мъже и жени плачат. Открива Поли, изражението й го подканва. Остава минута, казва му тя. Джо, моля те. Толкова неща са останали недовършени! Няма начин за бягство, няма друг път, освен да разголи зъбните колелца на душата. Дезинтеграция.

* * *

Обичам me.

Моля me.

* * *

Джо извръща рязко глава към машината. Усеща го като предателство. Ако Поли ще умре — ако той се провали, — то следва да гледа към нея, когато това се случи.

Значи, след като е избрал да отклони поглед, не може да се провали. Гангстерът здраво запъва пети. Занаятчията навива ръкави.

В сърцето на Машината, около ключа за активирането й, има заключващ механизъм с циферблат. Около ръба му обаче не са нанесени цифри, а букви:

О, П, С, Ж, Д, А, У Ш.

Това го няма в списъка на Франки. Добавено е в последния момент. Добавено от нея — той разпознава стила й… Добавено, но защо? Какъв е смисълът?

Каква догма е заложена?

Истината? Има ли дума, в която тези букви изписват истина? На гръцки ли е? Френски?

Джо се колебае, отдръпва се. Не.

Кога го е добавила?

Късно. Съвсем в края. Когато Шолт е станал Пазител. Матю е пораснал. Еди си е тръгнала. Ето я годината, гравирана в метала: ФФ, 1974. И патешкото краче — нейният знак. Последна защитна линия, за да се съхрани машината. Да продължи да работи. Да задържи истината пред лицето на онези, които биха искали да я изключат.

Защо? Какво е защитавала тя? Себе си? Света?

* * *

Зад гърба на Джо присъстващите падат на колене — не в молитва, а най-вече от изтощение. Пищели са. Сега просто чакат. Остават броени секунди.

* * *

Машината е своя майстор. За какво са били всички усилия? В крайна сметка за какво е копняла Франки?

Джо знае.

Еди.

Даниел.

Матю.

И синът на Матю. Роден през същата година. Той се чуди дали е идвала в болницата да наднича самотна през стъклото на родилната зала.

Поглежда към циферблата и вижда буквите на името си. И изключва Разбиращата машина.

* * *

Над главата му пчелите преустановяват вихреното си кръжене. Облакът добива ред, после се успокоява, а накрая те кацат на земята и се редят, прибират се в кошера в спретнати редици. Навсякъде по света се случва същото, ако може да се има доверие на Франки — а Джо вече не знае, понеже, слава Богу, трябва да разчита на вярата си.

Той изпълнява процедурата докрай, изпраща и последния сигнал — онзи, който ще накара останалите кошери да изгорят и да умрат. Ще остане само този. Последният.

Прекъсва захранването и изважда калибрационния барабан, след това и книгата.

За първи път ги държи и двата. Много са леки и твърде малки, за да бъдат толкова опасни. Прибира ги в джоба си.

* * *

Накрая Джо взима един захвърлен ковашки чук. Опиумният хан съществува в безконечните редици магнитни и киноленти; в книгите и записите, в снимките от противния си живот. Потенциалът за възкресението му витае във всеки ред и щрих по тях. Това е пълното и оригинално копие на Човека-запис. Дори изгорялото в „Щастливите декари“ определено е било непълно. Шем Шем Циен не би позволил тези записи да излязат от ръцете му, не би допуснал възможното сътворение на втори истински хан.

Джо също няма да го позволи.

Завърта чука и нанася първия удар.

Отнема много, много дълго време. Или може би само секунди. Раменете го болят и гърбът му се противи. Той премазва архива отново и отново, разкъсва го с голи ръце, кърви от порязвания и забити трески. Когато се уморява, пришпорва се с образи на мъртъвците, на страха на Поли в последните мигове. Използва всичко, за да се принуди да продължава.

* * *

По някое време вече не е останало нищо достатъчно голямо за чупене и Джо събира на купчина всички останки, през която пуска тока от главния кабел, така че лентите цвърчат и хвърлят искри, а целулоидът се запалва. Когато пламъците се разгарят както следва, той вдига трупа на Шем Шем Циен и го хвърля на кладата.

XIX

Подир това

Джо Спорк е най-арестуваният човек, когото светът познава. Застава пред „Шароу Хаус“ с лице, грейнало в светлината на прожекторите и новинарските камери, и бащиното си оръжие на земята. Оставя го много внимателно, понеже му се струва, че с цел да го застрелят тук са се събрали до един всички полицаи от Отряда за бързо реагиране, морски пехотинци от резерва и войници от Специалните сили, та дори и няколко души на Кралската кавалерия.

Зад гърба му, малката, но праведна армия на Щурия Джо с огромно достойнство прави същото и стотиците насочени към всички тях оръжия ги следят като огромен облак от смъртоносни гъски, чиито дълги метални върхове се люлеят, а изпъкналите им очета им отдават цялото си внимание.

Има обаче проблем с юрисдикцията. Джо е нарушил толкова много закони, че представлява нещо като юридически гордиев възел. Дребни бюрократчета вояват за него насред арестуващата го армия. Редица по редица с отровна изтънченост се сблъскват пълномощия. И през цялото време гъскопушките не трепват. Джо предполага, че това е разбираемо.

А после юздите на тази огромна вълна бюрократично неразбирателство поема някой от самия й тил. Господинът е много сериозен, с опечалена, тревожна физиономия и звучен глас, който намеква за гробове и тайна зла участ.

— Добро утро, дами и господа, добро утро. Може ли да ми обърнете внимание? Благодаря ви много. Наричам се Родни Артър Корнелиъс Титуисъл, от стария и уважаван род Титуисъл, кореняци лондончани, и съм Главен пазител на Наследствения съвет. Благодаря, детектив сержант Пачкайнд, от вашите услуги няма да има нужда. Мистър Камърбанд, ще бъдете ли така любезен да обясните положението на нашия така чаровен Базил? Благодаря.

И ето че едър мъж с вратовръзка с цвят на сьомга изблъсква дребничкия Пачкайнд, който не изглежда много доволен от случилото се — но ако това е оригиналният Арвин Камърбанд, то той е изгубил значителна част от обема на корема си и го е прехвърлил на раменете си.

— А сега, докъде бях стигнал? А, да, ако мога просто да мина оттук, сър, добри ми небеса, май отглеждат големи момчета там, откъдето идвате, а? И къде ли е това? Шропшър, разбира се, разбира се, много хаусманско[160], да. Ако мога да подмина и вас, благодаря… Джошуа Джоузеф Спорк. По силата на правата, дадени ми от правителството на Нейно Величество, подвеждам ви под отговорност за убийство, палеж, предателство, тероризъм, бандитство и бунтовничество. Винаги съм искал да арестувам някого за бунтовничество, мистър Спорк, считам, че звучи много изискано, а сега, ако бъдете така добър да се предадете на този мил господин тук… благодаря. Ще увиснете, сър, ще увиснете за вратлето от главната мачта на държавния кораб, о, да! Не си представяйте, че някой хитър адвокат ще ви измъкне от тази каша, мистър Спорк, макар, доколкото знам, вашият да е най-хитрият раждал се някога простосмъртен, същинска есенция на професията, един вид установил се на земята бог на адвокатурата. Доведете го, мистър Спорк, ще го разбия с един прокурорски удар! А вие, мадамке — обръща се този ужасяващ човек към Поли Крадъл, — следва и вие да се засрамите от себе си. Мястото на жената е у дома, момиче, да кърпи чорапите на семейството и да лъска тенджерите и тиганите, не да приюпоченства. Срамота!

Не преигравайте — отбелязва Поли Крадъл, когато Титуисъл й щраква прангите. Главният пазител се дръпва притеснено от нея.

— Дива котка! Вещица! Махай се оттук! Чакай? Къде е онова ужасно куче? Кажете ми, че е изгоряло! Не? По дяволите. Е, и то е под арест. Както и всички вие, бандитковци мухльовци, смятайте се за арестувани по обвинения за заговор, за щастие, съм си докарал цял автобус, да, ето го там, ако благоволите да се оковете с предоставените ви пранги за крака…

Отнема няколко минути, но съвсем скоро целият отряд на Джо вече е на борда на черен затворнически автобус със затъмнени прозорци и мъжете от Съвета по наследството ги откарват към затвора.

— Мърсър — заявява Поли Крадъл, когато автобусът се пъхва в един гараж и всички припряно слизат, за да си идат у дома с други превозни средства, — това беше напълно смехотворно.

Мърсър Крадъл сияе.

* * *

На следващия ден, когато нормалната дейност на правителството е възстановена и — макар и поочукани от налудничавите събития — институциите за ред и законност отново функционират по присъщите си непоклатими начини, един господин със старомоден пилотски костюм застава пред бомбардировач марка „Ланкастър“. Малко след десет часа чува звука на приближаващ се двигател и завърта глава. На няколко ярда от него спира винен „Ролс-Ройс“, чиято боя е малко очукана след скорошната престрелка и носи следи от експлозия, а отвътре излизат мъж и жена. Пухкавото лице на пилота изгубва предпазливата си почуда и се озарява от широка усмивка.

— Уха! Ама как само се развихрихте! — възкликва председателят на „Сейнт Андрюз“.

— Да — отвръща Джо Спорк, — точно така си беше.

— Донесох ти резервен чифт чорапи. Както и едни за дамата. Оказа се, че имам няколко броя в скрина. Стори ми се, че след цялата суетня и тъй нататък може да са ти полезни.

Най-грозните канареножълти ромбчета на света.

— Благодаря. Това е… много мило.

— Това трябва да е приятелката ти?

— Съжителка и любовница — заявява твърдо Поли Крадъл.

— И то със сериозно ударение на „любов“ в думата. Вече взех решение.

— О, добре — казва председателят. — Поздравления! А това ли е товарът?

— Да, това е всичко.

— Не мога да не забележа, че явно носите и препариран мопс.

Бастиън отваря едното си око и изръмжава. Председателят трескаво се дръпва. Поли се усмихва и обявява:

— Харесва те.

— Трябва ли да се притеснявам?

— Много.

— А това са… останките… предполагам?

— Да — казва Джо. — Преценихме, че не е безопасно да ги оставяме да се въргалят наоколо.

— Не. Определено не. Проклетите правителствени идиоти ще пуснат хората си да пълзят по тях с лупи и да се опитват да го възстановят. Задници, всички до един. Хубаво самолетче си откраднал, между другото, откъде намери време?

— Поверих на друг задачата.

— Много добре. Делегиране на права. Отлично. По случайност все още, изглежда, много те търсят. Мислех си, че всичко това ще отмине. Не е като да не знаехме истината накрая, нали?

— Председателят потреперва.

— Не. Но веднага щом тя отмина, започна овладяването на щетите. Аз съм… удобен.

— Е, напереното ти приятелче ни уреди регистрация — нахално малко копеленце. Че и обича дълги думи. Доста ми допадна.

— Това е брат ми — обявява Поли Крадъл.

— Горката ти. Сигурно много се гордееш. Не е с вас, нали?

— Ще ни посрещне там.

— Разбира се. Е, накъде сме тръгнали?

Джо Спорк му подава парче хартия с написани на него цифри.

Председателят вдига вежда. Май е малко разочарован.

— Почивка на плажа?

— Всъщност ще се срещнем с приятели и оттам продължаваме.

— Наистина ли? С кораб значи.

— С подводница — уточнява Поли Крадъл.

Председателят поглежда към Джо Спорк — не вярва напълно — и вижда потръждението в краткото проблясване на примитивна искрица в очите му.

По пухкавото лице на пилота им бавно плъзва усмивка и той заявява:

— Е, така повече ми харесва.

Малко по-късно ланкастърът си прорязва път на изток и изчезва от поглед.

БЛАГОДАРНОСТИ

Без съпругата ми Клер тази книга щеше да има далеч по малко смисъл. Хватката й върху историята и фината настройка на детектора й за глупости са ценни качества, без които не бива да остава ни един писател — но аз не съм склонен да я деля с никого. Намерете си собствена.

Агентът ми Патрик Уолш е един вид преносимо, персонално око на бурята. Носят се слухове, че в свободното си време тренирал тигри и може да огъва стомана само със силата на ума си. Не съм ни най-малко изненадан; с подобен екип всичко е възможно.

Едуард Кастънмайер в „Нопф“ и Джейсън Артър в „Уилям Хейнеман“ упражниха върху мен тъмните си редакторски умения, използваха Клетвата на ковача, за да ме тласнат в правилната посока и от време на време Розетския камък, за да ме разберат. Тази книга или вероятно авторът й имаха нужда от известно подритване по някои части — но крайният продукт е тъкмо историята, която исках да разкажа. Няма по-голямо удоволствие от това да те редактират добре. (Добре де, това е лъжа. Но: като изключим очевидните изключения, няма по-голямо удоволствие.)

Разкошните проекти на Джейсън Бухър за американската корица пристигнаха неочаквано в един доста мрачен ден в началото на 2011 г. и ме накараха да усетя колко истинско и прекрасно е цялото ни дело. Изумителната английска корица на Глен О’Нийл беше обявена няколко месеца по-късно и, честно, не мога да си избера коя от двете ми харесва повече.

Джон Д. Cap от Вашингтонския университет беше така любезен да ми даде ценни съвети по въпроси, свързани със свръхохладената вода и подводниците. Решително пренебрегнах реалността в името на добрата история. Но все пак дължа благодарности на Джон и на неговия правен съветник, лабрадор ретривъра Грейп.

„Джинджър и Уайт“ осигуриха чай и място за сядане. Понякога това е всичко, което му трябва на човека.

Израсъл съм в пълен с истории дом и част от тях бяха за бандити и престъпници. Някои от тях бяха предизвикателни и героични. Всички до една — изумителни. На всеки, сядал на нашата маса и отделил време да разкаже по нещо на малко и сериозно дете: благодаря!

Дъщеря ми Клемънси се роди по време на преработката на черновата, тежеше горе-долу колкото ръкописа и се нуждаеше от значително повече внимание. Малките й стъпчици са навсякъде из живота ми и „Машина за ангели“: а в случая със страници 92, 307 и 513 — и съвсем буквално. Благодаря ти, меченце!

1

Robert Warshow — американски есеист и писател.

2

Spork (англ.) — хибрид от вилица и лъжица (лъжица със зъбци); споркът е изобретен през 1870 г. и е учудващо популярен и до днес. — Б. пр.

3

Град недалеч от Единбург, известен като, домът на голфа“ — там през 1754 г. е учредено дружеството The Royal and Ancient Golf Club of St Andrews (Кралски и древен голф клуб на Сейнт Андрюс), който днес има законодателно право върху играта в цял свят (с изключение на САЩ и Мексико). — Б. пр.

4

Броят на допълнителните удари, позволени на играча за достигане на резултат, близък до съответния пар на игрището. — Б. пр.

5

Фр. — ексцентричен. — Б. пр.

6

През 2012 г. Джо Пастернак — помощник-треньор на баскетболния университетски отбор на Аризонския университет — отправя пословично страстен ритник в краката на Йорге Гутиерес, играч на Калифорнийския университет. — Б. пр.

7

По време на индустриалната ера в Лондон масово се използват яркочервени тухли, за да бъдат сградите по-видими в мъглата. — Б. пр.

8

Лондонските каналджии боклучари (Toshers — англ., от Tosh, боклук, глупост) са „професионални“ нещотърсачи — събират изхвърлените в канализацията на града ценности. Подземният им свят се управлява от кралица Боклуче, капризната Дама на късмета. — Б. пр.

9

Фр. — обитател на полусвета; на демимонда (т. е. на висшето общество като смес от наследствена аристокрация и богаташи). — Б. пр.

10

Лат. — Laburnum anagyroides, лабурнум — зимоустойчиво дърво с тежка, жълтеникава дървесина, която е особено гъвкава.

11

Лат. — свърши се, извършено е; последните думи на Христос на кръста. — Б. пр.

12

Фр. — довиждане.

13

Titwhistle (англ.) — свирката, която се поставя на чучурите на млековарките и предупреждава при завиране. Букв. Цицосвирец. — Б. пр.

14

Cummerbund (англ.) — пояс (официален, за костюм с фрак); така се нарича също и остатъкът от кожичката на пенис, който е бил обрязан. — Б. пр.

15

По европейската номерация — обувки 42 номер. — Б. пр.

16

Джон Ръскин (1819–1900 г.) — английски писател и социален философ, филантроп. Силно се е интересувал от връзката между природата, изкуството и обществото; смятал занаятчийството за особена ценност. — Б. пр.

17

Чарлс Бабидж — британски математик, философ и изобретател. — Б. пр.

18

Изъмбард Кингдъм Брюнел — британски строителен инженер; вдигнал първия в света висящ мост. — Б. пр.

19

Робърт Хук — учен, изобретател и микроскопист. — Б. пр.

20

76 кг. — Б. пр.

21

157 см. — Б. пр.

22

Лат. — „на мястото на родителя“; носител на законова отговорност за действие или предмет. — Б. пр.

23

Лат. — тежест, авторитет. — Б. пр.

24

Traitor’sgates (англ.) — тайни речни входове към различни части на Лондон; най-известната е Трейтърс Гейт на лондонския Тауър. Самият термин е приписван на художника топограф Антънис ван дер Уайнгерд (известен и като Антони де ла Виняс). — Б. пр.

25

Холандеца е един от най-известните мафиоти от времето на сухия режим в САЩ; намира смъртта си в „Чопхаус“ в Нюарк, където го разстрелват биячи от така наречената корпорация „Убийство“. — Б. пр.

26

Фр. — баща, старши. — Б. пр.

27

Пистолетът се държи с две ръце, като втората е свита около юмрука на първата и я стабилизира. — Б. пр.

28

Фр — в оригиналния си шеговит смисъл — „семейство от трима“ (т. е. мъж, съпруга и богатият й любовник); използва се и за всякаква друга сексуална афера между трима. — Б. пр.

29

Гр. πολύ — много, лат. amor — любов; любовна връзка с повече от един партньор. — Б. пр.

30

Лат. — на място. — Б. пр.

31

Домовете крепости на индийските велможи. — Б. пр.

32

0,6 см. — Б. пр.

33

„Ну?“ — еврейското съответствие на „Е, и?“, „Що тъй?“. — Б. пр.

34

През 2001 г. Кралската поща бива прекръстена на Consignia (англ. изпращачница); ребрандингът „издържа“ само 16 месеца, но и до днес е повод за присмех. — Б. пр.

35

Денят след Коледа (26 декември), когато по традиция членовете на прислугата, обслужващия персонал и търговците получават „коледна кутия“ с пари и подаръци.

36

90 см. — Б. пр.

37

Енрико Ферми — италиански физик, оказал огромно влияние на ядрената физика. — Б. пр.

38

Вернер Хайзенберг — немски физик, откривател на квантовата механика. — Б. пр.

39

Древен, зъл западносемитски бог на слънцето и огъня. — Б. пр.

40

Древносирийски бог на богатството и земните блага; в Новия завет със същото име се споменава персонификация на алчността и скъперничеството. — Б. пр.

41

Ит. — любима. — Б. пр.

42

Типичен за Латинска Америка (предимно Перу и Чили) коктейл, прави се от ликьор „Писко“, лимонов сок или лайм, захарен сироп и яйчен белтък. — Б. пр.

43

Фр. — терминът описва сексуален контекст с по-грубо или шокиращо съдържание. — Б. пр.

44

Лат. — при смъртна заплаха, в краен случай. — Б. пр.

45

В Англия щепселите имат три плоски щифта вместо два обли. — Б. пр.

46

Лат. — тоест. — Б. пр.

47

Фр. — разточителен лукс, великолепие. — Б. пр.

48

Най-известната жена математичка, дъщеря на лорд Байрон. — Б. пр.

49

Пощенски апарат, който отпечатва стойността на пратката. — Б. пр.

50

Фр. — тяло до тяло, в плътна близост (термин от фехтовката). — Б. пр.

51

Фрагмент от поемите на Сафо. — Б. пр.

52

Яп. — бойни пътища; японски бойни изкуства. — Б. пр.

53

Синоним на „будо“, но терминът обозначава по-конкретно бойните изкуства, възникнали до реставрацията Мейджи (втората половина на XIX век). — Б. пр.

54

Яп. — начало, започни; традиционна команда в бойните изкуства. — Б. пр.

55

„Инцидентът“ при Тиендзин — през юни 1939 г. за малко да се стигне довоенни действия между Великобритания и Япония, като британците в търговската колония са принудени да отстъпят и това задълго разваля отношенията между двете държави. — Б. пр.

56

Фр. — измама за окото; художествена техника, която използва реалистични образи за да създаде измамна представа за перспектива. — Б. пр.

57

Адех Катир е основна сцена на действието в първата, непревеждана книга на Ник Харкауей — TheGone-AwayWorld („Светът, който си е отишъл“). — Б. пр.

58

Група племена, населяващи предимно провинция Нуристан в Афганистани Пакистан. — Б. пр.

59

С други думи, когато господинът зареже партньорката си насред акта. — Б. пр.

60

Женска титла, аналогична на мъжката „хан“. — Б. пр.

61

„Турчинът“ — машина за игра на шах, е създадена през 1770 г. от Волфганг фон Кемпелен, която обаче се оказва измама и срещу човешките противници всъщност играе опитен майстор шахматист. — Б. пр.

62

Great War (англ.) за Великобритания е именно Първата световна война, драматично променила живота и битието на нацията. — Б. пр.

63

Fossoyeur (фр. гробокопач). — Б. пр.

64

Англ. Cradle — бебешка люлка. — Б. пр.

65

Луксозен лондонски ресторант, открит през 1742 г. — Б. пр.

66

Испанско червено вино. — Б. пр.

67

Герой от настолната игра „Клюдо“, в която се разиграва разследване на убийство. Полковникът е убиецът. — Б. пр.

68

Традиционно корнуолско блюдо — тестена пирожка с пълнеж, който мо*е да бъде както месен, така и зеленчуков. — Б. пр.

69

От гр. noos, nous — ум; познания; способност да се правят валидни съждения — Б. Пр.

70

Лат. — субстанция на ума; Декарт е привърженик на теорията, че тя не е; материална (мозъчно вещество), а духовна (съзнание). — Б. пр.

71

Съотношението на неопределеността на Хайзенберг твърди, че в квантовата физика мястото и импулсът на една частица не могат да бъдат определени едновременно. — Б. пр.

72

Става дума за Кнут Велики, датски крал, който се опитва да спре прилива (притча, доказваща, че нямаме власт над стихиите и човешката сила е нищо в сравнение с тази на Господ). — Б. пр.

73

173 см. — Б. пр.

74

Фр. — редовен посетител. — Б. пр.

75

Фр. — вкупом. — Б. пр.

76

Игра на думи с имена на песни и групи. — Б. пр.

77

Лат. — и други. — Б. пр.

78

Австралийски играч на крикет, смятан за най-великия батсман на всички времена. — Б. пр.

79

Харолд Ларууд е играч на националния отбор на Англия през 1932 г. — Б. пр.

80

Тактика за прицелваме в тялото на противниковия батсман, измислена специално за противопоставяне на великия Дон Брадман; бързо бива забранена. — Б. пр.

81

Фр. — Господ и моето право (т. е. Крал съм по Божия воля): девиз на великобританската корона извън Шотландия. — Б. пр.

82

Хидеки Тоджо, премиер-министър на Япония по време на Втората световна война и човекът, планирал нападението върху Пърл Харбър. — Б. пр.

83

Игра на думи с фамилията на Абел Джасмин. — Б. пр.

84

Типичен за непалските гурки нож с подобно на бумеранг острие. — Б. пр.

85

Традиционно индианско име — „пеперуда, кацнала на цвете“. — Б. пр.

86

Фр. — тънка палачинка; „креп сюзет“ са фламбирани палачинки. — Б. пр.

87

Фр. — студенина; проява на високомерие. — Б. пр.

88

Герой от „Шумът на върбите“ на Кенет Греъм. — Б. пр.

89

Свръхсекретна група от 12 държавни служители, сформирана в САЩ през 1947 година с цел да се занимава с всичко, свързано с извънземните и НЛО. — Б. пр.

90

Староангл. — майката на Грендел (макар да знае, че синът й е чудовище, Майчината любов я кара да го защитава докрай). — Б. пр.

91

Староангл. — жена воин (първите тълкувания и преводи, включително до 1978 г., придават на словосъчетанието по-скоро отрицателен смисъл — жена чудовище, жена трол). — Б. пр.

92

Фр. — не. — Б. пр.

93

Фр. — Бога ми, в Божието име. — Б. пр.

94

Фр. — Но не; Разбира се, че не. — Б. пр.

95

Фр. — Шибани глупости! (букв. Глупости на лайняно псе). — Б. пр.

96

Фр. — добре де. — Б. пр.

97

157 см. — Б. пр.

98

Фр. — Ето. Просто е. — Б. пр.

99

Цитат от песен от филмовия мюзикъл „Магьосникът от Оз“ с Джуди Гарланд (Не ме е страх от лъвове, тигри и мечки (о, леле!), но ме е страх да те обичам…). — Б. пр.

100

Фр. — Ех; Е?; Ясно? — Б. пр.

101

Фр. — Оф; Уф. — Б. пр.

102

Ит. — Ниско, с тих глас; има се предвид преднамерено понижаване на гласа за подчертаване на смисъла. — Б. пр.

103

Фр. — насичам. — Б. пр.

104

275 м. — Б. пр.

105

3 м. — Б. пр.

106

Лат. factotum — прави всичко; използва се в смисъл на „момче за всичко” един вид по-нископоставено съчетание между личен иконом, камериер и счетоводител в йерархията на прислугата във Великобритания. — Б. пр.

107

Създател на усъвършенствания модел тоалетни чинии, които ползваме днес. — Б. пр.

108

Крал Лудвиг II Баварски. — Б. пр.

109

Секретна военна площадка във Великобритания от времето на втората световна война, където се е намирала Правителствената школа по кодиране и шифроване. — Б. пр.

110

КАНПО — типична за англоговорещите страни (и най-вече за Великобритания и Канада) хибридна организация с участие на НПО-та и структури обществения сектор. — Б. пр.

111

Намеква се за „Филаделфийския експеримент“, (уж) проведен на 22.07.1943 г., когато според легендата се прави опит корабът „Елдридж“ да стане невидим чрез устройство, което маскира електромагнитното излъчване и гравитацията; корабът изчезва и когато изключват апарата, има моряци, „вградени“ в металните палуби. Според официалната история военната служба на кораба започва едва през септември 1943 г. — Б. пр.

112

Лат. — Сам по себе си; като такъв. — Б. пр.

113

Фр. — Тъй че; ето защо; тогава. — Б. пр.

114

Marylebon — престижен квартал близо до центъра на Лондон. — Б. пр.

115

Лат. — в здрав ум; на себе си. — Б. пр.

116

По името на прословутия уелски крал от VII век. — Б. пр.

117

Най-силно охраняваният полицейски участък в Лондон. — Б. пр.

118

Пал Ердьош — унгарски математик, Джон фон Нойман — математик, разработил първите компютърни модели. — Б. пр.

119

Генерал Иди Амин Дада Умей — военен диктатор в Уганда между 1971 и 1979 г., извършил геноцид срещу местните племена. — Б. пр.

120

Суперзлодей на DC Comics. — Б. пр.

121

Ма! He’s Making Eyes at Me — знаменита песен на на Сидни Клеър и Конрад от 1921 г. — Б. пр.

122

18 на 12 см. — Б. пр.

123

Католически монашески орден (Религиозна конгрегация на цистерианците от Нотр Дам от Ла Трапе), в който строго се спазват т. нар. Правила на Бенедикт — почитат се ръчният труд и производството. — Б. пр.

124

На 5 ноември 1605 г. Гай Фокс е арестуван по време на покушение срещу крал Джеймс I и горната и долната камара на лордовете при опит да бъде взривен Парламентът. — Б. пр.

125

Англ. — обикновен, нормален; терминът се използва също за лица на редовна юридическа или дърковна служба (съдия, епископ и др.). — Б. пр.

126

Лондонска улица в Мерилебон, известна с големия брой лекарски кабинети на нея. — Б. пр.

127

Подразделение на лондонската полиция, което се занимава с проявите на организирана престъпност. — Б. пр.

128

Религиозна практика, типична за много аборигенни племена след първия им сблъсък с цивилизацията; идолопоклонничество пред благата на развитата култура. — Б. пр.

129

Британски оръжеен експерт, който през 2003 г. бива убит заради неудобните си разкрития. — Б. пр.

130

Жан Чарлз де Менезес — бразилец, застрелян от лондонската полиция по погрешка, заради предположения, че е участвал в терористичния акт в метрото от 7 юли 2005 г. — Б. пр.

131

Исп. — Моят дом е и твой. — Б. пр.

132

По време на Първата и после на Втората световна война из цяла Великобритания за целите на разузнаването са създадени малки радиорелейни точки, наречени „станции X“, управлявани от главната такава станция — „Блечли парк“. — Б. пр.

133

Елизабет Александра Мери, кралица Елизабет II, е родена на 21.04.1926 г. — Б. пр.

134

Фр. — Мътните го взели; Да му се невиди. (Букв. — името на кучето.) — Б. пр.

135

Британски композитор, автор на оперетата „Йомените от гвардията“. — Б. пр.

136

Перифраза на цитат от мюзикъла „Суини Тод — бръснарят демон от Флиит стрийт“. — Б. пр.

137

Англ. Pablum — безвкусен, неапетитен; идва от марка детски каши, създадени през 1931 г. — Б. пр.

138

„Оксфорд и Кеймбридж кльб“, основан през 1830 г. — Б. пр.

139

Фр. — начаса. — Б. пр.

140

Лат. — на четири очи. — Б. пр.

141

Седалище на архиепископа на Кентърбъри. — Б. пр.

142

Перифразиран цитат от песента на Келис Роджърс „Милкшейк“. — Б. пр.

143

Граи (Стариците) — дъщери на морския бог Форкин и Кето, сестри на горгоните. — Б. пр.

144

Дъщерите на Зевс и Темида, богините на съдбата. — Б. пр.

145

Фр. Tricoteuse (плетачка) — така са наричани жените, които седели до гилотината по време на Френската революция и между екзекуциите плетели „шапките на свободата“. — Б. пр.

146

Лат. — между другото. — Б. пр.

147

Лат. — писар; човек, нает да пише под чужда диктовка. — Б. пр.

148

Фр. — лице в лице; в сравнение; съгласно. — Б. пр.

149

Фр. — лесе-фер: икономическа среда, в която сделките са освободени от държавна регулация. — Б. пр.

150

Американски комици (Граучо, Харпо, Чико, Зепо и Гама) с богата филмография в периода 1921–1957 г. — Б. пр.

151

Измислено чудовище от поемата на Луис Карол „На лов за снарк“. — Б. пр.

152

Обратен превод на датски на „Нобълуайт Крадъл“. — Б. пр.

153

На 6 август 2009 г. маскирани бандити нахлуват в бижутериен магазин и отнасят стока за близо 40 милиона. Участниците в обира са заловени преди края на месеца. — Б. пр.

154

На 26 ноември 1983 г. от склад на летище „Хийтроу“ са откраднати злато, диаманти и пари за над 30 милиона долара. — Б. пр.

155

На 7 ноември 2000 г. е направен опит за обир на диаманти, изложени в „Милениум Доум”. Обирът е осуетен. — Б. пр.

156

Става въпрос за прословутата сцена с конската глава от филма „Кръстникът“. — Б. пр.

157

Седалището на британското правителство се намира на „Даунинг стрийт“ № 10. — Б. пр.

158

60 метра. — Б. пр.

159

90 см. — Б. пр.

160

Има се предвид поетът Алфред Едуард Хаусман, гордостта на Шропшър. — Б. пр.

Content

Ник Харкауей
Машина за ангели

Бележка на преводача

I Чорапите на бащите; бозайникът побеждава; посещение при стара дама

II Двама господа от Единбург; Книгата на Хакота; Приятел в нужда

III Пощуряване; Сред плисета и знамена; Не ти е обикновена музикална кутия

IV Истинската история на Вон Пери; Кошерът; Апартаментът на „Кеърфор Мюс

V Проблемът със стрелба по хора; Момичета искат да служат на страната си; Наука 2: отряд А

VI Ако някога загазиш; Без заповед за арест; Храбрата рецепционистка

VII Купара; Вечеря с Опиумния хан; Близки срещи с насекоми и банани

VIII Нежелан; Типът, който ще причини неприятности на момиче; По реката

IX Жени с тежест; Съкровището на Мансура; Хабакук

X Дяволопращане на врага; Брат Шеймъс; Ах-нуу-хаха

XI Древна история; Лична работа; Лъвлейс

XII Бззззииииииияаоооооооуууу; Не точно чиста душа; В плен

XIII Паноптикум от дни; Мъжът в ковчега; Бягство

XIV Тайната история на Вон Пери; Монтето; На път към дома

XV Ограниченията на яма араши; Човекът-запис; Най-оранжевото място в Англия

XVI Питиета в клуб „Пеблъм”; Йорге, Арвин и Плетачките; Опасно е да се забъркваш

XVII Обратно на седлото; Старите съучастници; Председателят отказва да съдейства на търсен престъпник

XVIII „Лъвлейс”; Беззаконие; Време е за шоу

XIX Подир това

БЛАГОДАРНОСТИ

1