Уилбър Смит

Целувката на гепарда

(Хектор Крос - 1)

На МОХИНИСО,

Кралицата на сърцето ми,

без чиято любов и подкрепа

тази книга може би никога нямаше да бъде написана

Отче всемогъщи, спасителю вечен, що повеляваш на океана безбрежен, що с десница държиш неспокойни вълни и заповядваш на всяка стихия да спи, чуй нашия плач, плача на сърцето за всички в опасност насред морето! [1]

* * *

Хамсинът[2] духаше вече пети ден. Прашните облаци се носеха към тях от мрачните простори на пустинята. Хектор Крос носеше увита около врата куфия на ивици и пустинни очила. Късата черна брада пазеше по-голямата част от лицето му, но незащитените места бяха изжулени от острите песъчинки. Въпреки рева на вятъра долови бумтенето на приближаващия хеликоптер. Не беше нужно да се оглежда, за да усети, че никой от останалите още не го е чул. Щеше да се огорчи ужасно, ако някой го бе изпреварил. Макар да беше с десет години по-възрастен от повечето, като техен водач просто трябваше да бъде най-бдителен и най-бърз. Секунда по-късно Утман Уадах леко се размърда и го стрелна с поглед. Кимането на Хектор бе едва забележимо. Утман беше един от най-доверените му хора. Бяха приятели от много години, от времето, когато Утман бе измъкнал Хектор от горящата кола на една багдадска улица. Все пак Хектор се беше отнасял с подозрение към мюсюлманина сунит, но с времето Утман успя да докаже, че е човек на място. Беше незаменим. Наред с другите си качества бе обучил Хектор до такава степен, че арабският му беше почти перфектен. Само опитен специалист можеше да познае, че не му е майчин език.

Поради някаква игра на слънчевата светлина високо горе, чудовищно разкривената сянка на хеликоптера потъмни краищата на облаците като в магическо светлинно шоу, но когато слезе под тях, огромният руски МИ-26, боядисан в аленото и бялото на „Банок Ойл“, изглеждаше незначителен на фона на пясъчната буря. Успяха да го различат ясно едва когато се озова на сто метра над площадката за кацане. Поради важността на единствения пътник Хектор се беше обадил на пилота още преди да излети от Сиди ел Рациг, седалището на компанията на крайбрежието, където свършваха тръбите, и му бе наредил да не лети при тези условия. Жената беше отменила заповедта му, а Хектор не беше свикнал да му се противоречи.

Макар още да не се бяха срещали, отношенията между Хектор и нея бяха доста деликатни. Стриктно казано, той не беше неин служител. Хектор бе единствен собственик на „Кросбоу Секюрити Лимитид“. Фирмата обаче бе сключила договор с „Банок Ойл“ за охрана на съоръженията и личния състав на петролната компания. Лично старият Хенри Банок бе избрал Хектор от многобройните конкуренти, жадни да му предложат услугите си.

Хеликоптерът кацна плавно на площадката и докато вратата се плъзгаше настрани, Хектор тръгна напред да посрещне жената. Тя се появи на изхода и спря, за да се огледа. Хектор я оприличи на леопард, дебнещ жертвата си от висок клон миг преди да скочи върху нея. Макар да си мислеше, че я познава достатъчно добре от разговорите си с нея, на живо тя се оказа надарена със сила и грациозност, за които се оказа неподготвен. В хода на проучването си беше видял стотици нейни фотографии, бе изчел купища доклади и бе изгледал часове видеозаписи. Най-ранните й снимки бяха от централния корт в Уимбълдън, когато изгуби тежкия четвъртфинал срещу Навратилова, или от три години по-късно, когато получаваше индивидуалната купа за жени на „Аустрелиън Оупън“ в Сидни. На следващата година тя се омъжи за Хенри Банок, шеф на „Банок Ойл“, екстравагантен милиардер, който бе с трийсет и една години по-възрастен от нея. Следваха снимки, на които тя и съпругът й бъбреха и се смееха с различни държавни глави, филмови звезди или други представители на шоубизнеса, стреляха по фазани в Сандрингам като гости на Нейно Величество и принц Филип или се наслаждаваха на ваканция на Карибите с яхтата си „Влюбеният делфин“. Имаше записи, на които тя седеше до съпруга си на подиума на годишното общо събрание на компанията; други, на които разговаряше отракано с Лари Кинг в телевизионното му предаване. Много по-късно носеше траур и държеше ръката на красивата си малка дъщеря, докато гледаха полагането на саркофага на Хенри Банок в мавзолея в ранчото му в планината Колорадо.

После медиите по цял свят злорадо описваха битката й с акционерите, с банките и особено със злъчния й и злобен заварен син. Когато най-сетне успя да се пребори и да изтръгне наследството на Хенри от алчните лапи на заварения си син и да заеме мястото на съпруга си начело на борда на „Банок Ойл“, цените на компанията се сгромолясаха главоломно. Инвеститорите се изпариха, банковите заеми секнаха. Никой не искаше да заложи на някаква тенисистка и светска знаменитост, превърнала се в петролна баронеса. Те обаче не бяха взели предвид вродения й делови нюх и годините под наставничеството на Хенри Банок, които струваха повече от сто дипломи по бизнес администрация. Подобно на тълпите в някой римски цирк, хулителите и критиците й зачакаха с мрачен трепет да бъде погълната от лъвовете. Но дочакаха само разочарованието, което тя им донесе със „Зара 8“.

Списание „Форбс“ излезе със снимка на Хейзъл в тенис костюм и ракета в ръка на първа корица. Заглавието гласеше: „Хейзъл Банок бие противника. Най-големият петролен удар през последните шест десетилетия. Хейзъл надява мантията на съпруга си Хенри Велики“. Самата статия започваше по следния начин:

В брулената от ветровете вътрешност на затънтеното и бедно емирство Абу Зара има петролна концесия, притежавана навремето от „Шел“. Находището било изпомпано и изоставено в периода непосредствено след Втората световна война и потънало в забрава за почти шейсет години, докато на сцената не се появи госпожа Хейзъл Банок.

Тя купи концесията за жълти стотинки, докато експертите се побутваха тайно и се подсмиваха. Без да обръща внимание на съветниците си, вложи много милиони в сондиране на малка подземна аномалия в северния край на нефтеното находище — аномалия, която благодарение на примитивните техники на изследване в миналото била определена като придатък на основното находище. Геолозите от онова време били единодушни, че намиращият се в тази област нефт отдавна се е прелял в главния резервоар и е бил изпомпан от него, оставяйки целия район сух и безполезен.

Но когато сондата на госпожа Банок проби твърдия солен купол на диапира — огромната подземна кухина, в която се намират нефтените залежи, от дупката изригна газ с такава сила, че изхвърли почти 8 километра стоманени тръби като паста за зъби от туба. На десетки метри във въздуха бликна фонтан от първокачествен нефт. Накрая се оказа, че старите нефтени полета „Зара 1–7“, изоставени от „Шел“, са съдържали само нищожна част от общите резерви. Новото находище се намира на дълбочина 6664 метра и според предварителните оценки съдържа около пет милиарда барела първокачествена суровина.

След като хеликоптерът кацна, бордният инженер спусна стълбата и слезе, подавайки ръка на видната пътничка.

Тя подмина жеста му и скочи от метър и двайсет, приземявайки се с лекотата на леопарда, на който така приличаше. Беше облечена в елегантно ушит костюм за сафари в цвят каки, велурени пустинни боти и ярък шал на „Ермес“ около шията. Гъстата златна коса, нейната запазена марка, беше разпусната и се развяваше на пустинния вятър. Хектор се запита на колко ли е години. Като че ли никой не знаеше със сигурност. Изглеждаше на трийсет и няколко, но би трябвало да е най-малко на четирийсет. Стисна кратко протегнатата ръка на Хектор; здрависването й бе силно от стотиците часове на тенискорта.

— Добре дошли на вашата „Зара осем“, госпожо — каза той.

Тя едва го удостои с поглед. Очите й имаха онзи оттенък на синьото, който напомняше за слънчева светлина, отразена от стените на дълбока пукнатина на високопланински ледник. Оказа се далеч по-миловидна, отколкото му се бе сторило от фотографиите.

— Майор Крос — хладно отвърна тя.

Хектор отново остана изненадан от факта, че знае името му, но после си спомни, че Хейзъл има репутацията на човек, който не оставя нищо на случайността. Несъмнено беше проучила всеки от десетките си старши служители, с които можеше да се срещне при първото си посещение на новото нефтено находище.

„Ако наистина е така, би трябвало да знае, че вече не използвам военното си звание“ — помисли си той и в следващия момент осъзна, че тя най-вероятно е наясно с това и нарочно го дразни. Хектор потисна мрачната усмивка, която вече се изписваше на лицето му.

„Поради някаква причина не ме харесва и не си прави труда да го крие — помисли си той. — Тази дама е досущ като петролните си сонди, цялата стомана и диаманти“. Но тя вече се беше извърнала от него и гледаше към тримата мъже, които се изсипаха от големия „Хъмви“ с цвят на пясък, който наби спирачки до нея. Новопристигналите се подредиха в угодническа редица, като се усмихваха мазно и се суетяха като кутрета. Тя се здрависа с генералния си директор Бърт Симпсън.

— Съжалявам, че ви посещавам едва сега, господин Симпсън, но имах много работа в офиса.

Пусна му бърза ослепителна усмивка, но не изчака неговия отговор, а продължи нататък и бързо поздрави главния си инженер и старшия геолог.

— Благодаря, господа. А сега да се махнем от този гаден вятър. По-нататък ще имаме възможност да се опознаем по-добре.

Гласът й бе мек, почти мелодичен, но интонацията беше рязка и отчетливо южноафриканска. Хектор знаеше, че е родена в Кейптаун и е получила американско гражданство едва след като се е омъжила за Хенри Банок. Бърт Симпсън отвори вратата на голямата кола и тя се плъзна на мястото си. Докато той се настаняваше зад волана, Хектор вече беше заел позиция за ескорт във втория „Хъмви“ отзад. Трета кола водеше. И трите имаха герб със средновековен арбалет на вратите. Утман беше в първата и поведе малкия конвой по сервизната писта покрай наподобяващата огромен сребрист питон тръба, която пренасяше безценната черна гадост на стотици километри надолу при чакащите танкери. От двете им страни от жълтата мъгла изникнаха петролни сонди, подобно на скелетите на някакъв отдавна изгубен легион. Преди да достигнат пресъхналата уади, Утман отби от пътя и поеха нагоре по неприветливия каменист склон, който бе почернял, сякаш е бил обгорен. Основният комплекс беше кацнал на най-високата точка на хребета.

Двамата охранители в бойна екипировка отвориха портите и автомобилите профучаха покрай тях. Колата с Хейзъл Банок веднага се отдели и пресече двора, за да спре пред масивните врати, водещи към климатизирания лукс на директорските апартаменти. Собственичката бе въведена вътре от Бърг Симпсън и половин дузина униформени слуги. Вратите се затвориха тежко. На Хектор му се стори, че с изчезването й си бе отишло и още нещо — дори хамсинът духаше не така яростно — и когато спря пред вратата на централата на „Кросбоу“ и погледна небето, той видя, че прашните облаци наистина започват да се разкъсват и намаляват.

Прибра се в квартирата си, свали очилата и махна куфията от врата си. Изми мръсотията от лицето и ръцете си, капна капки в зачервените си очи и погледна отражението си в огледалото. Заради късата черна четина бе заприличал на пират. Кожата над брадата беше потъмняла от пустинното слънце с изключение на светлия белег над дясното око, останал му от близка среща с байонет, който бе разрязал кожата и беше одраскал черепа. Носът му бе голям и внушителен, очите — зелени, хладни, спокойни. Зъбите му бяха много бели — като на хищник.

— Друго лице няма да имаш, момчето ми. Но това не означава, че си длъжен да го харесваш — промърмори той и си отговори сам: — Но пък съм благодарен на Господ за многото дами с не толкова придирчив вкус.

Разсмя се тихо и тръгна към ситуационната зала. Щом влезе, разговорите секнаха. Хектор спря на подиума и погледна надолу към хората си. Тези десетима бяха водачите на екипите му. Всеки командваше отделение от десет човека и Хектор почувства лекия гъдел на гордостта. Това бяха изпитани и истински калени воини, усвоили занаята в Конго и Афганистан, в Пакистан, Ирак и по други кървави бойни полета из целия порочен стар свят. Беше му отнело много време да ги събере, те бяха банда абсолютни гадняри, негодници и изпечени убийци. Обичаше ги като свои братя.

— Къде са драскотините и следите от зъби, шефе? Само не казвай, че си се отървал леко — обади се един от тях.

Хектор се усмихна снизходително и им даде минута да излеят грубоватия си хумор и да се успокоят. Накрая вдигна ръка.

— Господа, ако позволите да се обърна към вас по този начин, на нашите грижи е поверена дама, която ще събуди живия интерес на всеки главорез от Киншаса до Багдад и от Кабул до Могадишу. Ако й се случи нещо гадно, лично ще откъсна топките на виновника. Заклевам ви се най-тържествено.

Хората му знаеха, че това не е шеговита заплаха. Смехът утихна и във възцарилата се тишина всички сведоха очи, а той ги гледа безизразно в продължение на няколко секунди. Накрая Хектор взе показалката от бюрото пред себе си обърна се към увеличената сателитна снимка на находището, която висеше на стената и започна последния брифинг. Раздаде им задачи и повтори предишните си заповеди. Не искаше никакви прояви на немарливост в тази работа. Половин час по-късно се обърна отново към всички:

— Въпроси?

Въпроси нямаше и Хектор ги освободи с думите:

— Ако нещо ви усъмни, направо стреляйте и гледайте да не пропускате.

Качи се в хеликоптера и нареди на пилота Ханс Латеган да поеме над тръбата до терминала на брега на Персийския залив. Летяха на много малка височина. Хектор седеше отпред до Ханс и оглеждаше пътя за подозрителни признаци — непознати отпечатъци от гуми или обувки, различни от тези на патрулните му коли или на инженерните екипи, които работеха по тръбата. Всички служители на фирмата му носеха боти с характерни грайфери във формата на стрела, така че дори от въздуха Хектор можеше да различи следите на своите от тези на потенциален зложелател.

Откакто бе станал шеф на охраната, вече бе имало три опита за саботаж срещу съоръженията на „Банок Ойл“ в Абу Зара. Досега никоя терористична група не бе поела отговорност за тези действия, може би защото нито една от атаките не се увенча с успех.

Емирът на Абу Зара, принц Фарид ал Мазра, беше твърд поддръжник на „Банок Ойл“. Петролните хонорари, които му изплащаше компанията, възлизаха на стотици милиони долари годишно. Хектор беше създал здрав съюз с принц Мохамед, началника на полицията в Абу Зара, който се падаше и зет на емира. Разузнаването на принц Мохамед беше добро и три години по-рано той бе предупредил Хектор за предстоящо нападение по море. Хектор и Рони Уелс, който командваше охраната на терминала, успяха да пресрещнат нападателите в открито море с патрулния катер на „Банок“ — бивш израелски торпедоносец с много висока маневреност и две картечници „Браунинг“ 50-и калибър, монтирани на носа и кърмата. На борда на платнохода имаше осем терористи и няколко десетки килограма семтекс. Рони Уелс беше бивш старши сержант от морската пехота, моряк с огромен опит и майстор в управлението на малки щурмови съдове. Изникна от мрака отстрани на платнохода и свари екипажа му абсолютно неподготвен. Когато Хектор им извика по високоговорителя да се предадат, те отговориха с автоматична стрелба. Първият залп на картечниците улучи пластичния експлозив в трюма на платнохода и осемте терористи едновременно се отправиха към райската градина, като не оставиха почти никаква следа от пребиваването си на този свят. Емирът и принц Мохамед бяха изключително доволни от тази развръзка и побързаха да го уверят, че медиите изобщо няма да надушат за инцидента. Абу Зара се гордееше с репутацията си на стабилна, прогресивна и миролюбива страна.

Хектор кацна на терминала Сиди ел Рациг и прекара няколко часа с Рони Уелс. Както винаги, тук всичко беше тип-топ и това засили допълнително вярата му в Рони. След срещата двамата излязоха и тръгнаха към чакащия в хеликоптера Ханс. Рони го погледна косо и Хектор чудесно разбра какво го тревожи. След три месеца Уелс щеше да навърши шейсет и пет. Децата му отдавна бяха изгубили интерес към него и той нямаше дом извън „Кросбоу“, може би с изключение на Кралския старчески дом в Челси, ако се съгласят да го приемат като пенсионер. Договорът му с „Кросбоу“ изтичаше няколко седмици преди рождения му ден.

— О, между другото, Рони, новият ти договор пристигна на бюрото ми — каза Хектор. — Трябваше да се сетя да ти го донеса за подпис.

— Благодаря, Хектор — ухили се Рони. Плешивата му глава лъщеше на слънцето. — Но нали знаеш, че през октомври навършвам шейсет и пет?

— Я, какъв дъртак си бил! — ухили му се в отговор Хектор. — Аз пък през последните десет години все си мисля, че си на двайсет и пет.

Качи се на хеликоптера и полетяха обратно покрай тръбата, като едва не докосваха пясъка. Хамсинът беше излизал всичко като някаква неуморна чистачка, така че дори следите на пустинните дропли и африканските антилопи се виждаха съвсем отчетливо. На два пъти кацаха, за да може Хектор да разгледа по-неясните отпечатъци и да определи дали не са оставени от неканени гости. Оказаха се безобидни — следи на бедуин, вероятно тръгнал да търси залутала се камила.

Кацнаха за трети път на мястото, където преди три години беше устроена засада от шестима неизвестни, успели да проникнат на територията на концесията от юг. Бяха изминали сто километра пеша през пустинята, за да се доберат до тръбата. Когато пристигнаха, натрапниците направиха грешката да атакуват патрулния джип, в който пътуваше Хектор. Той забеляза нещо подозрително по склона на дюната до пътя, покрай която минаваха.

— Спри! — извика на шофьора.

Бързо се изкатери на покрива на колата и впери поглед в предмета, който бе привлякъл вниманието му. Нещото се раздвижи отново — едва доловимо, подобно на пълзяща червена змия. Именно движението го бе накарало да застане нащрек. В тази пустиня обаче нямаше червени змии. Единият й край стърчеше от пясъка, а другият изчезваше под жилавите клони на някакъв бодлив храст. Хектор се загледа в него. Храстът беше достатъчно гъст, за да скрие залегнал човек. Червеният предмет не му приличаше на нищо познато. Точно тогава той потрепна отново и движението накара Хектор да вземе решение. Вдигна карабината си и стреля три пъти в храсталака. Мъжът, който лежеше зад него, скочи на крака. Беше с тюрбан и наметало, с преметнат през рамо калашник и с малка черна кутия в ръце, от която висеше тънък червен кабел.

— Бомба! — изкрещя Хектор. — Залегни!

Мъжът на дюната взриви бомбата и на сто и петдесет метра пред колата пътят изригна в колона от прах и огън. Ударната вълна едва не свали Хектор от покрива, но той успя да се хване и да се задържи на място.

Бомбаджията беше почти на върха на дюната и хукна като пустинна газела. Хектор беше още ослепен от взрива и първият му залп вдигна пясъчни фонтанчета около краката на арабина, който не спря и за миг. Хектор задържа дъх и се прицели. Видя как следващият залп улучва арабина в гърба, от робата му се разхвърча прах, когато куршумите намериха целта си. Човекът направи пирует като балетист и се строполи. В следващия момент Хектор видя как петимата му другари изскачат от прикритията си в храсталаците. Прекосиха хребета и изчезнаха, преди той да успее да открие огън.

Измери с поглед дюната. Тя продължаваше четири или шест километра в двете посоки от сегашното им местоположение. По цялата й дължина склонът бе твърде стръмен и мек за автомобил. Налагаше се да преследват натрапниците пеша.

— Втора фаза! — извика Хектор на хората си. — По петите им! Давай! Давай! Давай!

Скочи от покрива и поведе четиримата на бегом нагоре по дюната. Когато я изкачиха, петимата нападатели още тичаха в рехава група по равното, на около осемстотин метра напред. Бяха набрали преднината, докато Хектор и хората му бъхтеха нагоре по склона. Той се загледа след тях и се усмихна мрачно.

— Голяма грешка, красавици! Трябваше да се пръснете, всеки да тръгне в различна посока! А сега сте ми в кърпа вързани.

Знаеше с абсолютна сигурност, че още не се е родил арабин, способен да надбяга хората му.

— Хайде, момчета. Не се мотайте. Трябва да спипаме кучите синове преди свечеряване.

Отне им четири часа; „кучите синове“ се оказаха мъничко по-жилави, отколкото бе предположил. Накрая обаче направиха последната си грешка. Решиха да окажат отпор. Избраха една падина, естествена удобна позиция с чудесна видимост във всички посоки, и залегнаха. Хектор погледна към слънцето, което беше на двайсет градуса над хоризонта. Трябваше да приключват бързо. Докато хората му държаха терористите под обстрел, той изпълзя на място, откъдето имаше поглед върху цялата обстановка. Незабавно си даде сметка, че една фронтална атака срещу позицията на арабите няма изгледи за успех. Щеше да изгуби повечето, ако не и всичките си хора. Остана да изучава терена още десет минути и набитото му око на боец намери слабото място. Зад позицията на арабите минаваше малко дере; беше прекалено плитко, за да заслужи името уади или донга, но достатъчно, за да скрие пълзящ по корем човек. Хектор присви очи срещу залязващото слънце и прецени, че дерето минава на четирийсет крачки зад вражеския редут. Кимна доволно и изпълзя обратно при хората си.

— Ще се промъкна зад тях и ще метна граната. Атакувайте веднага щом гръмне.

Наложи се да заобиколи отдалеч, за да не бъде забелязан, а след като стигна дерето, трябваше да се движи много бавно, за да не вдига пушилка и да се издаде. Когато се приближи максимално близо до падината, оставаха десетина минути, преди слънцето да се скрие зад хоризонта. Надигна се на колене и извади със зъби предпазната игла на гранатата. После скочи и прецени разстоянието. Беше на самата граница — можеше да хвърли тежката осколъчна граната на четирийсет, може би петдесет метра. Вложи цялата си сила в рамото и запрати гранатата по висока траектория. Макар и прилично, мятането не беше от най-добрите му; гранатата тупна на ръба на редута и за миг му се стори, че се е забила в пясъка. После обаче тя се търкулна и се озова сред приклекналите араби. Хектор чу писъците, когато онези осъзнаха какво е това. Скочи на крака, извади пистолета си и се втурна напред. Гранатата експлодира точно преди да стигне редута. Той спря на ръба и се вгледа в касапницата. Четирима от нападателите бяха станали на кървави парцали. Последният беше отчасти защитен от телата на другарите си, но въпреки това един шрапнел бе разкъсал гърдите му и се бе забил в белия дроб.

Мъжът кашляше и плюеше кръв, мъчейки се да си поеме последен дъх, когато Хектор застана над него. Нападателят го погледна и Хектор остана поразен, когато онзи го разпозна. Човекът заговори през хриповете, думите му бяха тихи и завалени, но Хектор разбра какво говори.

— Името ми е Анвар. Запомни го, Крос, прасе на голямата свиня. Дългът още не е уреден. Кръвната вражда продължава. Ще дойдат други.

Сега, три години по-късно, Хектор стоеше на същото място и отново се замисли над онези думи. Все още не можеше да ги проумее. Кой беше умиращият? Откъде го познаваше? Накрая поклати глава, обърна се и тръгна обратно към чакащия хеликоптер. Качи се и продължиха нататък. Денят се стопяваше бързо в пустинната жега и когато се върнаха в комплекса, до залеза оставаше само един час. Хектор използва останалата светлина да отиде на стрелбището и да изстреля по сто патрона от своята „Берета“ М9 и автомата SC 70/90. От хората му се очакваше да изстрелват най-малко по 500 патрона седмично и да предават мишените си на оръжейника. Хектор редовно ги проверяваше. Подчинените му бяха точни стрелци, но той не искаше да позволи появата на самодоволство или немарливост. Бяха добри, но трябваше и да останат такива.

Когато се върна от стрелбището, слънцето вече беше залязло и нощта бързо измести краткия пустинен здрач.

Хектор отиде в добре оборудваната фитнес зала и посвети един час на пътеката, след което завърши с трийсетминутно вдигане на тежести. Взе горещ душ в квартирата си, смени прашните маскировъчни дрехи с чисти и изгладени и най-сетне слезе в стола. Бърт Симпсън и другите старши служители се бяха събрали в частния бар. Всички изглеждаха уморени и измъчени.

— Ще пийнеш ли нещо с нас? — покани го Бърт.

— Много любезно от твоя страна — отвърна той и кимна на бармана, който му сипа двоен осемнайсетгодишен скоч „Обан“. Хектор вдигна чаша към Бърт и двамата пиха.

— Е, как е нашата шефка? — попита Хектор.

Бърт завъртя очи.

— По-добре не питай.

— Питам.

— Това не е човешко същество.

— На мен пък ми заприлича съвсем на човек — отбеляза Хектор.

— Това е илюзия, дърто момче. Създадена от някакви проклети огледала или нещо подобно. Повече няма да обяснявам. Сам ще се убедиш.

— Какво означава това? — поинтересува се Хектор.

— Ще тичаш с нея, друже.

— Кога?

— Рано сутринта вдругиден. Среща точно в пет и половина на портала. Шестнайсет километра, така каза. Рискувам да предположа, че темпото няма да е като при разходка. Не й позволявай да ти избяга.

* * *

За Хейзъл Банок денят също беше дълъг и изтощителен, но не дотолкова, че да не може да се отърси от него с едно горещо джакузи. След това изми косата си с шампоан и с помощта на сешоара нагласи русия кичур над дясното си око. Облече синя сатенена роба, отговаряща на цвета на очите й. Целият й багаж беше пристигнал няколко дни преди това. Куфарите от крокодилска кожа бяха разопаковани от слугите, дрехите бяха изгладени и прибрани в шкафовете на гардеробната. Козметиката и тоалетните принадлежности бяха подредени в стройни редици по стъклените лавици в банята. Хейзъл пръсна малко „Шанел“ зад ушите си и прекоси дневната. Барчето бе заредено с всяко питие, посочено от личната й асистентка Агата в имейла до Бърт Симпсън. Хейзъл напълни висока чаша със счукан лед и прясно изцеден лимонов сок, като добави капка водка „Довган“, след което отнесе питието в личния си комуникационен център. На отсрещната стена имаше шест големи плазмени екрана, на които можеше да следи едновременно цените на акциите и стоките на всички по-големи борси; останалите предаваха последните новини и спортни резултати. Точно в момента особено се вълнуваше от надбягванията за Наградата на Триумфалната арка в Лонгшамп, в които участваше със свой кон. Намръщи се с отвращение, когато видя, че се е класирал на разочароващото трето място. Това затвърди решението й да уволни треньора и да наеме онзи млад ирландец. Насочи вниманието си към тениса. Обичаше да следи постиженията на младите момичета от Русия и Източна Европа. Напомняха й за собственото й минало, когато беше на осемнайсет и гладна като вълчица. Седна пред компютъра и докато преглеждаше пощата си, отпи от водката, която имаше вкус на вълшебен еликсир. В Хюстън Агата беше пресяла имейлите, за да не се налага Хейзъл да преглежда лично повече от петдесет. Прехвърли ги бързо. Макар в Хюстън да беше три часът сутринта, личната й асистентка най-вероятно спеше с телефон на нощното шкафче, готова да отговори на обаждането й. Хейзъл я потърси по Скайп. Образът на Агата се появи на екрана. Беше по нощница с избродирани по яката рози, сивата й коса бе навита на ролки, очите й бяха сънени. Хейзъл й продиктува отговорите на имейлите.

— Как е настинката ти, Агата? — попита накрая тя. — Днес не ми звучиш така прегракнало като вчера.

— Много по-добре съм, госпожо Банок. Благодаря, че попитахте.

Именно затова служителите й обичаха грижовната си работодателка, докато не сгазят лука и не бъдат изстреляни в ниска орбита. Хейзъл прекъсна връзката и свери ръчния си часовник с цифровия на стената. Часът на „Влюбения делфин“ беше горе-долу същият. Хейзъл не харесваше името, с което Хенри бе кръстил яхтата, и винаги я наричаше просто „Делфин“. От уважение към паметта на съпруга си сърце не й даваше да го промени — пък и той я бе уверил, че по този начин гарантирано ще й донесе възможно най-лошия късмет. Името беше единственото неприятно нещо на кораба — 125 метра чист сибаритски лукс, дванайсет двойни каюти за гости и разкошен апартамент за собственика. Трапезарията и другите просторни части за забавления бяха украсени с пъстроцветни картини на постмодернисти. Четирите мощни дизелови двигателя можеха да пренесат яхтата през Атлантическия океан за по-малко от шест дни. Съдът бе оборудван с най-новите навигационни и комуникационни системи и с играчките и високотехнологичните си джаджи можеше да удовлетвори капризите и на най-разглезените и изтънчени гости. Хейзъл набра номера на мостика. Отговориха преди второто позвъняване.

— „Влюбеният делфин“. Мостик.

Тя разпозна калифорнийския акцент.

— Господин Джетсън?

Той бе помощник-капитанът и тонът му веднага се изпълни с почтителност, когато осъзна с кого разговаря.

— Добър вечер, госпожо Банок.

— Капитан Франклин да е наоколо?

— Разбира се, госпожо Банок. Точно до мен е. Давам ви го.

Джак Франклин я поздрави.

— Всичко наред ли е, капитане? — направо го попита Хейзъл.

— Съвсем наред, госпожо Банок — увери я той.

— Какво е местоположението ви?

Франклин й даде координатите от сателитния екран и побърза да ги преведе на по-разбираем език.

— Намираме се на сто четирийсет и шест морски мили югоизточно от Мадагаскар и държим курс към остров Мае на Сейшелите. Очакваме да пристигнем в четвъртък по обед.

— Наистина се движите добре, капитан Франклин — отбеляза Хейзъл. — Дъщеря ми при вас на мостика ли е?

— Боя се, че не, госпожо Банок. Доколкото разбрах, госпожица Банок се е оттеглила по-рано и е поръчала да й сервират вечерята във вашия апартамент. Извинете, имах предвид в нейния апартамент.

Дъщерята имаше разрешението да използва апартамента на собственика, когато госпожа Банок не беше на борда. Франклин винаги бе смятал, че маслените картини на Гоген и Моне и полилеят на Лалик излишно се похабяват за разюзданата тийнейджърка, която се смяташе за не по-малко важна от знаменитата си родителка. Той обаче много добре си даваше сметка, че не бива дори да намеква за недостатъците на детето пред майка му. Красивата, но неприятна малка кучка беше единственото, по което Хейзъл Банок беше направо луда.

— Моля, свържете ме с нея — каза Хейзъл.

— Разбира се, госпожо Банок.

Тя го чу да говори с радиста. Връзката прекъсна и отново прозвуча сигнал свободно. Хейзъл изчака дванайсет позвънявания, преди да благоволят да вдигнат слушалката. После чу гласа на дъщеря си:

— Кой е? Наредих да не ме безпокоят.

— Кайла, миличка!

— О, мамо, така се радвам да те чуя. Цял ден чакам да ми се обадиш. Започнах да си мисля, че вече не ме обичаш.

Радостта й бе очевидна и сърцето на Хейзъл се изпълни с майчина радост.

— Бях ужасно заета, скъпа. Толкова много неща стават тук.

Кайла — чистата; името, което бе избрала за дъщеря си, беше толкова подходящо. Мислено си представи лицето на момичето. На Хейзъл винаги й се бе струвало, че кожата на Кайла е като полупрозрачен нефрит, под който пулсира млада, свежа кръв. Очите й бяха по-светли, по-ефирно сини от тези на Хейзъл. В тях сякаш сияеше чистота на ума и духа. На деветнайсет години, тя бе на границата на женствеността, но все още недокосната, девствена, съвършена. Очите на Хейзъл се напълниха със сълзи, когато вълната на любовта я заля. Това дете бе най-важното нещо в живота й, именно заради него правеше всички тези жертви и усилия.

— Моята мила майчица. Все на една и съща скорост. Газ до дупка!

Кайла се разсмя сладко и бавно се изтърколи от мъжката фигура в леглото под нея. Голите им кореми бяха залепнали от потта и се разделиха с мляскаща неохота. Тя усети как пенисът му се изхлузва от нея, последван от топлия изблик на собствената й вагинална течност. Чувстваше се празна без присъствието му дълбоко в нея.

— Кажи ми какво прави днес — настоя Хейзъл. — Учи ли?

Това беше причината да остави детето си на „Делфин“. Кайла завърши семестъра с ужасни оценки. Професорът й беше заплашил, че без значително подобрение в края на годината ще отпадне. Засега единствено щедрите дарения на майка й за университета спасяваха Кайла от тази участ.

— Трябва да призная, че днес бях адски мързелива, мамо. Станах чак в девет и половина сутринта — каза тя и се усмихна, а в невинните й сини очи проблесна искра.

„Чак след като Роже ми докара два страхотни оргазма“ — мислено добави тя. Седна сред белите чаршафи и се примъкна към прекрасното му гладко и мускулесто тяло. Кожата му лъщеше от пот като разтопен шоколад. Двамата все още се докосваха и тя вдигна колене до брадичката си и леко се обърна, за да може той да вижда гнездото фини руси косъмчета между бедрата й. Роже се пресегна, разтвори нежно краката й и тя потръпна, когато той докосна подутите устни на вулвата й и показалецът му намери розовата пъпка между тях. Хвана слушалката с лявата си ръка, а с дясната посегна към пениса му. Все още беше напълно възбуден. Кайла беше започнала да мисли за него като за отделно същество със своя собствена жизнена сила. Дори си имаше галено име за него. Блейзи, господарят на магьосника Мерлин. Блейзи я бе омагьосал. Беше се опънал в цялата си великолепна дължина, твърд и блестящ от собствените й сокове, с които го беше помазала. Обхвана го с палец и показалец и започна да го дои с бавни сладострастни движения.

— Миличка, нали ми обеща да се посветиш на ученето. Умно момиче си и зная, че със съвсем малко усилия можеш да се представиш много по-добре.

— Днес беше изключение, мамо. През цялото останало време работих много усилено. Днес ми започна цикълът. Коремът ме болеше ужасно.

— Ох, горкичката Кайла. По-добре ли си вече?

— Да, мамо. Много по-добре. Утре ще бъда на линия.

— Иска ми се да бях до теб. Оставих те в Кейптаун едва преди седмица, но ми се струва като цяла вечност — каза Хейзъл. — Страшно ми липсваш, миличка.

— И ти на мен, мамо — увери я Кайла. По-нататък не й се наложи да отговаря, тъй като майка й започна да разправя за управлението на противните й нефтени находища и за проблемите си с мърлявите грубияни, които ги управляваха от нейно име. От време на време Кайла издаваше по някакъв съчувствен звук, като изучаваше съсредоточено Блейзи. Той беше обрязан. Другите преди него си имаха размъкната кожена качулка на края. Едва след срещата с Роже тя започна да осъзнава колко бяха грозни в сравнение с този прекрасен ствол от плът, който държеше с благоговение между палеца и показалеца си. Блейзи бе тъмен, синкаво-черен, гладък и лъскав като цев на пушка. Бистра капка набъбна бавно от цепката на главичката му и затрептя като роса. Гледката беше толкова вълнуваща, че тя потръпна от възторг и безупречната кожа на ръцете й настръхна. Бързо наведе глава над Блейзи и пое капчицата с върха на езика си. Наслади се на вкуса му. Искаше повече, много повече. Започна да го масажира по-настойчиво, дългите й деликатни пръсти полетяха нагоре-надолу по ствола като совалка в тъкачен стан. Роже повдигна бедра към нея. Тя видя как мускулите на корема му се стягат. Усещаше как Блейзи се издува, твърд и дебел като дръжката на тенис ракета в ръката й. Лицето на Роже се изкриви. Той отметна назад прекрасната си черна глава и устата му се отвори. Кайла видя, че всеки момент ще изстене или извика. Бързо пусна пениса му и запуши устата му с длан, но в същото време се наведе напред и пое колкото можеше повече от Блейзи в устата си. Не успя да се справи и с половината от дължината му, набъбналата му глава опря в гърлото й и я задави. Тя обаче се беше научила да контролира това. Рискува и махна ръката си от устата му. Искаше да почувства натрупването на семето дълбоко в него. Плъзна ръка между бедрата му и обхвана основата на скротума. Без да престава да смуче и да движи глава нагоре-надолу, усети как еякулацията започва, как пулсира в ръката й, как тестисите му се прибират рязко навътре.

Макар да беше подготвена, силата и количеството я изненадваха всеки път. Тя изпъшка и загълта колкото се може по-бързо, но не можа да поеме всичко и излишъкът преля и се стече по брадичката й. Искаше да го изсмуче до последната капка. Продължи да го пие и въпреки волята си тихо застена. Гласът на майка й я изтръгна от унеса на екстаза.

— Кайла! Какво става? Добре ли си? Какво става? Отговори ми!

Кайла беше пуснала слушалката и сега тя грачеше на леглото до нея.

Веднага я грабна и се взе в ръце.

— О! Цялата се полях с кафето. Беше горещо и доста ме стресна.

Разсмя се задъхано.

— Надявам се, че не си се попарила.

— О, не! Но чаршафите не стават за нищо — каза Кайла и прокара пръсти през хлъзгавите капчици по копринената завивка. Още бяха топли от тялото му. Тя избърса пръсти в гърдите му и той й се ухили. Помисли си, че никога не е виждала по-прекрасен мъж. Майка й смени темата и започна да говори за неотдавнашното си посещение в Кейптаун, където „Делфин“ бе акостирал за две седмици. Бабата на Кайла живееше във великолепно старо имение сред лозя недалеч от града, проектирано от Хърбърт Бейкър. Хейзъл го беше купила с идеята един ден в далечното бъдеще да се установи там. Междувременно то служеше като идеален дом на любимата й майка, която бе спестявала всяка стотинка, за да позволи на дъщеря си да обикаля големите тенис турнири по света. Сега старата дама имаше великолепна къща със слуги и униформен шофьор, който всяка събота я караше до града с луксозен „Мерцедес Майбах“, за да пазарува и да пие чай с дружките си.

Роже стана от леглото, направи знак на Кайла и тръгна гол към банята. Мускулестият му задник се поклащаше съблазнително. Кайла скочи и го последва, притиснала слушалката към ухото си. Роже застана пред чинията, а тя се облегна на преградата до него и загледа като хипнотизирана.

Беше се запознала с него в Париж, където изучаваше работите на френските импресионисти в Университета за изящни изкуства. Знаеше, че майка й никога не би одобрила тази връзка. Тя беше либерална само на думи и сигурно никога не би вкарала в леглото си мъж, чиято кожа е по-тъмна от вътрешната страна на кората на портокал. Кайла обаче от самото начало бе омагьосана от екзотичния вид на Роже — лъскавата синкава патина на кожата, фините нилски черти и интригуващия акцент. А и разказите на по-опитните й приятелки я бяха заинтригували, описваха с големи подробности колко много по-надарени са тъмнокожите от представителите на другите раси. Живо си спомняше ужаса, когато за пръв път видя царствената възбуда на Роже. Струваше й се невъзможно да го поеме целия в себе си. Задачата обаче не се оказа чак толкова трудна. Изкиска се при спомена.

— На какво се смееш, миличка? — попита майка й.

— Току-що си спомних историята на баба за дивия павиан, който се намърдал в кухнята й.

— Баба може да бъде много смешна — съгласи се майка й и продължи да говори за предстоящата среща на остров Десетте левги на Сейшелите.

Хейзъл притежаваше цялото парче суша с площ седем квадратни километра и грамадното крайбрежно бунгало, където планираше да прекара коледните празници със семейството, както правеше всяка година. Щеше да прати самолет до Кейптаун за майка си и чичо си Джон. Кайла пропъди тази мисъл. Не искаше да й напомнят за неизбежната раздяла с Роже. Пресегна се, хвана здраво Блейзи и поведе притежателя му обратно към леглото. Майка й най-сетне привърши разговора.

— А сега трябва да тръгвам, миличка. Утре ставам много рано. Ще ти се обадя по същото време. Обичам те, мъничката ми.

— И аз те обичам безброй пъти плюс един път отгоре, мамо.

Кайла знаеше какво въздействие имат подобни бебешки приказки върху майка й. Прекъсна връзката и метна телефона на стария копринен килим до леглото. Целуна Роже, пъхна език в устата му и го придърпа обратно в леглото.

— Искам да останеш тази нощ с мен — каза му тя с нетърпящ възражения тон.

— Не мога да го направя. Много добре знаеш, Кайла.

— Защо не? — остро попита тя.

— Ако капитанът научи за нас, ще върже котва на шията ми и ще ме хвърли зад борда.

— Я стига глупости. Няма да научи. Въртя Джорджи Порджи на пръста си. Ще ни прикрие. Достатъчно е да му се усмихна и ще направи всичко за мен — каза тя за домакина на яхтата.

— Да, всичко за една твоя усмивка плюс няколко стотачки — премина Роже на родния си френски и се изкиска. — Но той не е капитанът.

Стана и тръгна към униформата си, метната през облегалката на един фотьойл.

— Не можем да си позволим подобен риск. И без това рискуваме предостатъчно. Ще дойда при теб утре по същото време. Остави вратата отключена.

— Заповядвам ти да останеш — повиши тон Кайла. Тя също говореше френски, но на доста по-елементарно ниво.

Роже се ухили вбесяващо.

— Не можеш да ми заповядаш каквото и да било. Не ти си капитанът на този кораб.

Докато отговаряше, той закопчаваше месинговите копчета на бялата куртка на униформата си на стюард.

Капитан Франклин беше прав. Кайла не даваше пет пари за френските, нито пък за каквито и да било други импресионисти. Беше постъпила в Университета за изящни изкуства в Париж единствено по настояване на майка си. Хейзъл беше луда по картини с водни лилии и полуголи таитянски момичета; една такава висеше срещу леглото й, дело на болен от сифилис, пристрастен към пушенето на опиум и алкохолизиран французин. Беше й хрумнала шантавата идея да направи от дъщеря си търговец на произведения на изкуството след дипломирането й, докато самата Кайла се интересуваше единствено от коне. Но нямаше смисъл да се спори с мама, защото мама винаги успяваше да наложи своето.

— Ти ми принадлежиш — каза тя на Роже. — И ще правиш каквото ти казвам.

С черната си карта на „Америкън Експрес“ беше платила самолетния му билет за първа класа от Лондон до Кейптаун и го бе уредила да постъпи като стюард на кораба, като подкупи Джорджи Порджи с целувка по бузата и няколко зелени банкноти. Притежаваше Роже по начина, по който притежаваше спортното си „Бугати Вейрон“ и конете си, които бяха истинската любов на живота й.

— Ще дойда утре вечер по същото време — пусна й той отново онази вбесяваща усмивка и се измъкна навън, затваряйки тихо след себе си.

— И ще намериш проклетата врата заключена! — изкрещя тя след него, грабна телефона и го запрати с все сили по сияещото голо момиче на Гоген. Слушалката отскочи от опънатото платно и падна на пода. Кайла се хвърли обратно в леглото и зарида във възглавницата от ярост и безсилие. Най-силно желаеше Роже, когато той отказваше да й се подчинява.

* * *

Роже провери запасите в коктейлбара в основния салон. Джорджи Порджи му бе поверил тази работа. Извади ножа, който бе скрил под тезгяха, преди да отиде да изпълни задълженията си към Кайла. Острието беше от Дамаска стомана, дело на „Кия“, същата японска фирма, която навремето бе изработвала самурайски мечове. Беше остро като скалпел. Роже повдигна крачола на панталона и привърза ножа за прасеца си. Животът му бе пълен с опасности и оръжието му даваше чувство за сигурност. Заключи бара и с леки стъпки изтича по стълбата към работната палуба. Надуши свинското печено още преди да стигне столовата на екипажа. От мазната миризма му прилоша. Като нищо щеше да остане гладен тази вечер, ако не успее да омае готвача. Готвачът бе обратен като чучулига в пролетна сутрин, а Роже бе красив, с гъсти черни къдрици и изгарящи очи. Усмивката отговаряше на откритото му слънчево излъчване. Зае мястото си на дългата маса и изчака, докато готвачът погледна през тезгяха от кухнята. Роже му се усмихна, посочи дебелото парче свинско в чинията на огняря до себе си и завъртя красноречиво очи, показвайки отвращението си. Готвачът му се усмихна и пет минути по-късно през отвора на тезгяха се появи филе от кингклип. Една от най-превъзходните риби, които можеха да се уловят в морето, сготвена с виртуозно майсторство и подправена с прочутия сос на готвача. Беше предназначена за масата на капитана, но в последния момент бе извадена от менюто му за тази вечер.

Огнярят хвърли завистлив поглед към чинията на Роже.

— Проклет лентяй! — промърмори той.

Без да престава да се усмихва, младежът се наведе и повдигна крачола на панталона си. Тънката кама се озова в ръката му под масата.

— Не бива да казваш подобно нещо отново — посъветва го той и огнярят погледна надолу. Върхът на камата сочеше право към слабините му. Мъжът пребледня, скочи от мястото си и забърза към изхода, изоставяйки свинския си котлет. Роже изяде рибата си с изтънчена наслада. Елегантните му маниери изобщо не се връзваха с обстановката около него.

Преди да излезе, спря при тезгяха и махна за благодарност на готвача. После се качи на задната палуба, където екипажът можеше да се упражнява или да почива през свободните си часове. Погледна към лунния сърп и изпита дълбоко желание да се помоли под този символ на своята вяра. Искаше да заличи спомена за християнската курва и да изкупи светотатството, което бе принуден да извърши с нея по заповед на дядо си. Но не можеше да се моли тук. Опасността да бъде забелязан бе твърде голяма. Беше казал на останалите, че е католик от Марсилия. Това обясняваше северноафриканския му произход.

Преди да напусне палубата, погледна към северния хоризонт и мислено откри посоката, в която се намираше Мека. Слезе в мъничката си каюта, взе тоалетните принадлежности и кърпата и тръгна по коридора към общата баня и тоалетна на долната палуба, предназначена за екипажа. Изми внимателно лицето и тялото си, изчетка зъбите си и изплакна уста в ритуално пречистване. След като се подсуши, уви кърпата около кръста си, върна се в каютата и залости вратата. Свали сака от рафта над койката и извади коприненото си молитвено килимче и безупречно чистата бяла роба. Постла килимчето в посока към Мека, чието положение бе определил спрямо посоката, в която плаваше яхтата. Мястото в каютата едва стигаше. Навлече робата през главата си и я остави да падне до глезените. Изправи се пред килимчето и прошепна кратка встъпителна молитва на арабски. Не искаше да рискува да бъде чут от някого от другарите си, докато минават покрай каютата.

— Пред лицето на милостивия Аллах и неговия Пророк заявявам, че аз съм Адам Абдул Типоо Тип, че съм прегърнал исляма от деня на раждането си и че винаги съм бил и съм истински правоверен. Изповядвам греховете си, че съжителствам с неверницата и че се представям с неверническото име Роже Марсел Моро. Моля за прошка за тези простъпки, които направих единствено в служба на вярата и на всемилостивия Аллах, а не по свое собствено желание.

Много преди раждането на Роже светият му дядо се беше погрижил да изпрати бременните си жени и жените на синовете и внуците си да родят потомството си на малкия остров Реюнион в югоизточния ъгъл на Индийския океан. По една щастлива случайност дядото също бил роден там и затова знаел колко удобно място е това. Островът бе департамент на Франция и затова всеки роден по суровите му черни вулканични склонове беше френски гражданин и се ползваше от всички права и привилегии, произтичащи от това. Две години по-рано, в началото на сегашната операция и по настояване на дядо си, Адам беше сменил официално името си чрез държавен вестник в департамент Оверн във Франция й бе получил нов френски паспорт. Веднага след като отправи личното си възвание към Аллах, Роже започна вечерната молитва с арабския поздрав „Отправям четири ракати на молитвата Иша и се обръщам към Кибла, посоката на Мека, в името на Аллах и само на Аллах“. Изпълни сложната серия поклони, коленичения и просвания, докато шепнеше задължителните молитви. Когато приключи, се чувстваше ободрен и силен телом и духом. Време беше за следващия ход срещу неверниците и богохулниците. Той свали молитвената си роба, уви я в коприненото килимче и върна и двете на дъното на големия сак. После облече джинси, тъмна риза и черен анорак. Свали раницата от рафта за багаж над койката и отвори един от страничните й джобове. Извади черен мобилен телефон „Нокия“, идентичен с онзи, който използваше всеки ден. Това устройство обаче бе модифицирано от един от техниците на дядо му. Включи апарата и се увери, че батерията е заредена напълно. Беше достатъчно мощна, за да осигури работа най-малко една седмица преди да се наложи да я презарежда. Още от отплаването от Кейптаун беше претърсил из основи надстройката на яхтата за най-подходящото място, на което да постави устройството, и най-сетне се бе спрял на малкия килер на задната палуба, в който се държаха шезлонгите и средствата за почистване. Вратата никога не се заключваше, а между рамката й и ниския таван имаше тясна ниша, която идеално отговаряше на нуждите му. Извади от джоба на раницата двустранна лепенка и малко фенерче. Отряза две парчета лепенка и ги залепи за задната част на телефона. Прибра апарата и фенерчето в джоба на анорака и изкачи стълбата към задната кърма. Облегна се на парапета и се загледа в следата на кораба. Беше кремава от фосфоресценцията на микроскопичните морски създания, разтревожени от перките. Погледна отново към лунния сърп, който вече се бе издигнал високо над черния хоризонт. Луната на исляма. Усмихна се, това беше добър знак. Дръпна се от парапета и се огледа небрежно, за да се увери, че никой не го следи. Беше си направил труда да идва всяка вечер тук, след като приключи задълженията си в бара, така че в сегашната му поява нямаше нищо подозрително. Вратата на килера беше скрита в сянката на надстройката. С тъмните си дрехи Роже беше почти невидим, докато отиваше към нея. Резето се вдигна безшумно. Той се промъкна вътре и затвори след себе си. Включи фенерчето, но закри мощния лъч с длан и го насочи към нишата над рамката. Намираше се над нивото на очите дори на висок човек. Със свободната си ръка извади мобилния телефон от джоба си и избра точното място, където да постави устройството. Пресегна се и закрепи залепващите ивици за стената. Опита внимателно и откри, че апаратът е закрепен здраво; трябваше да се приложи доста сила, за да бъде свален.

Натисна бутона за включване и малката червена светлина се появи незабавно, издавайки едва доловим електронен тон. Предавателят работеше. Роже изсумтя доволно и натисна бутона за изключване на звука. Звукът спря, но червената светлина продължи меко да пулсира. Единствено специално настроен на нужната честота приемник можеше да прихване сигнала на предавателя, а той беше кодиран. Разкодиращият шифър беше 1351. Това бе ислямският еквивалент на 1933 г. по Григорианския календар, рождената година на дядо му. Роже изключи фенерчето и се измъкна от килера, като затвори тихо вратата. След това се върна в каютата си.

* * *

На сто и осем морски мили[3] северно от Мадагаскар и на петстотин и шейсет източно от пристанището Дар ес Салам на африканския бряг има малка групичка необитаеми коралови атоли. От подветрената страна на един от тях на дълбочина шест разгега[4] беше хвърлил котва петдесетметров арабски доу[5] с мърляви триъгълни платна, които бяха прибрани по дългия гик. Платноходът чакаше тук единайсет дни и по нищо не се отличаваше от останалите крайбрежни арабски търговски или риболовни кораби. Корпусът не беше виждал прясна боя от много години и приличаше на зебра от ивиците изпражнения на екипажа, който се облекчаваше направо през борда. Единственото странно нещо, което би привлякло вниманието на случайния наблюдател, бяха трите по-малки съда, привързани до борда на платнохода. Бяха дълги осем и половина метра, с ниски корпуси и заострени носове, изработени от модерно фибростъкло и боядисани в безличен матов цвят, който лесно се сливаше с цвета на океанските простори. На кърмата на всеки катер имаше два масивни външни двигателя. Оригиналните ярки цветове на производителя бяха скрити под същия цвят като този на корпусите. Моторите обаче бяха в идеална форма и можеха да задвижат леките катери със скорост над четирийсет възела[6] дори когато съдовете са натоварени максимално.

В момента дългите катери бяха празни. Екипажите им се бяха събрали на палубата на големия платноход, където току-що бяха приключили вечерните молитви. Сега се разхождаха по палубата, прегръщаха се един друг и повтаряха традиционното приветствие „Нека Аллах чуе молитвите ни“.

Опитното ухо на радиста долови над глъчката тихото писукане от кабината пред единствената мачта. Той се отдели от групата и забърза към оборудването си. Още от входа видя червената светлина, която премигваше на предния панел на приемника, и сърцето му се разтуптя по-бързо.

— В името на всемилостивия Аллах, да се слави името му за вечни времена!

Седна по турски на палубата пред радиостанцията. Откакто бяха стигнали атола и хвърлили буцата корал, която служеше за котва на платнохода, апаратурата беше настроена на правилната честота. Радистът въведе в морзов код шифъра — 1351. Предавателят в килера на „Влюбения делфин“ незабавно премина в пасивен режим, готов да отговори на запитването. Радистът скочи на крака и се втурна към изхода.

— Господарю! Ела бързо! — възбудено изкрещя той. Капитанът на платнохода приближи с дълги крачки. Палубата бе осветена от газени фенери, окачени на гика. На тяхната светлина капитанът представляваше висока стройна фигура с шумаг на червени и бели квадратчета на главата и дълъг бял дишдаш — роба, стигаща до глезените му. Брадата му беше още черна, макар да бе преминал петдесетте. Наведе се, за да влезе в кабината.

— Да? — отвърна той, изпълнен с очакване.

— Слава на Аллах и неговия Пророк, да се помни вечно името му.

Операторът потвърди контакта и се дръпна настрани в тясното помещение, за да разкрие радиостанцията и червената светлина на предния панел. Без да каже и дума, капитанът клекна пред апаратурата и влезе в контакт с предавателя. Първо се поинтересува за местоположението и скоростта му. Отдалеченото устройство отговори моментално. Капитанът повтори координатите на радиста и той ги записа бързо в бележника си. Знаеха, че са точни до няколко метра.

Въпреки библейския такелаж и архаичния вид на платнохода сателитното навигационно оборудване бе сред най-модерните, които можеха да се намерят на пазара. След като установи чрез предавателя курса и скоростта на „Делфин“, капитанът разтвори картата на Индийския океан на палубата и се наведе над нея. Положението на платнохода бе отбелязано с малко червено кръстче. Той определи положението на яхтата на неверниците и също го отбеляза. След това започна да изчислява курса и времето за прехващане. Не искаше да губи време и гориво, за да стигне до някоя точка твърде далеч пред яхтата, но по-важното бе, че не биваше да позволи на другия съд да му избяга. Докато теглеше катерите, платноходът можеше да развие едва четиринайсет възела и при евентуално преследване щеше да изостане безнадеждно. Доволен от изчисленията си, капитанът излезе обратно на палубата.

Там се бяха събрали трийсет и девет мъже, които клечаха мълчаливо и чакаха новините. Модерните им автоматични оръжия изглеждаха неуместни в тази обстановка. Във всеки катер трябваше да има по единайсет души, а останалите бяха екипажът на самия платноход. Капитанът отиде с величествени крачки към мястото си при кормилото и се обърна към тях.

— Газелата е в челюстта на гепарда.

Първите му думи предизвикаха оживена глъчка на палубата. Капитанът вдигна ръка и всички незабавно млъкнаха и насочиха цялото си внимание към него.

— Неверниците все още са далеч на югозапад, но приближават бързо към нас. Утре преди зазоряване ще вдигнем котва. Ще ни трябват седем часа, за да стигнем мястото на засадата. Очаквам корабът на неверниците да мине на две мили източно от нас утре следобед, два часа преди залез. Разстоянието е твърде голямо, за да различат нещо повече от платното ни. Ще ни помислят за безобидни островни търговци…

Като говореше бавно, но прочувствено, капитанът отново изложи плана на атаката. Хората му бяха прости, повечето неграмотни и не особено интелигентни, но когато надушеха кръв във водата, ставаха свирепи като баракуди.

— Ще отплаваме утре преди зазоряване — напомни им той накрая. — И нека Аллах и неговият Пророк бъдат благосклонни към начинанието ни.

* * *

Когато видя дръжката на вратата бавно да се завърта, Кайла беше готова. Стоеше на тръни от цял час и бе изпълнена с трескаво очакване. Беше повторила всяка хаплива и обидна дума, както и тактиката си да го принуди да й се подчини и да моли за извинение. Сега скочи от леглото и тихомълком изтича боса до вратата. Доближи устни до нея и заговори тихо, само колкото гласът й да достигне до него.

— Махай се! Не искам да те виждам повече. Мразя те. Чуваш ли, мразя те.

Зачака отговор, но такъв нямаше. Мълчанието продължи половин минута, но й се стори цяла вечност. Тъкмо се канеше да заговори отново, колкото да се увери, че още е там, когато той отговори. Гласът му бе равен и студен.

— Да, чух те. Махам се веднага, както искаш.

Кайла чу отдалечаващите се по коридора стъпки. Нещата не се развиваха така, както си беше представяла. От него се очакваше да умолява за прошка. Тя бързо дръпна резето и отвори вратата.

— Как смееш да ме обиждаш и да не се подчиняваш! Идвай веднага тук. Искам да разбереш колко много те мразя.

Той се обърна към нея и й се усмихна по онзи начин, който я омагьосваше и вбесяваше едновременно. Тя тропна с крак и сама не повярва на детинския си жест.

— Ела тук моментално. Недей да стърчиш там с тъпата си усмивка. Идвай тук.

Той сви рамене и закрачи небрежно към полуотворената врата. Кайла събра най-жлъчните обиди, за които можеше да се сети, но преди да изрече и първата, той вече беше стигнал до нея. Още се усмихваше, но следващото му действие я изненада напълно. Подпря вратата с рамо и я бутна, отваряйки я напълно. Кайла се сви от изумление.

— Копеле такова! — с треперещ глас рече тя. — Как смееш, недодялан селяк такъв!

Той затвори вратата и пусна резето. После тръгна преспокойно към нея, принуждавайки я да отстъпи назад.

— Махни се от мен. Да не си посмял да ме докоснеш. Vous etes une merde noire[7].

Хвърли се към него със свит юмрук и замахна да му нанесе жесток удар в главата. Той хвана китката й и бавно я принуди да падне на колене пред него.

— Не можеш да правиш така с мен! Ще кажа на майка ми.

— Я, значи Кайла вече не е голямо яростно момиче. А разглезено бебе, ревящо за мама.

— Не ми дръж такъв тон. Ще те убия…

Кайла млъкна изумена, когато осъзна, че той дърпа ципа на панталона си и изважда пениса си на сантиметри от лицето й. Блейзи вече беше готов за работа. Тя осъзна, че поведението й го е възбудило.

— Не можеш да направиш това с мен — прошепна тя. — Причиняваш ми болка.

Роже беше извил болезнено ръката й, но продължаваше да се усмихва. Въпреки болката Кайла изведнъж се възбуди не по-малко от него. Усещаше как се подмокря под копринените гащички. Пенисът му докосваше устните й.

— Отвори си устата! — заповяда той.

Тя бавно разтвори устни и той пъхна главата дълбоко вътре. Кайла заряза всякакви преструвки, че се съпротивлява, и главата й се задвижи в ритъм с тласъците му. Внезапно замръзна от ужас, след което рязко дръпна глава назад, като кашляше и плюеше.

— Копеле такова! — изхлипа с отвращение тя. — Изпика се в устата ми. Vo us etes une cochon dedoutant! [8]

Той пусна китката й, но моментално стисна кичур руса коса и завъртя главата й нагоре към своята.

— Никога, никога вече не ме наричай прасе — каза с мъртвешко спокойствие. — А това да ти е обеца на ухото.

Зашлеви я през лицето и главата й отлетя настрани. Тя го погледна смаяно и със страхопочитание, очите й се напълниха със сълзи от жилещата болка по бузата, но не можеше да говори не заради болката, а от шока.

— А сега си отвори отново устата — нареди той, но тя промърмори нещо несвързано и се опита да се извърне. Той стисна по-здраво косата й, докато Кайла не се уплаши, че ще я изскубне. Вдигна лице към него. Бузата й бе пламнала на мястото, където я беше ударил.

— Моля те, Роже, не ме наранявай. Не го казах сериозно. Толкова много те обичам. Никога няма да разбереш колко. Прости ми, моля те.

— Докажи ми го — отвърна той. — Отвори си устата.

Кайла никога не се бе чувствала така слаба и безпомощна. Сякаш бе коленичила не пред човешко същество, а пред някакво божество. Копнееше да я обладае напълно, да я покори, да я насили и унизи. Бавно отвори уста, както й бе наредено, и той вкара пениса си толкова силно, че челюстта я заболя. Остро миришещата топла течност отново напълни устата й и притъпи сетивата й. Тогава тя разбра, че му принадлежи, принадлежи единствено на него и на никого другиго, дори не и на самата себе си.

Два часа по-късно той я остави да лежи изтощена сред изпомачканите чаршафи. Устните й бяха подути и възпалени от грубите му целувки и наболата брада, гримът й се беше разтекъл и очите й приличаха на очи на тъжен клоун, алабастровата й кожа бе мъртвешки бледа с изключение на яркото розово петно на бузата, оставено от плесницата. Косата й бе разрошена и потъмняла от пот. Тя се надигна мъчително на лакът, когато го чу да отваря вратата, но не успя да намери думи да го помоли да остане при нея. После беше късно — той бе изчезнал. Пречупена и съсипана, тя бе твърде уморена, за да заплаче. Отпусна глава на възглавницата и след няколко минути заспа.

* * *

Роже се върна на палубата след вечерната молитва и се облегна на релинга, както правеше всеки ден. След като се увери, че не го следят, той се промъкна в килера и един поглед към предавателя на тайното място му показа, че е установил контакт с друга станция. Над първата лампичка беше светнала втора. Роже въведе кода и малкият екран оживя. На него бе изписана датата и времето на последния контакт — само преди няколко часа. Усети как го обхваща радостна възбуда. Всичко вървеше точно според плана, начертан месеци по-рано. Страшно много неща можеха да се провалят — и едва не се провалиха.

Първоначално планът на дядо му бе мишената да бъде самата жена на Банок, но скоро стана ясно, че това е неосъществимо. Дори най-елементарното проучване показа недвусмислено, че тя е твърде оправна и отракана, за да бъде прилъгана да се хване в такъв очевиден капан. Макар да изглеждаше, че беше кривнала веднъж или два пъти след смъртта на съпруга си, това винаги бе ставало според нейните условия със зрели и влиятелни мъже от нейния сой. Със сигурност щеше да се окаже неуязвима за момчешкия чар и хитрините на Роже. Дъщеря й обаче беше невинно агне — сама в Париж, жадна да изпита живота и всичките му вълнуващи страни. Дядото на Роже го изпрати във френската столица, а запознаването с момичето и омайването му се оказа направо елементарно.

Сега оставаше само майката да направи годишното си коледно посещение на Сейшелите на борда на яхтата и разбира се, да вземе дъщеря си със себе си, но това изглеждаше напълно сигурно. Изненадата дойде в Кейптаун, когато майката заряза яхтата и дъщеря си. Кайла трябваше да продължи към Сейшелите сама, а Роже вече беше член на екипажа. Дядо му беше доволен от неочаквания обрат на събитията. Роже му се обади от един пристанищен телефон в Кейптаун и старецът се изкиска, когато чу новината.

— Аллах е великодушен, да се слави името му. И аз самият не бих могъл да наредя по-добре нещата. Момичето ще бъде по-уязвимо и податливо без закрилата на майка си, а след като ни падне в ръцете, майката ще остане напълно безпомощна. Вземи лъвчето и лъвицата ще те последва.

Роже се канеше да излезе от килера, когато предавателят тихо иззвъня. Малкият зелен екран отново оживя и Роже прочете написаното на арабски съобщение. Беше от чичо му Камал, най-малкия син на дядо му, командващ флота пиратски съдове, с които Типоо Тип ограбваха плаващите в Индийския океан кораби. За тази важна операция Камал лично бе поел командването на платнохода. Той съобщи на Роже в колко часа на следващия ден се предполага, че ще се окажат в непосредствена близост до „Делфин“.

* * *

Точно в пет и половина сутринта вратите на директорските апартаменти се отвориха и Хейзъл Банок излезе в тъмния двор. Беше облечена в черно трико, което сякаш бе излято по атлетичното й тяло и дългите й крака. Върху него беше сложила широки копринени шорти, които би трябвало свенливо да скрият формата на задника й. Имаха точно обратния ефект и наблягаха на съвършенството му. Краката й бяха обути в бели маратонки. Прочутата златна коса беше опъната силно назад и стегната с черна лента.

— Добро утро, майоре. Нима ви харесва да тичате в пълно бойно снаряжение?

Тонът й беше леко подигравателен. Хектор носеше бойни кубинки и платнен колан върху камуфлажната си униформа. На кръста му имаше пистолет в кобур.

— Правя всичко в това снаряжение, мадам.

Макар лицето му да беше напълно безизразно, и двамата усетиха двусмислието на отговора му. Хейзъл се намръщи за момент, раздразнена от закачката.

— Да започваме тогава — отривисто рече тя. — Водете, майоре.

Излязоха от двора и той я поведе по пътеката, по която се стигаше до най-високата точка на хребета. Наложи умерено темпо през първия километър и половина, за да прецени способностите й. Чуваше я непосредствено зад себе си, а когато изкачиха склона, тя заговори с лек тон, без нито следа от задъхване:

— След като се насладите на гледката, майоре, можем да опитаме да продължим поне в тръс.

Хектор се ухили. Слънцето още беше непосредствено под хоризонта, но лъчите му се открояваха ясно от фините прашинки на хамсина. Цялото небе бе пламнало в очакване на изгрева.

— Все пак трябва да признаете, мадам, че гледката определено си заслужава — каза той.

Тя обаче не отговори и той ускори крачка. Продължиха по хребета и накрая той прецени, че са на осем километра от базата. Слънцето вече беше изгряло и температурата бързо се покачваше. Далеч долу нефтените сонди се появиха от плътните сенки на възвишението и Хектор различи блестящата сребриста тръба, виеща се през еднообразието на пустинята към брега.

— Точно пред нас има тясна пътека, която води надолу. Теренът е коварен, но ако тръгнем по нея, ще излезем на патрулния път покрай тръбата и ще продължим обратно, госпожо Банок. Оттам до базата има още осем километра. Искате ли да продължим по този маршрут?

— Давайте, майоре.

Когато стигнаха пътя, тя продължи без усилие и излезе напред. Тичаше леко и грациозно, но и много бързо. Хектор се принуди да достигне едва ли не до максималното си темпо, за да не изостава. Най-сетне видя, че е започнала да се поти в трикото си — по гръбнака й се бе появила тъмна линия, а косата на тила й беше влажна. Задникът й се открояваше под торбестите шорти и двете полукълба подскачаха на всяка крачка. Хектор впери поглед в тях.

„Топки за тенис? — запита се той и усети острата възбуда и похотта в слабините си. — Майка му стара, в състояние е да ме надърви дори и при това темпо. Хич не е зле!“ Изпръхтя, неспособен да сподави смеха си.

— Споделете шегата, майоре — подкани го тя. Още говореше спокойно, без капка следа от умора.

„Проклета жена, прекалено е добра, за да е истинска — помисли си той. — Чудя се къде ли е слабото й място“.

— Момчешки хумор. Едва ли ще ви се стори забавен, мадам.

— Изравнете се с мен, майоре. Така ще можем да говорим.

Той ускори крачка и затича до нея, но тя продължи мълчаливо и го принуди да заговори пръв.

— С цялото ми уважение, мадам, вече не съм майор. Бих предпочел да ме наричате просто Крос.

— С моето цяло уважение, Крос — отвърна тя, — аз пък не съм английската кралица. Можете да зарежете това „мадам“.

— Разбира се, госпожо Банок.

— Много добре знам защо отбягвате военното звание, Крос. Напомня ви за причината, поради която сте били изхвърлен от армията. Застреляли сте трима безпомощни военнопленници, нали?

— Ако позволите да ви поправя, не бях изхвърлен от армията. Военният съд ме намери за невинен. Едва след това подадох молба и получих почетно уволнение.

— Но затворниците ви си остават все така мъртви, след като сте приключили с тях, нали?

— Те тъкмо бяха взривили шестима мои другари с бомба край пътя. Макар да бяха с вдигнати ръце, когато напускаха тленната си обвивка, си оставаха враждебно настроени. Когато един от тях посегна към нещо, което ми заприлича на бомбен колан под робата, нямах време да преценявам. Цял взвод се намираше в обхвата на евентуалния взрив. Всички бяхме в смъртна опасност. Нямах друг избор, освен да очистя и тримата.

— При прегледа на труповете не са били намерени бомбени колани, както е било посочено пред военния съд. Това не е ли неправилно?

— Не ми беше предоставено удоволствието да претърся предварително пленниците. Имах около една стотна от секундата, за да взема решение.

— Бракуване ли е евфемизмът, който обикновено се използва за убиване на животни? — смени тактиката тя.

— В армията се използва в друг смисъл.

— Бракуване на негра? — предположи тя. — Дупчене на чалмоглавци?

— Вие избрахте думите, госпожо Банок, не аз.

Десетина минути тичаха мълчаливо.

— След като започнахте да работите за „Банок Ойл“, станаха няколко инцидента с фатален край, в които имате участие — каза най-сетне тя.

— Три, ако трябва да сме точни, госпожо Банок.

— И при тези три инцидента двайсет души са били убити от вас и от хората ви. Всички жертви ли бяха араби?

— Деветнайсет, ако трябва да сме точни, госпожо Банок.

— Горе-долу същото — отвърна тя.

— Преди да продължим, госпожо Банок, позволете да посоча, че тези деветнайсет разбойници имаха твърдото намерение да вдигнат във въздуха съоръжения на „Банок Ойл“.

— Не ви ли хрумна да ги арестувате и да ги разпитате, за да сте сигурни, че са истински терористи? — попита тя.

— Идеята наистина ми мина през ума, госпожо Банок, но в това време всички те стреляха по мен и не ми изглеждаха склонни на вежливи разговори — отвърна Хектор и този път си позволи да се усмихне насмешливо. Беше научил достатъчно за нея и знаеше, че това ще я вбеси.

Тя продължи да тича мълчаливо известно време, докато подготви следващата си атака.

— Кажете ми честно, Крос. Какво ви е мнението за хората, чиято кожа не е снежнобяла като вашата?

— Честно казано, госпожо Банок, абсолютно никакво. Изпитвам еднакво силна неприязън към гадните снежнобели типове и към гадните чернилки. Но същевременно храня една и съща силна привързаност и влечение както към снежнобелите, така и към чернилките. стига да са добрички.

— Бъдете така добър да си мерите приказките, Крос.

— Разбира се, госпожо Банок, стига да престанете с хитроумните си инсинуации.

— Добре тогава, Крос. Ще говоря направо. Мисля, че сте кръвожаден расист, и поради това не ви харесвам особено.

— Господин Банок не мислеше така за мен, когато подписа договора ми с „Банок Ойл“.

— Зная, че съпругът ми имаше по-високо мнение от мен за вас и за способностите ви, но пък той също така гласува за Буш, както за бащата, така и за сина. Хенри Банок беше почти, но не напълно съвършен.

— Естествено, вие сте гласували за господин Клинтън и господин Гор?

Тя подмина въпроса му и продължи:

— Забелязвам дискретното ви споменаване на договора ви с „Банок Ойл“, Крос. Прочетох документа много внимателно, дума по дума.

— В такъв случай знаете, че прекратяването му ще се окаже доста скъпо.

— На този етап никой не говори за прекратяването на каквито и да било договори, особено на такива, одобрени от съпруга ми. Но ще ви държа под око. Моля да се опитате занапред да не бракувате прекалено много негра.

След завършването на кроса тя му обърна гръб с краткото „Благодаря, Крос“ и пое към сградата, като погледна часовника си.

— Госпожо Банок!

Тя спря и се обърна.

— Независимо дали ме харесвате или не, ако се случи да имате неотложна нужда от мен, ще бъда насреща. Ако не за друго, то поне защото съпругът ви беше един от добрите. Рядко се срещат по-свестни хора от Хенри Банок.

— Да се надяваме, че никога няма да имам неотложна нужда от услугите ви — отпрати го тя.

След двайсет минути имаше последна среща със Симпсън, преди да се върне с хеликоптера на терминала Сиди ал Рациг. Самолетът я чакаше на пистата, за да я откара на остров Мае на Сейшелите при любимото й семейство. Взе бърз душ и си сложи овлажняващ крем против слънце, но не и грим. Отиде в комуникационната стая. Чакаха я куп имейли от Агата, но сега нямаше време да се занимава с тях. Щеше да ги прегледа в самолета. Тръгна към изхода за срещата със Симпсън, когато смартфонът й избръмча във външния джоб на чантата от крокодилска кожа, която беше оставила на нощната масичка. Обърна се. Много малко хора знаеха този номер. Извади телефона от джоба и натисна бутона. „Имате 2 пропуснати обаждания и 1 съобщение — пишеше на екрана. — Желаете ли да прочетете съобщенията си?“ Натисна „Покажи“.

Сега пък какво иска маймунката ми — запита се с обич тя и в същия миг съобщението се появи на екрана. Беше смразяващо късо и просто:

Стават ужасни неща.

Непознати въоръжени мъже…

Съобщението бе недовършено, сякаш Кайла е била прекъсната насред изречението. На Хейзъл й причерня пред очите. Олюля се. После зрението й се проясни и тя се загледа сляпо в съобщението, съзнателно отказвайки да го приеме. Накрая го проумя и усети как някаква ледена ръка стиска сърцето й и изцежда живота от нея. Задъхана, натисна с треперещи пръсти бутона за повикване и се заслуша в безкрайните позвънявания от другата страна. Накрая мелодията бе прекъсната от безличен глас:

— Търсеният от вас абонат не може да отговори в момента. Моля, оставете съобщение след сигнала.

— Скъпа! Скъпа! Направо полудявам. Обади ми се при първа възможност — каза тя в телефона и се втурна към комуникационната стая.

Набра номера на мостика на „Делфин“. От съображения за сигурност на кораба и пътниците повечето от екипажа имаха бойна подготовка и бяха добре въоръжени. „Разбира се, че ще защитят Кайла“ — отчаяно си мислеше Хейзъл. Телефонът обаче продължаваше да звъни, без никой да отговори. Устата й пресъхна и картината пред очите й се размаза.

— Моля ви! — проплака тя. — Моля, някой да отговори.

После звъненето пресъхна и в ухото й зазвуча дразнещият сигнал свободно. Тя тресна слушалката и набра номера на Агата. Сърцето й подскочи, когато чу стегнатия глас на старата мома.

— Агата, получих ужасно съобщение от Кайла за някакви непознати въоръжени мъже на борда на „Делфин“. Не мога да се свържа с нея. Не мога да се свържа и с кораба. Последните му координати, които зная, са от вчера вечерта. Запиши ги — повтори тя запомнените наизуст числа, които й беше казал Франклин. — Изглежда, че яхтата е изчезнала с Кайла на борда. Трябва да се обадиш на Крис Бесел у дома. Измъкни го от леглото…

Крис беше нейният старши изпълнителен вицепрезидент в Хюстън.

— Трябва да събере всички, които може. Да използва всичките си връзки в Пентагона и Белия дом. Поискай спешно преглеждане на района от най-близкия спътник. Разбери дали наблизо има някакви американски военни кораби. Помоли ги да се отправят натам с пълна скорост. Поискай от базата на атола Диего Гарсия да изпратят самолети, които да разширят търсенето. Продължи да се опитваш да се свържеш с кораба. Връщам се колкото се може по-скоро у дома. Опитай да ми уредиш лична среща с президента веднага щом пристигна във Вашингтон. Двамата с Крис трябва да използвате всички връзки и да натискате всички копчета.

Говореше задъхано, сякаш току-що бе пробягала маратон.

— Агата, става въпрос за Кайла, за детето ми! Разчитам на теб. Не можеш да ме разочароваш.

— Знаете, че няма да го направя, госпожо Банок.

Хейзъл затвори и набра вътрешния номер на Симпсън. Той отговори почти веднага.

— Добро утро, госпожо Банок. Очакваме ви в заседателната…

— Хеликоптерът да е готов след пет минути — безцеремонно го прекъсна тя. — Обадете се на самолета да чака на пистата в Сиди ел Рациг. Кажете на пилота да напълни резервоарите и двигателите да работят, за да излети веднага щом пристигна. Да представи летателен план направо за летище „Фарнбъро“ в Англия. Там ще заредим и ще продължим през Атлантика за Вашингтон. Не бива да губим нито миг.

Отвори сейфа и грабна чантата с паспорта, парите в брой и кредитните карти, изхвърча от апартамента и се втурна по дългия коридор към изхода. Бърт Симпсън, двама от подчинените му и Хектор стояха там. Чакаха я, откакто се беше обадила на Симпсън.

— Бърт, какво става, по дяволите? — тихо попита Хектор.

— Проклет да съм, ако знам. Но явно е някаква сериозна катастрофа. Беше в ужасно състояние, когато говорих с нея…

Симпсън млъкна, когато Хейзъл Банок се появи тичешком в коридора.

— Хеликоптерът тук ли е? — тревожно попита тя.

— Току-що кацна — увери я Бърт, докато тя продължаваше към вратата. В този момент забеляза Хектор Крос сред останалите. Единствено неговото изражение беше спокойно. Заговори тихо, като задържа вниманието й с пронизващите си зелени очи:

— Не забравяйте, госпожо Банок, ако имате нужда от мен, една дума е достатъчна — каза той.

Едва тогава Хейзъл осъзна, че плаче и че сълзите й се стичат по бузите и капят от брадичката й. Избърса ги нервно с опакото на дланта си, но отчаяно й се искаше Крос да не я беше видял в подобно състояние. Никога през целия си живот не беше изпитвала такава буря от чувства. Знаеше, че е на път да се пречупи, и това я уплаши. Хектор Крос беше най-близката мишена за ужаса и объркването й. Изгледа го яростно.

— Не смей да ми се подиграваш, арогантен кучи син. Нищо не знаеш, така че какво можеш да направиш? Какво може да направи който и да било?

Извърна се и се препъна, докато слизаше по стъпалата. Хекгор беше обхванат от странно и чуждо усещане. Беше минало много, наистина много време откакто го бе изпитвал, така че му трябваха няколко секунди, за да го разпознае. Състрадание. Може би Хейзъл Банок все пак беше съвсем обикновен човек под цялата тази лъскава опаковка. Хектор вече не вярваше в любовта. Беше зарязал остатъците от нея някъде на пода на съдебната зала по време на развода. Сегашното състрадание обаче силно му напомняше за другото чувство. И това беше смущаващо.

„Пак ще се покажеш като абсолютен гъз, нали. Крос?“ — запита се той, докато я гледаше как тича към хеликоптера, който я чакаше с бавно въртящи се перки в средата на двора. Хейзъл бързо изкачи стълбата, двигателят изрева и голямата машина се издигна във въздуха и се обърна към брега. Носът на вертолета се насочи надолу и той бързо се отдалечи.

„Не отговори на въпроса, Крос“ — прошепна гласчето в него. Той се ухили безрадостно и си отговори: „Не! Но ще бъде интересно да разбера дали е човешко същество“.

* * *

Роже занесе на мостика подноса с вечерята на господин Джетсън. Подреди приборите върху безупречно бялата покривка на масичката до задната стена и остана, докато Джетсън се хранеше бързо. Той не си направи труда да седне и да се наслади на ястието, а продължи да крачи напред-назад, докато дъвчеше. Погледът му непрекъснато обхождаше смрачаващия се хоризонт отпред и се стрелкаше към радара. На екрана му светеше мъничка точка. Посоката беше 268 градуса, разстоянието — 3,8 морски мили.

— Кормчия, дръж под око онзи съд.

— Разбрано, господин Джетсън.

— Какво мислиш за него, Стивънс?

Кормчията присви очи към хоризонта.

— Прилича ми на арабски доу. Пълно е с тях в тези води, сър. Говори се, че използват пасатите и могат да прекосят океана и да стигнат чак до Индия. Правели го от времето на Христос, или поне така казват.

Роже следеше незабележимо разговора им. Завъртя глава към прозореца на левия борд и присви очи към стоманеносивия неспокоен океан на изток. Слънцето залязваше зад гърба му, но въпреки това му трябваха само няколко мига да различи мъничката сива пирамида на платната, които със сигурност принадлежаха на кораба на чичо му Камал. Корпусът не се виждаше дори от височината на мостика и изглеждаше, че съдът се движи успоредно на яхтата. След това Роже видя как далечното триъгълно платно се отпусна без вятър, когато платноходът спря за момент.

„Чичо Камал най-сетне пуска катерите“ — помисли си той. После платното се изду отново, платноходът обърна на юг и започна да се слива със сумрака, докато не изчезна от поглед.

Джетсън се върна при радара.

— Промениха курса си с трийсет градуса на юг. Едва ли развиват повече от четиринайсет възела и с тази скорост и курс ще минат на двайсет мили зад кърмата ни.

Той погледна към Роже.

— Благодаря, стюард. Вече можете да разчистите масата.

Роже събра чиниите и ги отнесе в кухнята.

— Всичко е готово, Готве — извика той на готвача, след като приключи с миенето. — Сега мога ли да се омитам?

Готвачът седеше на малката си масичка до килера за провизии с кристална чаша вино и отворена зелена бутилка пред себе си.

— Накъде си се разбързал, Роже? Ела да ми правиш компания и да опиташ това чудесно „Шато Ньоф“.

— Не и тази вечер, Готве. Като пребит съм. Едва си държа очите отворени.

Тръгна си бързо, преди готвачът да продължи с увещанията си.

В каютата си отправи извинение към Аллах и Пророка:

— Знаете, че положението е отчайващо. Моля да ми простите, че ще пропусна вечерната молитва. След като се отзовах на призива ви за джихад, ще се реванширам напълно утре вечер.

Облече неофициалните си тъмни дрехи и се качи на задната палуба. Застана на релинга и се загледа назад към следата на кораба. Виждаше единствено черните вълни, които се разбягваха в мрака. Катерите бяха конструирани така, че да не стърчат над водата. Скрити сред гребените на вълните, те оставаха извън обхвата на радара на „Делфин“. Освен това не се намираше на боен кораб и вахтите не бяха засилени. Както лично се бе убедил, цялото внимание на офицерите беше насочено напред. Никой не очакваше, че друг съд ще развие нужната скорост, за да ги изненада отзад. Роже обаче знаеше, че катерите са някъде там. Чичо му Камал беше съобщил, че ще установят контакт в 23,00 часа. Точно тогава повечето от екипажа щяха да си лягат и да бъдат абсолютно неподготвени.

Роже изчака час, после още един. От време на време поглеждаше светещия циферблат на евтиния си японски часовник. „Делфин“ плаваше със запалени светлини и сияеше ярко като лунапарк. Катерите можеха да засекат яхтата от двайсет километра, но Роже беше наясно, че те вече са много по-близо, може би само на няколкостотин метра зад кърмата. До 23,00 часа оставаха минути, а той знаеше, че чичо му Камал ще бъде абсолютно точен. Загледа се в следата и изведнъж видя мъничка светла точица в тъмното море. Тя примигна три пъти далеч зад пяната. Роже насочи фенерчето си към кърмата и отвърна на сигнала, след което зачака нетърпеливо. Катерите не бяха много по-бързи от „Делфин“, така че минаха близо десет минути, преди да забележи как първият подобен на акула корпус изниква от мрака зад кораба. Когато катерът приближи, Роже различи фигурите на екипажа, приклекнали под планширите. Естествено, всички бяха облечени в тъмни дрехи вместо традиционните бели дишдаши, лицата им също бяха скрити зад черни кърпи. Внимаваха да не вдигат много оръжията си. Другите два катера се появиха от мрака след водача.

Една фигура се изправи на носа на първия катер, когато той се изравни с левия борд на „Делфин“ и приближи до яхтата.

Въпреки скриващата лицето кърпа Роже разпозна високата стройна фигура на чичо си Камал. Той лично беше повел нападението. Роже светна с фенерчето си, за да потвърди, че е готов да поеме въжето. Камал се наведе и взе нещо от палубата, после се изправи с пушка в ръце. Опря приклада в рамото си и се прицели в Роже. Чу се приглушено пукане и от дулото излезе бял пушек. Роже бързо приклекна, когато бялото въже се заизвива нагоре и прелетя над главата му. Малката абордажна кука изтрака на палубата зад него и той се втурна да хване въжето, преди да се е озовало зад борда от движението на кораба. Омота го бързо три пъти около стълба на палубата и го завърза с моряшки възел. Махна на чичо си и незабавно един от екипажа, дребен жилав мъж, се покатери нагоре със силата и ловкостта на горила и се озова бос на палубата до него. Около кръста му бе навито по-дебело въже, способно да издържи много хора. Останалите атакуващи не закъсняха. Един от тях подаде на Роже кобур с пистолет „Токарев“ и той го закопча на кръста си под анорака. Петима вече бяха определени за овладяване на мостика. По команда на Роже свалиха предпазителите и заредиха щурмовите си карабини, след което го последваха на бегом.

Когато стигна стълбата, водеща към горната палуба, Роже се озова лице в лице срещу готвача, който се качваше отдолу. Човекът зяпна неразбиращо към него и въоръжените мъже, после отвори уста да изкрещи. Роже го фрасна с дръжката на пистолета по слепоочието и чу как черепът му изпука. Готвачът падна, без да издаде звук. Роже се наведе над отпуснатото му тяло и с още три удара разби тила му, за да е сигурен, че го е убил. После прескочи трупа и се втурна нагоре. Спря при входа, за да даде възможност на останалите да се подготвят, после стъпи на мостика. Джетсън стоеше до инструментите за управление и обсъждаше нещо с кормчията. Радистът беше с гръб в задната част на мостика, удобно настанен във въртящия се стол и напълно погълнат от някакъв роман. В случай на тревога обаче му трябваше само миг, за да се пресегне и да натисне червеното копче на панела до него. Това щеше да даде началото на серия електронни мерки, които автоматично щяха да включат алармите на кораба и да излъчат зов за помощ, който щеше да бъде засечен от всяка станция от Пърт до Кейптаун и от Мавриций до Бомбай. Роже скри пистолета зад гърба си и тръгна към него.

— Здрасти, Тим — поздрави той и се усмихна, когато радистът вдигна глава от книгата си.

— Роже, какво правиш тук, по дяволите? Много добре знаеш, че влизането е забранено.

Роже посочи през рамо и попита:

— Какво означава онази мигаща червена светлина, Тим?

Радистът бързо завъртя стола си.

— Червена светлина ли? — повтори той.

Роже вдигна пистолета и го застреля там, където горният прешлен се съединява с черепа. Куршумът излезе между очите му сред фонтан от кръв и мозък, който оплиска свързочния панел. Тим се катурна от стола и се свлече на палубата. Роже бързо се обърна и видя, че хората му вече са насочили оръжия към Джетсън и кормчията.

— За Бога, Моро. Уби човек…

Гласът на Джетсън трепереше от шок и възмущение. Той тръгна към Роже. Роже вдигна пистолета и го застреля право в гърдите. Джетсън притисна раната с двете си ръце и се олюля леко.

— Да не си полудял? — прошепна той, като клатеше невярващо глава.

„Трябва да убиеш офицерите незабавно. Именно те са онези, които биха организирали някаква съпротива“ — беше наредил дядо му, така че Роже стреля още два пъти в гърдите на Джетсън и загледа с професионален интерес как мъжът залита назад към контролния панел и се свлича на купчина на пода.

„Пленете екипажа. Може да потрябват по-късно като заложници“ — бе казал дядо му. Роже кимна на хората си и те извиха ръцете на кормчията назад и ги вързаха със здраво найлоново въже. Роже мина покрай него, спря пред пулта и премести плъзгача на двигателя на позиция „Стоп“. Вибрациите под краката му затихнаха и той усети леката промяна в движението на „Влюбения Делфин“, когато яхтата изгуби тяга.

— Сядай — обърна се Роже към кормчията. — И да не си посмял да помръднеш, докато не ти се каже.

— За Бога, Роже… — замоли се той, но Роже го смушка с пистолета в ребрата и със завързани отзад ръце кормчията побърза да клекне и седна на палубата в разширяващата се локва кръв на Джетсън. Лепкавата течност се просмука в панталоните му.

Роже остави един от хората си на стража и поведе останалите към долната палуба. Спря пред вратата на капитанската каюта. Като корабен стюард разполагаше с карта, която му даваше достъп до всяко помещение, което не е допълнително заключено. Носеше кафето на Франклин всяка сутрин точно в шест и от опит знаеше, че капитанът никога не се заключва. Вратата се отвори безшумно и Роже влезе в дневната. Запали лампата на бюрото и видя, че вратата на спалнята е притворена. От другата страна се чуваше хъркане. Прекоси дневната и надникна. Франклин лежеше по гръб в леглото върху завивките. Беше само по боксерки. Шкембето му стърчеше, бледо и покрито със сиви рехави косъмчета. Устата му беше отворена и от гърлото се разнасяше звук като от дъскорезница. Роже отиде до него и приближи дулото на пистолета на сантиметър от ухото му. Стреля веднъж. Франклин глътна шумно въздух и замря насред издишването, без да издава други звуци и без да помръдне. Роже пусна втори куршум в мозъка му, презареди пистолета и поведе хората си навън към основния салон.

Чичо му Камал дойде да го прегърне веднага щом влезе.

— Аллах да те приеме в лоното си. Днес свържи Божията работа, Адам.

Посочи редицата други пленници, клечащи на пода с вързани отзад ръце.

— Това ли са всички? Липсва ли някой?

Роже бързо преброи главите на членовете на екипажа.

— Да, всички са тук. Капитанът, помощник-капитанът, готвачът и радистът са в жестоките лапи на Иблис, дявола, където им е мястото. Другият липсващ е кормчията, който е под стража на мостика.

Посочи домакина Джорджи Порджи.

— Оставете този тук — и нареди: — По-късно ще се заема с него.

Кимна към двамата младши офицери и главния машинист.

— Тези са офицери. Отведете ги на кърмата и ги застреляйте. Изхвърлете телата през борда.

Говореше на арабски, така че жертвите не подозираха участта си, докато ги изправяха и извеждаха навън.

Роже изчака да чуе изстрелите, след което продължи:

— Всички неверници са налице освен момичето. Тя още спи в каютата си.

Усмихна се безизразно, когато си спомни в какво състояние бе оставил Кайла, напълно изтощена от уменията му на любовник.

— Ще сляза долу да я взема. Междувременно, чичо Камал, трябва да се качиш на мостика и да подкараш отново кораба.

* * *

Кайла не беше сигурна какво я е събудило. Помисли си, че сигурно е чула нещо. Надигна се сънено в разхвърляното легло и се заслуша, наклонила глава настрани. Звукът не се повтори, но имаше някаква друга промяна. Сънливостта забавяше мислите й, така че й трябваха няколко секунди, за да осъзнае, че двигателите са спрели и че корабът се поклаща тромаво на вълните.

„Странно — каза си тя, без да се тревожи особено. — Не е възможно вече да сме стигнали до пристанището“. После осъзна, че мехурът й е пълен. Спусна крака на пода и стана. Помъчи се да запази равновесие от необичайното движение на яхтата и се заклатушка към банята. Седна на тоалетната чиния и въздъхна от облекчение, докато изпразваше мехура си, после стана и тръгна обратно към леглото. Лунната светлина се лееше през малкия прозорец, гледащ към палубата на собственика и плувния басейн. Вече се беше събудила и спря, за да погледа обсипаното със звезди небе и черния океан. Зад кърмата нямаше следа и тя осъзна, че предположението й се е оказало вярно. „Делфин“ беше спрял. Помисли си да се обади на мостика и да разбере от дежурния офицер какво става, но в същия миг покрай прозореца премина някаква сянка. На палубата на собственика имаше някого. Гневът й моментално пламна. Това място беше изрично забранено за членовете на екипажа. Двете с майка й го използваха, за да се пекат голи и да плуват. Вече със сигурност щеше да се обади на мостика и да нареди нарушителят да бъде наказан по най-строгия начин. Но преди да се обърне, забеляза втора фигура. Беше облечена в тъмна дреха, а главата й бе омотана в черен арабски шал, така че се виждаха само очите. Те проблеснаха, когато мъжът се обърна към нея. Той спря пред прозореца и надникна. Кайла се сви уплашено. Мъжът приближи лице към стъклото и вдигна ръка над очите си, но след няколко секунди отстъпи назад. Страхът отново овладя Кайла, когато видя преметнатия през рамото му автомат. Непознатият изчезна от погледа й, но веднага след него покрай прозореца безшумно преминаха още три фигури. Всички бяха въоръжени.

Едва сега си даде сметка, че най-вероятно е била събудена от стрелба. Трябваше да потърси помощ. Беше ужасена и цялата се тресеше. Изтича обратно в каютата и грабна сателитния телефон от нощната масичка. Трескаво набра номера на мостика. Отговор не последва, но тя остави телефона да звъни, докато се мъчеше да измисли какво да прави. Имаше само един човек, към когото можеше да се обърне. Набра личния номер на майка си. Записаният глас на Хейзъл я подкани да остави съобщение. Кайла прекъсна връзката и моментално позвъни отново, но със същия резултат.

— Ох, мамо! Мамо! Моля те, помогни — изскимтя тя и започна да пише съобщение на мобилния си телефон. Палците й летяха по клавиатурата.

Стават ужасни неща.

Непознати въоръжени мъже…

Спря насред изречението. Някой беше спрял пред вратата на каютата й. Някой отключваше с карта. Кайла натисна бутона за изпращане, хвърли апарата в чекмеджето и го затвори. С почти същото движение скочи от леглото, втурна се към вратата и я затисна, когато тя започна да се отваря.

— Махай се. Махай се от мен, който и да си! — истерично изкрещя тя. — Остави ме на мира!

— Кайла! Аз съм, Роже. Пусни ме, Кайла. Всичко е наред. Всичко ще бъде наред.

— Роже! Ох, слава Богу. Наистина ли си ти?

Тя рязко отвори вратата и за момент се взираше невярващо в него, пребледняла и ококорена, след което захлипа от облекчение.

— Роже. О, Роже.

Хвърли се на гърдите му и се притисна в него с отчаяна сила. Той я прегърна и започна да гали косата й.

— Не се бой. Всичко ще бъде наред.

Кайла тръсна глава.

— Не! — изтърси тя. — Не разбираш. Тук има някакви хора. Един от тях погледна в каютата. С него имаше и други! Мъже! Ужасни мъже. Всички бяха въоръжени. И чух стрелба…

— Чуй ме, мила моя. Всичко ще бъде наред. По-късно ще ти обясня. Никой няма да те нарани. Трябва да бъдеш храбра. Искам да се облечеш. Трябва да се махнем оттук. Облечи се топло, Кайла. Сложи си непромокаемото палто. Навън ще бъде студено.

Той се пресегна над рамото й и включи осветлението.

— Трябва да побързаш, Кайла.

— Къде отиваме, Роже? — дръпна се назад и се загледа в лицето му. После погледът й се плъзна към гърдите му. — Тече ти кръв, Роже. Целият си окървавен.

— Прави каквото ти кажа, дявол да го вземе. Нямаме много време. Обличай се.

Той я хвана за ръката, помъкна я насила към просторния дрешник и я бутна вътре. Рафтовете от двете страни бяха отрупани с дрехи, други рокли и панталони бяха разхвърляни нехайно по диваните, столовете и дори по пода. На тоалетната масичка имаше десетки кутийки и шишета с кремове, мазила и парфюми, много от които си стояха отворени.

— Причиняваш ми болка — запротестира тя. — Пусни ме.

Без да й обръща внимание, той взе някакви тъмнорозови кадифени джинси от близкия стол и ги тикна в ръцете й.

— Ето, сложи това. По-бързо!

Тя обаче стоеше като препарирана и се взираше в пистолета на кръста му.

— Това е оръжие! Откъде го взе, Роже? Не разбирам. Целият си в кръв, но тя не е твоя, нали? И имаш пистолет.

Започна да отстъпва от него.

— Кой си ти? Кажи ми, какво си ти?

— Не искам да те наранявам, Кайла, но трябва да изпълняваш точно всичко, което ти казвам.

Тя тръсна непокорно глава.

— Не! Остави ме. Не можеш да ми причиниш това.

Той я хвана и изви ръката й зад гърба, след което започна бавно да я повдига, като я държеше само за китката. Непокорните й викове преминаха в болезнени крясъци, но той продължаваше да я повдига, докато Кайла не застана на пръсти. Крясъците станаха по-силни и остри, но най-накрая тя капитулира.

— Спри, моля те, спри, Роже — изхленчи тя. — Ще направя всичко, което поискаш, само не ме наранявай повече.

Той остана доволен от това колко малко бе нужно, за да прекърши решимостта й. Други бяха умирали, без да престанат да му се съпротивляват. В случая си спести много време и усилия. Кайла се облече с наведена глава, без да го поглежда, като от време на време изхлипваше. Когато приключи, той я хвана за лакътя и я изведе в спалнята.

— Къде е мобилният ти телефон, Кайла? — попита Роже.

Тя поклати начумерено глава, но не се сдържа и хвърли поглед към чекмеджето до леглото.

— Благодаря.

Отвори чекмеджето и извади апарата. Отвори списъка на изпратените съобщения и прочете на глас думите, които беше изпратила на майка си преди няколко минути:

— „Стават ужасни неща. Непознати въоръжени мъже“… Иска ми се да не го беше правила, Кайла. Така само си утежняваш положението — меко рече той и отново я зашлеви жестоко през лицето. Главата й се отметна от удара и Кайла се просна на пода. — Вече никакви подобни номера, ако обичаш. Не ми харесва да те наказвам, но ще го правя, ако ме принуждаваш.

Свали капака на телефона, извади симкартата, прибра я в джоба на анорака и вдигна ципа. После захвърли апарата. Наведе се, хвана отново Кайла за лакътя и я изправи на крака. Помъкна я към изхода и по стълбите към главния салон. Кайла ахна от ужас и се помъчи да се освободи от хватката му, когато видя членовете на екипажа да клечат на пода с вързани ръце, пазени от мъже с насочени към главите им оръжия.

Роже я дръпна грубо.

— Веднага престани с тези глупости! — заповяда й той, поведе я към другия край на салона и я принуди да седне. После направи знак на един от маскираните да приближи.

Кайла го погледна изумено, когато Роже заговори на арабски:

— Не искам и косъм да падне от главата на тази жена. Тя е по-ценна от мизерния ти живот. Разбираш ли какво ти казвам?

— Разбирам, господарю — отвърна онзи и почтително докосна гърдите си.

— Защо говориш на този език, Роже? Кой си ти? Кои са тези хора? Къде е капитан Франклин? Искам да говоря с него — замоли се Кайла.

— Това е трудно за уреждане. Капитанът има два куршума в мозъка — потупа Роже пистолета си. — Дотук с въпросите. Просто стой мирна и чакай. Ще се върна по-късно. Мисля, че започваш да разбираш — трябва ми пълното ти подчинение.

* * *

Когато се качи на мостика, Роже завари чичо си на кормилото. Камал беше опитен моряк, прекарал живота си в океана на всякакви съдове, от малки платноходки до гигантски петролни танкери. Роже погледна компаса и установи, че курсът на „Делфин“ е обратен на онзи, който беше заложил Франклин. Връщаха се в посоката, от която бяха дошли. Отиде до страничния прозорец и погледна назад. Яхтата теглеше щурмовите катери, което обясняваше намалената скорост. Камал внимаваше да не ги потопи. Роже застана до чичо си.

— Вече установи ли контакт с платнохода?

Камал присви очи от лютия дим на ръчно свитата цигара с турски тютюн, която беше залепнала за устните му.

— Още не, но всеки момент ще го видим! — отвърна той.

— Момичето е успяло да изпрати съобщение на майка си. Целият американски флот и военновъздушни сили ще тръгнат да ни търсят веднага щом съмне. Майка й е много влиятелна.

— Ще се погрижим за всичко преди изгрев — увери го Камал, после се усмихна и посочи напред. На хоризонта пред тях внезапно излетя сигнална ракета, хвърляйки тъмночервени отблясъци по гребените на вълните. — Ето го — доволно рече той.

Двата кораба бързо приближиха и когато помежду им останаха няколкостотин метра, Камал даде заден ход и обърна „Делфин“ напречно на вълните и вятъра, за да направи завет на платнохода. Древният съд приближи откъм подветрената страна и на палубата на яхтата бяха хвърлени въжета. След като се скачиха, пленниците бяха прехвърлени в платнохода и затворени в предния трюм. Единствено съпротивляващата се и плачеща Кайла беше замъкната в каютата на Камал и заключена, а пред вратата застана страж.

Без да губят нито секунда, група моряци отвориха задния трюм на платнохода и прехвърлиха на палубата на „Делфин“ пет палети. След като се озоваха на яхтата, тежките брезентови покривала бяха свалени. На всяка палета имаше дузина големи пакети, увити в яркожълт найлон с черни китайски йероглифи по него. За свалянето на един сандък под палубата бяха нужни усилията на трима мъже. Моряците работеха изключително предпазливо с товара си. Във всеки сандък имаше трийсет килограма пластичен експлозив „Семтекс X“.

— Действайте по-живо! — извика им Роже. — Детонаторите не са активирани. Товарът е съвсем безопасен.,

Двамата с Камал също се спуснаха в трюма на „Делфин“, за да ръководят подреждането на сандъците по дължината на кила и под машинното отделение. Роже остави Камал да нагласи детонаторите и да включи часовниковия механизъм, а самият той се качи в кабината на домакина. Джорджи Порджи седеше на пода с вързани ръце, охраняван от един мъж.

— Развържи го! — заповяда Роже. Пазачът послушно пъхна щика на пушката си между китките на Джорджи и сряза найлоновото въже. Острието одраска месестата ръка.

— Този дивак ме поряза — изскимтя Джорджи. — Виж! Тече ми кръв!

— Отвори сейфа! — нареди Роже, без да обръща внимание на хленченето.

Джорджи Порджи запротестира решително. Роже извади пистолета си и го простреля в крака. Куршумът пръсна капачката на коляното. Домакинът запищя, сякаш го колеха.

— Отвори сейфа — повтори Роже и насочи пистолета към другия му крак.

— Не стреляй — заскимтя Джорджи и запълзя към стоманения сейф, вграден в стената зад бюрото. Раненият крак се влачеше зад него, оставяйки кървава диря по пода. Стенейки от болка, Джорджи набра комбинацията, като въртеше ключа напред-назад. Чу се изщракване и той натисна дръжката. Вратата на сейфа се отвори.

— Благодаря — каза Роже и го застреля в главата. Джорджи Порджи се просна по очи и здравият му крак зарита конвулсивно. Роже кимна и пазачът хвана все още ритащия крак и замъкна тялото настрани. Роже коленичи пред отворения сейф и бързо прегледа съдържанието му.

Изхвърли корабните документи, сред които товарителници и сертификата за регистрация на Гранд Кайман, но отдели дебелия пакет с паспортите на екипажа. Дядо му щеше да намери добро приложение на истинските зелени американски и пурпурни европейски книжки. Под бюрото имаше платнено куфарче, което бе забелязвал всеки път, когато беше влизал в кабинета на домакина. Пъхна паспортите в него. Имаше също около петдесет хиляди долара в различни банкноти. Сложи ги при паспортите, без да си прави труда да ги брои. На металната лавица под парите видя пет сини кутии за бижута. Върху капака на първата със златни букви беше изписано „Граф. Лондон“. Отвори я. Диамантите на тежката огърлица, положена върху белия сатен, бяха големи като яйца на пъдпъдък и ярки като слънчеви отблясъци в планински поток. Роже знаеше, че навремето са принадлежали на американската наследница на Улуъртс[9]. Именно те го интересуваха най-много.

— Благодаря, госпожо Хейзъл Банок — с усмивка каза той. — Макар да се съмнявам, че „Цветята на исляма“ ще намерят за подобаващо да ви изпратят официални благодарности.

Знаеше какво има в другите кутии, така че ги пусна в куфарчето, без да си губи времето да ги отваря. Кимна на арабина и двамата изкачиха на бегом стълбата към главната палуба. Чичо му Камал го чакаше при релинга. Роже му подаде куфарчето.

— Погрижи се добре за това, почитаеми чичо.

— Къде отиваш? — попита Камал, когато той тръгна обратно към стълбата.

— Трябва да свърша още едно нещо, преди да тръгнем.

— Имаш съвсем малко време. Детонаторите са нагласени да се взривят след час и четирийсет и пет минути — предупреди го Камал.

— Предостатъчно — отвърна Роже.

Наведе се над релинга и изсвири. Трима от мъжете, които беше командвал, погледнаха към него. Всеки носеше специално изработена кутия, поръчана от Роже на дядо му. Направи им знак и тримата се качиха на яхтата с товара си. Роже ги поведе към празния апартамент на Кайла. Бързо влезе в основното помещение и застана пред голямата маслена картина на Гоген. Както винаги, ярките цветове му се сториха приятни, но изображението на голото женско тяло оскърбяваше чувствата му. Въпреки това свали картината от куките й и я положи по лице на леглото. Беше взел сгъваем нож специално за целта и с негова помощ разтвори украсената позлатена рамка. Изхвърли рамката и остави картината на леглото. Забърза към трапезарията на собственика, свали водните лилии на Моне от стената и постави картината на масата, за да махне рамката. Докато работеше, си мислеше как миналата година подобна творба беше продадена на един търг за 98,5 милиона лири стерлинги. След това отиде до „Реката при Арл“ на Ван Гог, която висеше на съседната стена. Свали я и я постави до картината на Моне. Махна рамката и изгуби няколко мига да се наслади на двете прекрасни творби. Дядо му не беше ценител на изкуството, но когато Роже му съобщеше каква е стойността на тези произведения, щеше да остане сащисан и страшно доволен от това неочаквано постъпление в хазната си. През цялото това време мъжете със сандъците наблюдаваха абсолютно озадачено.

Всяка кутия беше изработена според точните размери на съответната картина. Роже ги беше свалил от един онлайн каталог. Прибра Гоген и с облекчение откри, че дърводелците на дядо му са си свършили добре работата — картината се побираше идеално. Другите две също се озоваха в контейнерите си. Роже ги затвори и нареди на хората си да ги отнесат горе на палубата. Когато и самият той се качи, Камал не беше на себе си от възбуда.

— Къде се забави толкова, Адам? Броячът на детонаторите не може да се спре. Трябва да побързаме!

Прехвърлиха се на платнохода и докато Камал даваше заповед да отвържат въжетата, Роже наглеждаше прибирането на кутиите в предния трюм. Камал обърна платнохода на изток и потегли с възможно най-високата скорост. Роже стоеше до чичо си при масивния дървен румпел и се взираше назад.

— Много жалко, че не можем да вземем и кораба заедно с момичето. Цената му е огромна — рече той.

— А каква е цената на петдесет години в американски затвор? — попита го Камал. — Защото точно това ще получиш, ако си достатъчно глупав, че да се опиташ да го задържиш.

Погледна часовника си.

— Още седем минути.

Когато времето изтече, последва невъобразима експлозия и нощното небе се озари, сякаш слънцето изгряваше по-рано от определения му час. Секунди по-късно ударната вълна премина над кораба, платната заплющяха и за миг Роже изпита остра болка в ушите. После сиянието отслабна и над океана отново се спусна мрак.

— Нека сега неверниците се опитат да го намерят — доволно рече Камал.

— Колко дни път има до Рас ел Мандеб? — попита Роже. — Шест, нали?

— Повече — отвърна Камал. — Не можем да се движим по пряк курс. Трябва да стигнем до кенийския бряг и да се смесим с останалите кораби.

* * *

Дълбокият сняг на летище „Фарнбъро“ в Англия я задържа за цели трийсет и шест часа и на Хейзъл й бяха нужни почти четири дни, за да се върне от Абу Зара в Щатите, но дори тогава тя не продължи към къщата си в Хюстън, а отиде направо във Вашингтон.

Хенри Банок винаги бе държал голям старомоден апартамент на „Ийст Капитол“ с изглед към парка „Линкълн“. Това не бе най-здравословната част на града, но при всяка сесия на Сената Хенри обичаше да е близо до седалището на властта. Поради някаква причина Хейзъл бе запазила апартамента след смъртта му, но го беше подложила на основен ремонт. Сега той бе идеална позиция, от която да атакува администрацията. Още от пристигането си започна да досажда и да не дава мира на сенатор Рейнълдс от Тексас и на екипа в Белия дом. Вече беше провела кратка среща с президента, който й бе обещал лично да се поинтересува от издирването на „Делфин“ и дъщеря й. „Банок Ойл“ беше един от основните спонсори на кампанията му. Въпреки левичарските си убеждения Хейзъл винаги бе вярвала в двойното залагане, така че за всеки случай правеше големи дарения както на републиканците, така и на демократите. И сега използваше всичките си връзки.

Полковникът от военновъздушните сили Питър Робъртс, който бе член на екипа на президента, беше неофициално назначен за неин офицер за свръзка по време на кризата и дори Хейзъл трябваше да признае, че той се представяше блестящо в трудната ситуация.

Един военен наблюдателен сателит вече бе отклонен и прелетя два пъти над района на последното засичане на „Делфин“ на височини 47,5 и 39,8 км с орбитална скорост около 11 000 км/ч. За съжаление той не успя да открие нищо съществено. В района имаше три много големи товарни кораби и множество по-малки съдове, но нито един, който да прилича на „Делфин“.

Наред с това по заповед на президента ракетният разрушител „Манила Бей“ беше отклонен на юг от патрулния си пост в Аденския залив край бреговете на Йемен. Той обаче трябваше да измине 2000 км и още не беше пристигнал на място.

Полковник Робъртс се бе свързал по спешност с всички американски посолства в Близкия изток и Африка. С разрешението на президента беше отправил деликатни запитвания до всички приятелски и враждебно настроени правителства. Отникъде не получиха окуражаващи вести. Освен прекъснатото текстово съобщение, от Кайла или яхтата нямаше нито следа. Дните отминаваха един след друг и Хейзъл Банок беше на път да полудее.

Телефонът на бюрото й в апартамента на „Ийст Капитол“ иззвъня. Тя дебнеше до него и сграбчи слушалката моментално.

— Банок. Кой се обажда?

— Питър Робъртс, госпожо Банок.

Тя не му даде да продължи, а го прекъсна най-безцеремонно:

— Добро, утро, полковник. Имате ли някакви новини за мен? '

— Да, имам новини.

Тонът му я накара да си поеме рязко дъх. Полковникът не звучеше особено окуражаващо.

— Намериха ли Дейвис? — настоятелно попита тя, но той избегна въпроса.

— Предпочитам да не говорим по тази линия. Бих искал да ви видя незабавно, госпожо Банок.

— След колко време ще можете да дойдете тук? — попита тя.

— Трафикът тази сутрин е ужасен, но би трябвало да стигна за двайсет минути или по-малко.

Тя затвори и звънна на портиера.

— Очаквам посещение от полковник Робъртс Познавате го. През последните няколко дни често е идвал. Щом дойде, пратете го веднага горе.

На Робъртс му бяха нужни двайсет и три минути и Хейзъл отвори вратата още при първото позвъняване.

— Влизайте, полковник.

Изгледа изпитателно лицето му, мъчейки се да познае какви новини й носи. Той даде палтото си на мексиканската прислужница и влезе след Хейзъл в дневната. Там тя не издържа и се обърна направо към него.

— Какво имате за мен?

— Знаете, че флотът изпрати разрушител на последните известни координати на „Делфин“. Пристигнал е там преди няколко часа.

Хейзъл сграбчи ръкава му.

— Моля ви, не ме дръжте в напрежение, полковник. Какво са открили?

Той смутено прокара пръсти през гъстата си посивяла коса.

— Само носещи се на повърхността останки.

Хейзъл впери поглед в него. Като че ли не разбираше нищо.

— И какво? — най-сетне попита тя. — Какво ни казва това? Откъде да знаем, че останките имат нещо общо с яхтата или с дъщеря ми?

— Сред тях е имало спасителна жилетка. Останките са от яхтата ви. Името й е изписано върху жилетката.

— Това не доказва нищо — заяви тя и едва тогава забеляза горчивата му физиономия.

— „Манила Бей“ е получил заповед да се върне на поста си — каза той.

— Не! — възкликна тя и повиши остро тон. — Не! Не мога да повярвам. Няма да прекратят издирването.

— Госпожо Банок, районът е претърсен от кораби, самолети и сателит. „Делфин“ е голям съд. Невъзможно е да бъде пропуснат, ако е на повърхността.

— Значи мислите, че е потопен заедно с дъщеря ми? — остро попита тя. — Искате да кажете, че моята Кайла е мъртва? Това ли е? Тогава как ще обясните съобщението й за непознати мъже на кораба?

— С цялото ми уважение, госпожо Банок, вие сте единствената, която е виждала това съобщение. Освен това отломките са доказателство — внимателно каза той. — Мисля, че ще трябва да съобщим на пресата, че „Делфин“ е изчезнал…

— Не! — сряза го тя. — Това означава да приемем факта, че Кайла е мъртва.

Отиде до прозореца и се загледа към парка, като се мъчеше да се овладее. Накрая се обърна към него.

— Дъщеря ми е още жива — твърдо заяви тя. — Майчиният ми инстинкт ми го казва. Детето ми е живо!

— Всички се надяваме наистина да е така, но с всеки изминал ден надеждата става все по-малка.

— Няма да се откажа! — извика му тя. — И другите не бива да го правят.

— Не, разбира се, че не. Трябва обаче да помислим и за други възможности.

— Като например? — Хейзъл беше много ядосана и много уплашена.

— Тази част от Индийския океан е район с голяма сеизмична активност. В последно време са засвидетелствани множество цунами…

— Приливни вълни — отново го прекъсна тя. — Да не мислите, че „Делфин“ е бил потопен от приливна вълна? И че дъщеря ми се е удавила?

— Повярвайте, госпожо Банок, всички ви съчувстваме…

Тя дръпна ръката си.

— Не ми е нужно проклетото ви съчувствие. Искам да намерите дъщеря ми.

* * *

Хейзъл седеше сама в прекрасната спалня на прекрасния си апартамент с изглед към най-могъщия град на планетата и се чувстваше самотна като никога досега. Безутешното отчаяние я заливаше на вълни. Всеки път й бе нужно повече време, за да изплува отново на повърхността. Започваше да се дави в самотата си. Дори най-могъщият човек на света не беше в състояние да й помогне. Никой не можеше да й помогне. Мисълта я накара да спре за момент.

„Може би има една последна възможност“. Усети мъничката искрица надежда в задушаващия мрак. Спомни си гласа, последното нещо, което й беше казал: Ако имате нужда от мен, една дума е достатъчна. Гордостта се надигна в гърлото й и едва не я задави. Беше го нарекла арогантен кучи син — и той си беше точно такъв, разбира се. Груб, безчувствен, надменен кучи син.

„Точно от типа, който ми е нужен сега“ — каза си тя. Преглътна гордостта си и посегна към телефона. Обади се на Агата в Хюстън.

— Имаме ли новини, госпожо Банок? — Агата обичаше Кайла почти колкото самата Хейзъл.

— Да, намерили са останки от „Делфин“.

— А Кайла? Имаме ли новини за Кайла?

— Още не, но скоро ще имаме — обеща тя и побърза да продължи, за да избегне следващия въпрос. — Имаме ли някакъв спешен номер на Хектор Крос от „Кросбоу Секюрити“?

— Момент, госпожо Банок — каза Агата и почти веднага се обади отново. — Сателитен телефон. Достъпен денонощно…

Продиктува номера и добави:

— Трябва да бъдем храбри, госпожо Банок. Трябва да бъдем силни заради Кайла.

— Обичам те, Агата — каза Хейзъл и я остави задъхана от шок и възхищение. От страшно много време никой не беше казвал тези думи на Агата Рейнълдс.

Хейзъл знаеше, че в Абу Зара е много след полунощ, но Хектор отговори на третото позвъняване и гласът му бе пълен с енергия.

— Хектор Крос.

— Ужасно се нуждая от теб, Крос — каза тя. — Точно както сам спомена.

— Кажете за какво става въпрос — отвърна Хектор.

— Яхтата ми изчезна в океана с дъщеря ми на борда. Кайла ми изпрати текстово съобщение за въоръжени мъже на борда. Хората във Вашингтон като че ли омаловажават това. За съжаление бях толкова разстроена, че без да искам, изтрих съобщението от телефона и не мога да им докажа нищо. Може би си мислят, че си въобразявам. Че просто ми се иска да е било така.

Помъчи се да не позволи на гласа си да затрепери.

— Намерили са останки. И виждат само тях. Опитват се да ми кажат, че тя е мъртва.

„Знаех си, че е лошо, но не чак толкова“ — помисли си Хектор. Гласът му беше напълно безстрастен.

— Къде се е случило? — попита той и тя повтори координатите, които й бе дал Робъртс. Не би ли трябвало да е разгневена от липсата му на съчувствие? Не трябваше ли да изрази съболезнования за загубата й поне с една мила дума? Не, напомни си тя. Той е един груб, безчувствен, надменен кучи син.

— Кога? — попита Хектор и тя му каза.

Той замълча и тя зачака, докато накрая вече не я свърташе на едно място.

— Ехо. Още ли си там?

— Мисля — отвърна той.

— Важните клечки тук смятат, че „Делфин“ е бил потопен от цунами.

Хейзъл просто не можеше да мълчи.

— Дрън-дрън! — изтърси той и сърцето й подскочи от радост при грубата му реакция. Точно това искаше да чуе. Хенри Банок щеше да каже абсолютно същото.

— Защо мислиш така? — попита тя, копнеейки за още окуражаване.

— В открито море няма приливни вълни. Цунамито се надига едва когато приближи сушата.

Той отново се умълча за близо минута. Накрая попита:

— Още няма ли искане за откуп?

— Не. Нищо. Искат да пуснат апел към всеки, който знае… — започна тя, но той я прекъсна.

— За бога, не можем да им позволим да направят подобно нещо.

Хейзъл примря от радост, когато той употреби множествено число. Вече със сигурност беше в екипа й. Хектор отново замълча и тя зачака мъчително.

— Добре. Започвам да надушвам слаба миризма.

— Кажи ми!

Надеждата отново изпълни гърдите й, но той отговори уклончиво.

— Колко време ще ви е нужно да се върнете на „Зара осем“?

— Максимум четирийсет часа.

— Именно тук ще се случи всичко. Идвайте! — нареди той. — Искам да сте тук, когато той излезе от прикритието си.

— Кой? Кой ще излезе от прикритието си? — попита Хейзъл.

— Звярът — отвърна той.

* * *

Трийсет и пет часа по-късно Хектор чакаше на летището в Сиди ел Рациг, когато самолетът се приземи.

— Добро постижение — отбеляза той, когато я срещна при стълбата на „G5 Гълфстрийм“.

— Спряхме само за четирийсет минути във Фарнбъро да заредим и имахме попътен вятър със скорост петдесет възела над по-голямата част от Европа и Близкия изток.

Здрависаха се.

— Има ли някакъв напредък?

Още от самото начало забеляза, че наскоро се е обръснал. След това си даде сметка, че по някакъв гаден начин това го прави доста привлекателен. Моментално я жегна чувството за вина, че обръща внимание на външния му вид в момент като този. Това беше предателство спрямо любимата й дъщеря.

„Я се стегни, момиче! Изобщо не е твой тип! — смъмри се тя. — Той е просто служител и при малко по-други обстоятелства би могъл да чисти басейна ти“.

— Елате! — хвана ръката й над лакътя Хектор и тя се изненада, че не я задърпа. — Прехвърлих базата от номер осем на терминала тук. Много по-близо до епицентъра.

Когато стигнаха административната сграда, продължи:

— Наредих да ви приготвят стая. Доста е спартанска, но поне има климатик и собствена баня. Докарах целия багаж, който оставихте в номер осем.

Отведе я в залата, от която се контролираше преносът на петрол по тръбите. Беше голямо помещение, добре оборудвано с всевъзможна електроника. Кабинетът на директора беше издигнат над основното ниво и отделен със стена от звуконепроницаемо стъкло. Крос я поведе към това уединено кътче. По даден знак надзирателят стана и се оттегли. Хектор посочи освободения стол и Хейзъл се отпусна в него. Беше на ръба на изтощението. Той се обади в столовата и почти незабавно се появи човек с поднос, покрит с фина муселинова кърпа. Постави го на бюрото пред нея и Хейзъл изведнъж осъзна, че не е хапвала почти нищо от заминаването си от Вашингтон.

— Доведох и готвача от номер осем — каза Хектор, след като освободи мъжа. Върху скъпия порцелан беше подредена студена закуска от рибно филе и салата. — Зная, че не пиете вино преди залез — продължи той, докато отваряше бутилката „Сан Пелегрино“ и наливаше газираната вода в чашата й.

Рибата беше превъзходна. Хейзъл се опита да не се нахвърля лакомо върху ястието пред него, но той тактично насочи вниманието си към компютърния екран. Остави я да приключи с храненето и едва тогава завъртя стола си към нея.

— Добре. Това ще бъде ситуационната ни стая по време на операцията. Ще се опитваме да не обсъждаме важна информация извън нея. А сега ми кажете всичко, което знаете! — нареди той. — Опитайте се да не пропускате нито една подробност, независимо колко маловажна ви се струва.

Тя заговори тихо, но разбираемо. В края на изложението ръцете й се тресяха и беше мъртвешки бледа.

— Овладейте се, госпожо Банок. Това може да продължи доста време. Яжте и почивайте, за да запазите силите си.

Забеляза нетърпението й и потисна усмивката си.

— Добре. Дотук бях с лекциите. Вече сте голямо момиче.

— Казах ви всичко, което знам. Вие какво имате да ми кажете?

— Засега нищо конкретно, но от онова, което чух от вас, имам много по-добра представа с какво си имаме работа.

Той се обърна към картата на големия екран на стената срещу бюрата. С помощта на компютъра можеше да придвижва електронния показалец по изображението.

— Да погледнем местоположението. Пълна случайност ли е, че „Делфин“ е изчезнал едва ли не на прага на най-важните центрове на „Ал Кайда“ западно от Пакистан?

Хектор премести курсора от северния край на Индийския океан до източния бряг на Аденския залив.

— Йемен! Световната столица на тероризма.

После придвижи курсора през пролива Баб ел Мандеб до Африка.

— Добрите съседи на Йемен от другата страна на Червено море и Аденския залив са Пунтленд в Сомалия, Еритрея и Етиопия. Районът е известен като Кръга на Сатаната — каза той. — Разбунено гнездо на фанатични ислямистки главорези.

Премести курсора още малко на юг.

— Тук се е намирал вашият „Делфин“, насочил се право в лапите им.

Стана от бюрото, отиде до прозореца и застана с ръце на гърба, загледан в сините води на Залива. После рязко се завъртя и вирна брадичка към нея.

— А те са знаели, че яхтата идва.

— Откъде биха могли да знаят? — остро попита тя.

— Всяка година пътувате по един и същи маршрут и по едно и също време, нали?

Тя сведе глава, за да покаже, че е съгласна с довода му.

— Но откъде са могли да научат?

— Госпожо Банок, вие сте ми шеф. Част от работата ми е да зная колкото се може повече за вас. Знам дори в кое училище сте учили.

— Да ви видим! — предизвика го тя.

— Девическа гимназия „Хершел“ в Кейптаун.

Не изчака потвърждението й, а продължи:

— Всяка година „Делфин“ спира в Кейптаун, за да посетите майка си, която живее в лозарското си имение там. Аз знам това, те също го знаят.

— Колко неразумно от моя страна — засрами се Хейзъл.

— Вероятно са внедрили свой човек на борда на „Делфин“ в Кейптаун.

Хейзъл повдигна идеално оформена вежда към него. Проклети прекрасни очи, помисли си той. Как ги мразя само. Погледна картата на стената.

— Откъде знам ли? — попита вместо нея.

— Е? — настоятелно каза тя. — Откъде знаете?

— От случилото се, след като яхтата е напуснала Кейптаун. Устроили са засада, но „Влюбеният делфин“ е бърз съд, а океанът е голямо място. Някой ги е насочвал. Но това са само предположения. Можем ли да проверим дали корабът е приемал нови лица на борда в Кейптаун?

Хейзъл кимна.

— Би трябвало да е сравнително лесно — каза тя. — „Делфин“ е собственост на частна компания в Базел, Швейцария. Цялата административна работа се върши там.

— В това число всички назначения и уволнения?

— Да, включително и това.

Хектор погледна таблото на стената, което показваше часа във всички по-големи столици на планетата.

— Сега в Цюрих е два следобед. Можете ли да позвъните на своя човек там?

Тя кимна и набра запаметения наизуст номер.

— Моля да ме свържете с хер Людвиг Грубер. Обажда се госпожа Хейзъл Банок.

Хектор остана леко развеселен от скоростта, с която се отзова Людвиг.

— Господин Грубер? Бихте ли ми казали дали „Делфин“ е качвал нови хора в Кейптаун? Да, ще изчакам.

Не й се наложи да чака дълго.

— Да, ще ви помоля да сканирате документите и да ми ги изпратите на обичайния имейл адрес. Благодаря, господин Грубер. Моите най-сърдечни поздрави на баща ви.

Тя затвори и погледна към Хектор.

— „Делфин“ е взел временен трети стюард в Кейптаун.

— Естествено, с отлични препоръки, в противен случай не биха го допуснали на борда?

Това не беше въпрос, а констатация. Тя кимна неохотно и събра кураж.

— Изглежда е бил приятел на дъщеря ми. Тя е гарантирала за него.

— Но изобщо не ви е казала, преди да напуснете Кейптаун и да дойдете тук?

Тя поклати глава и се извърна. На Хектор никак не му се искаше да гледа как й се налага да приеме вероятността любимата й дъщеря да не е точно непорочна девица.

„Ама че отвратителен многознайко — гневно си помисли тя. — И сега намеква разни неща за Кайла“. Още не искаше да го поглежда. Спомни си какво беше казал Хенри единствения път, когато бе станало дума за него. „Младият Хек е шантав тип. Решава в движение, първо стреля и после пита, но обикновено улучва право в десетката“.

— Как се казва приятелят? — внимателно попита Хектор. Знаеше, че вътрешно е кипнала.

Тя погледна бележника си.

— Роже Марсел Моро.

— Звучи като приятен млад французин. Разполагаме ли с копие от паспорта му?

— В Базел в момента го сканират.

Пет минути по-късно сканираният документ беше в лаптопа на Хейзъл. Хектор го прочете.

— Дата на раждане — трети октомври седемдесет и трета. Месторождение — остров Реюнион в Индийския океан. Доста близо до дома, а?

Той вдигна слушалката на телефона.

— На кого се обаждате?

— На един приятел в Париж. Главен инспектор във френския отдел на Интерпол.

Заплещи на френски с такава скорост, че Хейзъл не можеше да следва думите му. Явно го прехвърляха нагоре по веригата на командването. Накрая той явно достигна целта си, защото последваха множество „Allons, mon brave?", „Courage!“ и „Formidable!“, след което Хектор затвори и погледна към нея.

— Скъпият ми приятел Пиер Жак обеща да ми прати копие на акта за раждане на Роже в рамките на един час. Понякога направо обожавам компютрите и общителните френски ченгета. Напълно заслужено, нали?

Усмихна й се за първи път и чертите на лицето му странно се промениха и омекнаха.

— Какво ще кажете да продължим с малката ни фантазия? — предложи той. — И така, вече имат свой човек на борда на „Делфин“, който носи някакъв вид електронен предавател, най-вероятно транспондер. Благодарение на него ще знаят точното местоположение на яхтата. Корабът им тръгва към мястото на засадата, но изведнъж — паника! Госпожа Банок, която е мишената им, слиза от яхтата в Кейптаун. Нещо абсолютно неочаквано. А после паниката най-неочаквано приключва. Госпожица Кайла Банок остава на борда, а двамата с Роже са добри приятели. Тя му има доверие. Всичко това е почти толкова добре, колкото ако им беше паднала майката. Планът може да продължи.

Хейзъл се обгърна с ръце и потръпна.

— Това е ужасно.

— Но се подобрява. Има надежда — обеща й той. — Вече всичко върви точно според замисъла. „Делфин“ попада в капана. Роже помага за завземането и пиратите се качват на бързия кораб. Умно момче е нашият Роже. Екипажът е пленен. На екрана само за миг светва малка точка. Кайла Банок се оказва умно и смело момиче. Успява дори в такъв ужасяващ момент да изпрати съобщение на майка си.

Хектор замълча и погледна екрана на компютъра.

— Извинете. Получих имейл.

Отвори прикачения към пощата файл, изруга мръсно и незабавно се извини.

— Няма нужда. Вече започвам да свиквам — отвърна тя. — Какво получихте?

— Нашият младши корабен стюард е роден като Адам Абдул Типоо Тип на Реюнион. През две хиляди и осма година е сменил името си на Роже Марсел Моро в Оверн, Южна Франция.

Хектор отново замълча, загледан в копието от акта за раждане.

Хейзъл не се стърпя.

— Това име означава ли нещо за вас?

Хектор поклати глава.

— Абсолютно нищо — призна той. — Добрата новина обаче е, че дъщеря ви почти сигурно е жива.

— Но тогава къде е? — умолително попита Хейзъл.

— Обзалагам се, че Кайла е в плен на борда на арабски кораб. Тя е безценна стока. За нищо на света не биха я наранили.

— А „Делфин“? — попита Хейзъл и поклати слисано глава.

— О, отървали са се от него. Представлява твърде очевидна мишена. Американските военновъздушни сили щяха да го засекат няколко часа след сигнала за изчезването му. Моето предположение е, че са продънили яхтата. Вероятно сега тя лежи на дълбочина няколкостотин метра на дъното на басейна на островите Маскарена при Мадагаскар. Не се съмнявам, че сте я застраховали и срещу пиратско нападение.

— Парите не са важни — отвърна тя.

— Според ограничения ми опит парите винаги са важни. За каква сума я застраховахте?

— Сто и петдесет милиона евро. Господи, Крос, не ви ли е грижа за чувствата на другите?

— Почти не — призна той. — Единственото, за което ме е грижа в момента, е откриването и спасяването на дъщеря ви. Но междувременно слънцето залязва — стана и се протегна. — Бих искал да ви приготвя питие. Нервите и на двама ни са опънати, но не е нужно да се зъбим един на друг. Има куп други хора, с които да се бием. Водка и пресен лимонов сок с лед, нали така?

— Да. Между другото, прав бяхте. Наистина учих в „Хершел“.

Хектор разбра, че това е предложение за мир. Сипа бистрия алкохол върху пукащия лед във високата чаша и доля сок. Тя му благодари с усмивка. Самият той предпочете да си налее скоч и вдигнаха чаши. След като отпиха и кимнаха одобрително, тя се облегна назад и заразглежда лицето му.

— Навремето съпругът ми каза, че решавате в движение. Прав ли сте в случая, Крос? — попита тя.

Той докосна носа си.

— Мирише ми добре. Което е за предпочитане пред предчувствието. Това е логичен сценарий, който включва всичко.

— Тогава къде е дъщеря ми? Ако става въпрос за вземане на заложници, защо вече не са обявили исканията си за откуп? От изчезването на „Делфин“ минаха почти десет дни.

— Дават си време, за да се отдалечат достатъчно. Вероятно корабът им е някой бавен и незабележим платноход, арабски доу. Искат да бъдат в свои териториални води, където ще са в безопасност от военните кораби на цивилизованите западни държави, когато излязат от прикритие. Освен това искат да рухнете и да се пречупите от напрежение и несигурност.

— Още колко ще продължава това?

— Ако предположим, че развиват около четиринайсет възела и са се насочили към Йемен или Пунтленд в Сомалия, вече би трябвало почти да са стигнали целта си — отвърна той. — Остават им не повече от два или три дни.

И преди споменахте Пунтленд. Никога не бях чувала за такава страна.

— Става въпрос за Североизточна Сомалия и обхваща Африканския рог. Това е негостоприемна полупустиня, сурова и суха, три пъти по-голяма от Ню Мексико. На практика е откъсната от останалата Африка от високата планинска верига от западната страна на Голямата рифтова долина. Планините блокират и западните ветрове, които изсипват целия си дъжд по склоновете им. В Пунтленд растат предимно акации, бодливи храсти и тук-там малко трева. Страната обаче е много стратегически разположена на брега на Аденския залив и пази подхода към Червено море. Пунтленд се отдели от останалата Сомалия в края на гражданската война и обяви независимост. Името й е от земята Пунт с древноегипетските исторически извори. Смята се, че през хиляда петстотин и петдесета година преди Христа царица Хатшепсут изпратила експедиция в този район. Сега страната се управлява от слабо свързани помежду си местни военни главатари, които не отговарят пред никого и упражняват свои собствени закони и правосъдие.

Смущаващо неочаквано Хектор смени темата.

— Искате ли да отнесете вечерята в стаята си, където ще можете да се измъчвате на спокойствие? Не ви съветвам. Или предпочитате да седнете с мен в столовата? Готвачът е приготвил великолепно японско телешко вагу. Храна, вино и компания — това се препоръчва горещо на страница сто от последното издание на пътеводителя на „Мишлен“.

Хейзъл бе прекарала сама последните ужасни нощи, а той поне не беше скучен. Вбесяващ? Определено, но не и скучен. Усмихна се и капитулира.

По време на вечерята Хектор държеше разговора далеч от изчезналата дъщеря и яхтата, като предпочете да се спре върху политическото устройство на Абу Зара и работата на „Банок Ойл“ в емирството, след което премина на коне и конни надбягвания — знаеше, че темата я интересува.

— Баща ми имаше няколко състезателни коня в ранчото — обясни той, когато тя изрази учудването си, че е толкова навътре в нещата. — Като хлапе бях негов главен коняр и жокей. Веднъж месечно участвахме в състезанията в Найроби. Всичко беше абсолютно аматьорско, но ние подхождахме ужасно сериозно към него.

Беше осведомен и красноречив, с бърз ум и хапливо чувство за хумор, което я накара поне за миг да се откъсне от безпокойството си за Кайла. Хейзъл се отпусна и си позволи удоволствието да го слуша. Беше изпила само пръст от чашата си, но той вдигна бутилката да й долее. Виното беше чудесно десетгодишно „Романе-Конти“. Стана й смешно, че е разучил толкова подробно вкусовете й. Изглеждаше неуместно да му откаже и тя бутна чашата си към него, но в този момент един от хората му влезе забързано и зашепна тревожно в ухото му. Хектор тръсна бутилката на масата, разливайки червеното вино върху покривката. Сграбчи ръката й и я задърпа да се изправи.

— Елате! — почти изкрещя той.

Двамата затичаха по коридора към ситуационната стая.

— Какво има? — задъхано попита тя. — Какво става?

— Звярът се е разкрил! — каза той и я издърпа през вратата.

Четирима от хората му се бяха събрали пред един от телевизионните екрани. Мъжът, който бе дошъл да го извика, също беше тук. Хектор й го бе представил като Утман, един от старшите му агенти. Беше арабин и мюсюлманин, но той му се доверяваше напълно. Беше й обяснил, че е „от добрите“.

— Кой канал е това, Утман? — попита Хектор.

— Репортаж на „Ал Джазира“ от Доха. Обявиха заглавията в началото на новинарската емисия. Хванах само края, но ще ги повторят в края на бюлетина.

— Донесете стол за госпожа Банок — нареди Хектор.

Седнаха и напрегнато мълчаха, докато гледаха репортажа за визитата на йорданския крал в Иран, за самоубийствен атентат в Багдад и други важни за Близкия изток събития. След това на екрана неочаквано се появи образът на лъскава океанска яхта и водещият заговори на арабски. Хектор започна да превежда думите му на Хейзъл.

— Група бойци, наричаща се „Цветята на исляма“, пое отговорността за залавянето на частна яхта в западната част на Индийския океан. Яхтата „Влюбеният делфин“ е сто двайсет и пет метров луксозен съд, регистриран на Каймановите острови, но собственост на госпожа Хейзъл Банок, президент на корпорацията „Банок Ойл“ със седалище в Хюстън, Тексас. Госпожа Банок се смята за най-богатата жена на света.

На екрана се появи изображение на Хейзъл. Изглеждаше великолепно в дълга бална рокля с легендарната диамантена огърлица, принадлежала преди това на Барбара Хътън. Танцуваше с тенисиста Джон Макенроу на благотворителен бал, организиран от Демократическата партия в Лос Анджелис. Водещият продължаваше да говори, а Хектор превеждаше:

— Според говорителя на бойците яхтата била потопена като отмъщение за неотдавнашните зверства, извършени от американските войници в Ирак. Пътниците и екипажът са взети в плен. Госпожа Банок не е била на борда по време на залавянето на яхтата. Дъщеря й, госпожица Кайла Банок, е била единственият пътник. Тя е сред пленниците.

Появи се снимка на засмяната Кайла в мокър бански, излизаща от плувен басейн. Беше типичен образ на младото, привилегировано и разглезено дете на западни милионери. Оскъдният костюм със сигурност целеше да събуди гнева и възмущението на набожните мюсюлмани по целия свят.

— Бойците ще настояват за извинение от страна на американското правителство за терористичните му действия в Ирак, както и за подходяща финансова компенсация срещу освобождаването на екипажа и на Кайла Банок.

Водещият продължи с коментар за футболен мач в Кайро. Утман изключи телевизора.

Лицето на Хейзъл беше грейнало от радост.

— Господи! Жива е. Детето ми е живо. Прав бяхте, Крос. Тя е жива.

Макар че не гледаха към тях, Утман и другите трима от „Кросбоу“ не пропускаха нито дума. Хектор й се намръщи да млъкне и стана.

— Елате с мен — тихо каза той и я изведе от сградата.

Слънцето отдавна беше залязло. Никой от двамата не проговори, докато не стигнаха плажа и лениво плискащите се вълни. Точно над линията на прилива имаше стар дървен кей, наполовина зарит в пясъка. Седнаха на него един до друг. Два огромни танкера бяха акостирали навътре в залива при терминала, за да натоварят цистерните си. Лъчите на прожекторите им се отразяваха от водната повърхност. Благодарение на тази светлина лицата на Хейзъл и Хектор се различаваха ясно.

— Доведох ви тук, за да можем да говорим на спокойствие, без да ни слушат — обясни той и тя го погледна изненадано.

— Но онова бяха ваши хора. Не им ли вярвате?

— Тези четиримата са може би единствените, на които вярвам. Няма обаче смисъл да излагам на ненужно напрежение верността им. Не е необходимо да знаят какво обсъждаме.

Тя кимна.

— Разбирам.

— Съмнявам се, че наистина разбирате. Хората, с които ще си имаме работа оттук нататък, са най-безжалостните и непочтени типове на света. Ще ви въвлекат в измамен свят, свят на увъртане и лъжи. Наричат се „Цветята на исляма“.

Той се наведе и нарисува с пръст ислямския полумесец върху пясъка между краката си.

— Повече би им отивало Бучинишът на ада.

Изправи се отново и заби пета в рисунката.

— Добре, достатъчно за това. Да се опитаме да начертаем действията си.

— Мисля, че трябва да се свържа с приятелите ми в Белия дом — предложи Хейзъл. — След като знаем къде е Кайла, те ще могат да уредят освобождаването й с преговори или чрез сила.

— Грешка. Не знаем къде е Кайла. Имаме смътна представа кой я е отвлякъл, но не знаем къде я държат. И още една грешка. Приятелите ви няма да направят нито едното, нито другото — отвърна той. — Първо, заявената им политика е да не водят никакви преговори с терористи. Колкото до употребата на сила, вече доста пъти са парили пръстите си. Спомнете си завземането на американското посолство в Техеран и филма „Блек Хоук“ за хеликоптерната атака срещу терористичната база в Могадишу. Научили са си горчивите уроци. Няма да преговарят, не могат и няма да използват сила. Но можете да благодарите на Бог за това. Ако в играта се включат морските пехотинци, това ще означава край за Кайла Банок.

— Но те са длъжни да направят нещо. Аз съм американски гражданин. Президентът лично обеща да ми помогне.

Против волята си Хейзъл изхлипа. Той се извърна и се загледа към танкерите. Нещастието й беше нещо лично. Даде й време да се вземе в ръце.

— И какво ще правим? — най-сетне попита тя.

— Ще правите точно това, което те очакват от вас. Ще се опитвате да притиснете приятелите си във Вашингтон, както сама предложихте. Играем по свирката на Звяра. Преструваме се, че преговаряме, но в същото време трябва да си давате сметка, че това е абсолютно безполезно.

Тя примигна и поклати глава.

— Не разбирам.

— Няма предложение или обещание, с което да ги убедите просто да ви върнат Кайла. Дайте им един долар и ще поискат още десет. Съгласете се с условията им и ще поставят куп нови.

— Тогава защо да го правим? Няма ли просто да си губим времето?

— Не, госпожо Банок. Не губим, а печелим време. Време да открием къде държат Кайла.

— Можете ли да го направите?

— Надявам се. Всъщност мисля, че да.

— И ако успеете, после какво? Какво ще стане, когато разберете къде е?

— Ще отида да я прибера — извиха се устните му в тънка усмивка, която изобщо не отговаряше на изражението на очите му.

— Но преди малко казахте…

— Знам какво казах. Между мен и Морската пехота обаче има разлика. Морските пехотинци ще се втурнат като касапи, размахали сатъри. Аз пък ще се промъкна като сърдечен хирург със скалпел.

— Можете ли да го направите? — остро попита тя и той сви рамене.

— Това е част от работата ми. Едно от нещата, за които ми плащате. Но засега можем единствено да очакваме искането за откуп. Това ще ми даде нещо, върху което да работя.

— Колко време трябва да спечелим? — попита тя и той отново сви рамене.

— Месец, шест месеца, година. Колкото е необходимо.

— Година! Да не сте полудели? Не мога да издържа. Всеки ден умирам стотици пъти. Ако за мен е толкова зле, как ли се чувства детето ми? Не, просто не мога да издържа.

— Това избухване изобщо не е във ваш стил, госпожо Банок. Можете да издържите и ако наистина обичате дъщеря си, ще го направите.

* * *

Платноходът на Камал още беше на осемдесет километра от брега, когато той прати кратко съобщение по късовълновата радиостанция.

— Рибата се натъква на шестнайсеткилометровия риф.

Отговорът дойде незабавно. Очакваха обаждането.

Час по-късно десетметров катер излезе от пристанището и се понесе да посрещне платнохода. Когато двата съда се срещнаха, екипажите размахаха оръжия с ликуващи викове.

— Аллах акбар! — врещяха те и танцуваха по палубите.

Когато разстоянието се скъси, моряците от катера се изсипаха на платнохода и всички започнаха да се прегръщат и да думкат с боси крака по дъските. Кайла се беше свила в ъгъла на кабината върху купчината парцали, служещи й за легло, и слушаше с ужас врявата. Цели единайсет дни не й бяха позволили да се изкъпе или да смени дрехите си. Получаваше по една паница ориз и лютива рибена чорба с чили на ден, а водата беше застояла и вонеше като от отходен канал. Страдаше от разкъсваща червата диария и повръщане, комбинация от хранително натравяне и морска болест. За тоалетна й служеше една мръсна кофа в другия ъгъл. Позволяваха й да излезе от кабината само когато се налагаше да изхвърли съдържанието й в морето. Сега вратата на помещението се отвори широко и силуетът на Камал се очерта на ослепително ярката светлина зад него.

— Ставай! Ела! — заповяда й той на английски със силен акцент.

Кайла нямаше сили да се съпротивлява. Опита се да стане, но беше много слаба. Олюля се и се подпря на стената, за да не падне. Камал сграбчи ръката й и я изведе на палубата. Кайла се опита да закрие очите си от слънцето със свободната си ръка, но Камал я перна.

— Нека видят грозното ти бяло лице! — извика той и се изсмя.

Тя беше бледа като труп, очите й бяха хлътнали, с тъмни кръгове около тях. Косата й бе сплъстена от пот, дрехите й бяха изпоцапани и вонящи на повръщано и изпражнения. Моряците се насъбраха плътно около нея, закрещяха религиозни и политически лозунги в лицето й, задърпаха косата и дрехите й, смееха се и се подиграваха, тропаха с крака и пееха. На Кайла й се зави свят. Щеше да падне, но плътната тълпа около нея я задържа на крака.

— Моля ви! — прошепна тя и по бледите й бузи потекоха сълзи. — Моля ви, не ме наранявайте повече.

Не я разбираха. Помъкнаха я към катера, прехвърлиха я като чувал сушена риба от единия съд на другия и я тикнаха в кабината. Роже я чакаше там. Пристъпи веднага към нея.

— Съжалявам, Кайла. Не мога да ги контролирам. Не бива да се опитваш да се съпротивляваш. Ще направя всичко възможно да те защитя, но трябва да ми помогнеш.

— О, Роже! — изплака тя. Беше го виждала от време на време на платнохода, но не успя да говори с него. Сега той я прегърна. Тя се притисна в него. Увереността и нежността в изражението му я сломиха напълно. В нейния ужас и объркване той бе единственото, на което можеше да се уповава. Спомените за майка й и за целия сигурен и комфортен свят, от който бе изтръгната, се бяха превърнали в нереални сънища. Той беше единственото, което й бе останало. Изцяло зависеше от него.

— Бъди храбра, Кайла. Всичко почти свърши. Скоро ще стъпим на сушата и ще бъдеш в безопасност. Щом стигнем там, ще мога да те защитавам и да се грижа за теб.

— Обичам те, Роже. Толкова много те обичам. Ти си така силен и добър с мен.

Той я поведе към дървения нар в дъното на кабината и я сложи да легне на него. Започна да гали мръсната й коса и тя най-сетне заспа от изтощение.

Два часа по-късно сушата се появи като ниска тъмна линия на хоризонта. Измина още час преди катерът да влезе в пристанището. Ганданга представляваше нос, който се извиваше от основната суша като лъвски нокът и образуваше дълбок залив, защитен от постоянните пасати, които неуморно брулеха тези брегове. Катерът заобиколи носа и заливът се разкри пред него.

* * *

Кайла се събуди от суматохата на палубата и се надигна. Роже го нямаше. Тя надникна през предния прозорец на кабината. Остана поразена от размерите на залива и безбройните съдове в него. В защитните му обятия се бяха събрали кораби и лодки с всевъзможни форми и размери. Най-близко до брега имаше скупчени рибарски гемии, а по-навътре бяха хвърлили котва съдове с по-модерен дизайн. Недалеч имаше среден по размери петролен танкер с ивици червеникава ръжда по бордовете. Името на кърмата не можеше да се разчете, но се виждаше, че е регистриран в Монровия. Дузина араби на пост погледнаха от палубата му към минаващия отдолу катер, замахаха и изстреляха цели пълнители във въздуха. Кайла нямаше откъде да знае, че този залив бе основното пиратско свърталище и че танкерът стои на котва на това място вече трета година. Цистерните му бяха пълни с морска вода вместо с безценния петрол. Собствениците му нямаха възможност или желание да платят откупа, определен от дядото на Роже.

Зад танкера имаше закотвени два товарни кораба. Намираха се тук от по-малко от шест месеца. Стоманените контейнери, натрупани високо на палубите им, бяха пълни с какви ли не стоки на стойност десетки милиони долари. Застрахователните компании скоро щяха да платят за освобождаването им. Между товарните кораби имаше множество други съдове, отвлечени в открито море. Те варираха от малки платноходи до по-големи рибарски съдове и един хладилен кораб със замразено агнешко от Австралия, което в момента гниеше в трюмовете. Пазачите на всички съдове ги посрещаха с гръмогласни поздрави. Вече бяха чули слуховете за безценното съкровище в катера — американска принцеса, чието семейство бе най-богатото в онази омразна страна на неверници. Откупът, който можеха да измъкнат от съсипаните роднини за връщането на жената, щеше да е огромен и всеки от тях щеше да получи някакъв дял от него.

Градчето се беше скупчило на самия ръб на водата — безразборна плетеница от колиби и коптори с покриви от тръстика или гофрирана ламарина и стени от сушен на слънце кирпич. Всяка постройка бе в различен цвят, боядисана с бои, ограбени от складовете на заловените кораби. Когато катерът стигна плажа, моряците скочиха през борда и със запретнати роби го изтикаха на брега. Роже нагази във водата, понесъл Кайла на ръце. Плажът гъмжеше от въоръжени мъже, но те се отдръпнаха, за да може да отнесе Кайла до колоната прашни джипове „Ленд Роувър“ и „Тойота“, спряла над линията на прилива. Роже я остави на задната седалка на първата кола и четирима от хората му се настаниха до нея, по двама от всяка страна. Миришеха на пушек, гранясала овча мас и хашиш. Потните им тела се притискаха похотливо в нейното, тежките им оръжия се впиваха в нея. Единият от мъжете й се ухили и приближи лицето си на сантиметри от нейното. Зъбите му бяха черни и прогнили, устата му вонеше на клозет.

Роже седна зад волана и превключи на скорост. Потеглиха с рев по черния път. Останалите джипове ги последваха в прахта. Кайла се извърна от мъжа до нея и закри с длан носа и устата си.

— Къде ме водиш, Роже? — надвика тя шума на двигателя.

Той се обърна да я погледне и колата поднесе рязко по тесния път.

— Сега се намираш в моя свят. Никога не бива да ме наричаш отново с това лъжливо име. Казвам се Адам.

— Той Адам Типоо Тип! — обади се пазачът й. — По дяволите!

Минаха през една дълбока канавка и всички полетяха нагоре с такава сила, че главите им се удариха в металния таван. Единствено Кайла показа признаци на тревога.

— Къде ме водиш, Роже? — умолително попита тя.

— Не се казвам така.

— Моля за извинение. Къде ме караш, Адам?

— В дома на дядо ми.

— Далеч ли е?

— Три, може би четири часа — извика й той. — А сега престани да задаваш въпроси.

Спряха само веднъж. Намираха се в гореща равнина без нито едно дърво. Земята бе осеяна с червени като ахат камъчета и двата коловоза на пътя бяха единственото, което разнообразяваше монотонната пустош. Адам й даде да изпие няколко глътки топла вода от стара винена бутилка. Мъжете безгрижно се облекчиха, а когато Кайла заобиколи джипа да направи същото, стражите й я последваха и все така насочили оръжия към нея, образуваха кръг от любопитна публика. На Кайла отдавна беше престанало да й пука. Качиха се отново в колите и продължиха. Накрая от маранята пред тях се издигна верига сини хълмове. Когато приближиха. Кайла видя, че в подножието им е скътана изумително зелена градина. Имаше палмови горички и портокалови дръвчета. Редици пъпеши и царевица се напояваха от бразди с течаща вода. Минаха покрай керван камили, мъкнещи кофи вода от дълбоките кладенци на оазиса към напоителните канали.

— Много е хубаво тук. Как се казва това място? — попита Кайла. Това бяха първите й думи за последния час.

— Наричаме го Оазиса на чудото — отвърна Адам. — Братът на Пророка, да се слави вечно името му, заспал тук, докато пътувал през пустинята, и когато на сутринта се събудил, от земята, на която възлегнал, бликнала сладка вода.

— Това ли е домът на дядо ти?

— Там горе — посочи той през отворения прозорец на колата.

Кайла проточи шия и погледна нагоре по стръмния склон. По скалата бяха накацали множество каменни постройки. Върху най-голямата се виждаше характерният купол и минарето на джамия, до която имаше голяма безформена сграда, разпълзяла се надолу по склона, на пръв поглед без никакъв план. Адам сочеше именно нея.

— Това е дворецът на дядо ми. Родът ни живее тук от триста години.

— Прилича ми повече на крепост, отколкото на дворец.

— Защото е и двете едновременно — отговори той и паркира джипа на половината път нагоре по склона.

Слуги в бели роби изтичаха да ги посрещнат. Поднесоха на пътниците кошници с хладни влажни кърпи за освежаване, както и кани портокалов шербет. Адам наля чаша за Кайла и тя я изгълта с благодарност, като се задави в бързината. Веднага щом приключи със сладката напитка, Адам я хвана за ръката и я поведе нагоре по склона, който бе прекалено стръмен и каменист дори за джипа. На два пъти Кайла трябваше да се отпусне на земята, за да си почине. Адам обаче непрекъснато я подканяше и тя с мъка се надигаше отново на крака и продължаваше нагоре. Не изпитваше негодувание срещу властното му поведение. Отчаянието бе притъпило чувствата й и единственото, което имаше значение в момента, бе той да е доволен и да не събужда гнева му. Всяка част от тялото й обаче протестираше, каменистата пътека пронизваше стъпалата й и по гръбнака й пробягваше остра болка. Опита се да мисли за майка си, но образът й беше неясен и скоро избледня напълно. Когато се свлече на земята за трети път, Адам нареди на двама слуги да я носят последните стотина метра, докато не стигнаха до богато украсената врата в страничната стена на двореца. Тук я предадоха на четири забулени робини, облечени в дълги до петите черни мюсюлмански дрехи.

Жените я поведоха през лабиринт от коридори и тъмни стаи, докато не се озоваха в нещо, което несъмнено беше харем. От сумрака се материализира тълпа жени и малки деца, които я наобиколиха, като се смееха и възклицаваха, задърпаха дрехите й и посягаха да докоснат чорлавата й руса коса. Повечето никога досега не бяха виждали коса с такъв цвят и гледката ги очароваше. Всичките я последваха в малкия вътрешен двор, от който се виждаше небето.

Робините я изправиха в центъра и въпреки протестите й свалиха мръсните й дрехи. Жените и децата отново се стълпиха и замушкаха бялата й плът. Една се опита да откъсне като трофей косъмче от русия храст между бедрата й, но Кайла замахна с юмруци към нея и жената изписка и се сви за огромна радост на останалите.

Робините изляха от глинени стомни хладка вода върху главата и раменете на Кайла. Една от тях й подаде калъп карболов сапун на сини точици и тя се изтърка от главата до петите. Лютата пяна се стичаше от косата и пареше в очите й, но тя почти не забеляза от радост, че отново е чиста. Когато се подсуши, робините й помогнаха да облече безформена черна роба като техните. Широките ръкави покриваха ръцете до китките й, полите се влачеха по пода. Като бъбреха оживено, те й показаха как да си сложи дългия черен шал, за да покрива косата и лицето, оставяйки открити само очите си. На краката й сложиха чифт сандали от козя кожа.

Странното и непознато облекло й даваше странно чувство за уединение, каквото изпитваше за първи път от завземането на „Делфин“. Кайла придърпа шала към лицето и устата си, за да се скрие от присъстващите и от безименните ужаси и опасности, които несъмнено я заобикаляха. Не я оставиха да си почине, а я поведоха обратно през лабиринта на сградата. Стаите, през които минаваха, ставаха все по-просторни и богато обзаведени, с пъстроцветни килими и купчини възглавници по пода и изрисувани плочки по стените. По плочките с виещи се арабски заврънкулки бяха изписани цитати от Корана.

Накрая стигнаха края на коридора, завършващ с яка двойна врата, охранявана от двама мъже с калашници. Робините я оставиха там и след като изчезнаха, стражите отвориха вратите и й направиха знак да влезе в голямото помещение зад тях. Кайла спря на прага и бързо се огледа. Осъзна, че това е част от джамията. Мъже в роби бяха насядали върху възглавници на облицования с плочки под, обърнати към амвона в отсрещния край на залата. Адам се намираше в средата на редицата. Той се обърна към нея и й направи знак да приближи. Кайла побърза да се подчини и коленичи до него.

— Адам…! — започна тя, но той я прекъсна.

— Млъкни, жено. Излез пет крачки напред и коленичи с лице към амвона. Чакай и си трай. Когато дядо ми влезе през вратата зад амвона, ще опреш чело в пода и ще мълчиш. Ще кажеш нещо само ако те заговорят. Да не си посмяла да го погледнеш в лицето. Той е могъщ господар и потомък на Пророка. Ще покажеш пълно уважение към него. А сега върви! И изпълнявай!

Кайла излезе напред и коленичи. Зачака, заслушана в звуците на мъжете зад нея — един се изкашля, друг се размърда на мястото си. После чу вратата пред нея да се отваря и понечи да вдигне глава, но острата заповед на Адам я спря.

— Долу!

Тя опря чело в плочките и не видя нищо от ставащото около нея. Вратата се отвори напълно и някаква пълна, но внушителна фигура мина през нея. Мъжът не тътреше крака като старец въпреки белоснежната си брада, чийто край бе боядисан с къна в чест на Пророка, чиято брада била червена. Лицето му бе покрито с дълбоки бръчки, веждите му бяха гъсти и бели. На главата си носеше пищен тюрбан и беше облечен в златиста дреха, чиито поли метяха плочките. Върху нея имаше жилетка, спускаща се до коленете му и богато извезана със златни и сребърни нишки. Сандалите му бяха с извити носове и също бяха нашарени с деликатни златни нишки и полирани полускъпоценни камъни. Като символ на властта си държеше в дясната си ръка дълъг бич от кожа на хипопотам с дръжка от ковано злато. Мъжът погледна редицата проснати фигури и направи знак на Адам. \

— Ела да поздравиш дядо си, сине на сина ми! — заповяда той.

Адам скочи на крака и приближи със сведена глава, като внимаваше да не го поглежда. Падна отново на колене пред стареца, вдигна десния му крак и постави стъпалото на скъпоценния сандал върху главата си.

— Стани пред мен, Адам. Дай да видя лицето ти. Дай да те прегърна — вдигна мъжът младежа на крака и се загледа в очите му. — Кръвта на Пророка тече във вените ти чрез мен и сина ми. Това, което виждам в теб, е добро и то става все по-силно с всеки изминал ден.

Адам беше поразен от думите му. Дядо му беше хаджи шейх Мохамед хан Типоо Тип, един от най-великите воини на Аллах. Титлите „хаджи“ и „шейх“ бяха почетно признание, че е направил поклонението в Мека и е водач на велик клан. От пет поколения най-големият син в семейството носеше името Типоо Тип. Всички те бяха легендарни воини, страховити поробители и неуморни ловци на слонове. Според преданието бяха събрали повече от милион души от вътрешността на Африка и ги бяха откарали на робските си пазари по брега. Избили бяха безброй слонове, повече от облаците скакалци, които затъмняваха африканското небе през дъждовните сезони. През вековете платноходите на Типоо Тип бяха прекосявали океаните, натоварени със слонова кост и роби от Африка до Арабия и Индия, за да стигнат чак до Китай.

„Аллах да прокълне онези почитащи дявола английски и американски неверници, които обявиха за незаконно робството и убиването на слонове и докараха великото ми семейство до упадък и го лишаваха от слава — помисли си Адам. — Но колелото се завъртя. Подобно на слънцето, което залязва, за да изгрее с цялото си величие, семейството ми отново ще си върне силата. Отново ще се научат да се страхуват от нас, като отвличаме безнаказано неверниците и корабите им“. И сега в залива имаше десетки заловени кораби със стотици пленници, които пълнеха робските лагери в очакване да бъдат откупени. Сега той бе донесъл на почитаемия си дядо безценен диамант, най-големия трофей, попадал някога у семейството. С това свое дело Адам бе станал страховит поробител като предците си. Двамата с дядо му се прегърнаха, после шейх ханът се обърна да погледне към жената, която бе все така коленичила почтително пред него.

— Кажи на жената да стане — заповяда той и Адам заговори тихо на Кайла:

— Стани! Дядо ми иска да те огледа.

Тя се изправи на крака и застана с покорно наведена глава.

— Кажи й да свали воала си. Искам да видя лицето й — нареди шейх ханът.

Адам предаде заповедта и Кайла свали шала от косата и лицето си. Стоеше мълчаливо, докато старецът хвана брадичката й и повдигна главата, за да види лицето й. Без да знае как да се държи, Кайла погледна право в очите му и се усмихна. Беше неуверена и плаха усмивка, способна да плени всеки друг мъж. Шейх ханът отстъпи назад и я удари с бича от хипопотамска кожа през лицето. Кайла изпищя от болка.

— Невярна курва! — изкрещя й той. — Как смееш да поглеждаш лицето ми с дяволските си очи! Аз съм неуязвим за злите ти магии.

Кайла закри с две ръце подутия ален белег, оставен от бича, и изхлипа извинение:

— Съжалявам. Моля да ми простите. Не исках да ви обидя по никакъв начин.

Но шейх ханът вече се беше обърнал към Адам.

— Доведи я в покоите ми.

Мина отново през вратата, а Адам хвана ръката на Кайла и я задърпа след него.

— Глупачка — изсъска й той. — Предупредих те.

В съседната стая беше подредена мрачна жива картина. На отсрещната стена беше окачено голямо знаме. Основната емблема представляваше черен силует на автомат АК-47 на зелен фон. Над него на арабски беше изписано: „Цветята на исляма. Смърт на неверниците. Смърт на всички врагове на Аллах. Бог е велик“.

Пред флага беше поставен дървен стол. От двете му страни стояха бойци в камуфлажни бойни униформи. Лицата им бяха скрити зад черни кърпи, виждаха се единствено очите. Бяха въоръжени с автомати и маските им придаваха застрашителен сатанински вид.

Адам отведе Кайла до стола и я накара да седне с лице към очакващия ги фотограф. Фотоапаратът му беше монтиран на триножник и мъжът го фокусира към сцената. Един от помощниците му донесе на Адам навита на руло бяла хартия. Адам разви рулото и го тикна в ръцете на Кайла.

— Дръж го така, че да се вижда датата — каза й той.

— Какво е това?

— Първата страница на днешния „Интернешънъл Хералд Трибюн“, свален от интернет. Целта е просто да покажем датата на снимката.

Той отстъпи назад и отривисто заповяда нещо на мъжете от двете страни на стола. Те вдигнаха войнствено стиснати юмруци. Адам кимна на фотографа. Светкавицата озари за миг сцената. Кайла беше хваната да гледа в обектива с абсолютно отчаяно изражение.

* * *

Хектор и четирима от старшите му агенти стояха около централното бюро на ситуационната стая в терминала Сиди ел Рациг и оживено обсъждаха нещо. Хейзъл Банок стоеше отстрани и се мъчеше да следва разговора им, но голяма част от него се водеше на арабски. Накрая се отказа и започна да изучава хората, които си беше избрал Хектор. Те бяха сред онези, които щяха да опитат да спасят Кайла. Хейзъл се гордееше със способността си да преценява характера и достойнствата на другите, беше обсъдила всеки от тях с Хектор и накрая бе признала, че изборът му е бил добър.

Двама от хората му бяха с европейски произход. Единият бе Дейвид Имбис — млад, със свежо лице и изглеждаше пълен. Това обаче не бе тлъстина, а мускули. Хектор го беше представил на Хейзъл като бивш капитан от американската пехота, служил в Афганистан като офицер за свръзка в бригадата, която той беше командвал. След изтичането на срока беше напуснал армията с Бронзова звезда и няколко белега. Хектор разказа на Хейзъл как когато се върнал в Калифорния, Дейвид открил, че жена му е взела малкото им дете и отишла да живее с някакъв производител на портокали, когото познавала от колежа. Момчешки простодушното изражение на Дейвид беше измамно — зад него се криеше силна, интелигентна и схватлива личност. След обучението в армията той беше станал експерт по компютрите и електрониката — умение, което Хектор ценеше високо.

Пади О’Куин се беше облегнал на бюрото от дясната страна на Хектор. Той беше много по-млад от Крос и бе служил под негово командване в СВС[10]. Беше висок, строен и мускулест, бързо се палеше и имаше също толкова бърз ум. Бил професионален войник, докато не допуснал една малка грешка в преценката. На бойното поле ударил някакъв младши офицер достатъчно силно, че да счупи челюстта му.

„Беше пълен скапаняк — бе обяснил той грешката си на Хектор. — Затри половината си взвод с кретенизма си, а после започна да спори с мен“. Пади вече сигурно щеше да бъде старши офицер, ако не беше онова неправилно преценено кроше. Загубата за армията се оказа печалба за Хектор и „Кросбоу“. Двамата от другата страна на бюрото бяха араби. Отначало това бе изненадало Хейзъл — в края на краищата, Хектор Крос беше изпечен расист, нали така?

„Бих предпочел някой от тези господа да прикрива гърба ми в трудна ситуация, отколкото повечето от другите, които познавам — беше й казал Хектор, когато тя коментира избора му. — Подобно на повечето от сънародниците си, те са силни и адски коварни воини. Разбира се, могат да мислят като разбойници, да говорят като разбойници и да минат за разбойници. Пусни лисицата да хване лисица, както е казал някой навремето. Заедно сме добър екип. Когато нещата станат наистина напечени, аз мога да се моля на Исус Христос, а те на Аллах. По този начин се подсигуряваме отвсякъде“.

Тарик Хакам беше зачислен към частта на Хектор в Ирак като преводач и местен водач. Двамата се бяха сприятелили още през първия ден, когато попаднаха на засада и се наложи да си пробиват път с бой. Той беше до Хектор в онзи ужасен ден с крайпътната бомба. Когато Хектор откри огън по тримата арабски бунтовници, които бяха заложили устройството и като че ли се готвеха да го задействат, Тарик последва примера му и свали един от тях. По-късно, когато Хектор се оттегли от служба, Тарик отиде при него и му каза: „Ти си моят баща. Където отиваш ти, отивам и аз“.

„Не мога да те спра — съгласи се Хектор. — Не съм сигурен накъде съм тръгнал, но си събирай нещата и идвай“.

Другият арабин срещу Хектор беше Утман Уадах. „Утман си е Утман — беше казал Хектор на Хейзъл. — Никой не може да го замени. Вярвам му толкова, колкото и на себе си“.

Хейзъл се усмихна при спомена за простите думи, с които Хектор бе обяснил отношенията си с четиримата мъже. Тогава ги беше приела предимно като преувеличение, но сега, докато ги гледаше как обсъждат възможностите си и ситуацията, постепенно преосмисляше мнението си.

„Да, ний, дружинка смели, шепа братя…“[11] — помисли си тя и колкото и да бе странно, изпита завист към Хектор. Сигурно бе чудесно да си част от такава сплотена група, да изживяваш дните си в компанията на братя, на които можеш да довериш живота си. Никога да не познаваш самотата. Хенри си беше отишъл преди много години. Дори насред многолюдна тълпа самотата бе неин непреклонен и постоянен спътник.

Лаптопът й издаде тих звън, че е пристигнало съобщение. Сигурно беше Агата. Хейзъл бързо се обърна към машината. Зяпна невярващо екрана и извика задавено:

— Боже мой! Не може да бъде!

— Какво има? — наостри се Хектор.

— Кайла ми изпрати съобщение!

— Не го отваряйте! Не е от Кайла — извика Хектор, но се намираше от другата страна на бюрото и не успя да стигне навреме, за да я спре.

Пръстите й вече летяха над клавиатурата. Появи се предупреждение за прикрепен файл. Тя натисна бутона „Свали“ и впери поглед в екрана. Лицето й пребледня. Хейзъл отвори уста, сякаш искаше да каже нещо, но вместо това нададе пронизителния писък на оплаквачка. Залитна в стола си и Хектор си помисли, че ще падне. Хвана я за раменете и я разтърси.

— Какво има! Вземи се в ръце! За бога, жено. Какво има?

Тя затвори уста и впери поглед в него, сякаш го виждаше за първи път. После се поизправи, пое дълбоко дъх и се помъчи да овладее емоциите си. Още не можеше да говори, но му посочи лаптопа. Той погледна изображението на екрана. Там се виждаше красиво бяло момиче в мюсюлмански дрехи, но с открито лице и коса. Изражението му бе уплашено и отчаяно. Държеше вестник, на който се виждаше датата. От двете страни на момичето стояха въоръжени маскирани мъже. На стената зад тях имаше знаме с войнствени и радикални религиозни брътвежи, изписани на арабски.

— Това тя ли е? — попита той и когато Хейзъл не успя да отговори, леко я побутна. — Това ли е Кайла?

Хейзъл с мъка си пое дъх и накрая прошепна:

— Да, това е Кайла. Това е детето ми.

Потръпна.

— Но защо й е трябвало да ми праща тази ужасяваща снимка?

— Не го е направила тя — рязко отвърна Хектор. — А похитителите й. Отварят линия за връзка с нас. Снимката е само за сплашване, но те най-сетне са готови да преговарят.

— Но съобщението е от мобилния телефон на Кайла.

— Взели са й го, или най-малкото са взели симкартата.

Хектор я завъртя с лице към себе си.

— Слушайте. Това е за добро. Сега знаем със сигурност, че преди три дни Кайла е била жива. Това е датата на вестника в ръцете й.

Хейзъл кимна.

— Сега имаме пряка връзка с похитителите й. Можем да преговаряме с тях. Може дори да успеем да проследим откъде е изпратено съобщението.

Той подаде лаптопа на Дейвид Имбис.

— Ти си спецът, Дейв. Кажи ни какво можеш да разбереш от това. Възможно ли е да определим от коя страна е изпратено съобщението?

— Разбира се, Хек — огледа Имбис лаптопа. — Може да отнеме време, но със съдебна заповед операторът ще бъде принуден да ни каже през коя от мрежите му е минало.

Той върна компютъра на Хектор.

— Само че ще бъде загуба на време.

— Това пък защо, Дейв?

— Снимката е отпреди три дни. Да предположим, че е била направена в Кайро. Имало е предостатъчно време симкартата да бъде пратена на някой съучастник — например в Рим. Той изпраща съобщението и после връща картата обратно на изпращача по същия път.

— Мамка му! — изруга Хектор.

— Наистина мамка му — съгласи се Дейв. — Можеш да си сигурен, че ако ще поддържаме редовна кореспонденция с тези типове, всяко тяхно съобщение ще бъде изпратено от различна страна. Днес от Италия, следващата седмица — от Венецуела.

Хектор се замисли и се обърна към Хейзъл:

— Имате ли някаква представа какъв е балансът по сметката на телефона на Кайла? Похитителите няма да вкарват пари, ако сметката пресъхне, ще бъде твърде опасно за тях. Не искаме следата да прекъсне заради липсата на няколко долара.

— Внесох две хиляди долара по сметката й, докато бяхме в Кейптаун.

— С такава сума можеш да говориш цяла година — отбеляза Хектор. „При тази дама няма половинчати неща“ — мислено се усмихна той.

— Не исках да си намира оправдания да не ми се обажда — оправда се Хейзъл.

— Отлично! Значи трябва да се погрижим да продължат да използват този номер. А сега трябва незабавно да им отговорите — каза й той. — Погрижете се да разберат, че ще ги изслушаме. Моля, госпожо Банок, направете го.

Тя кимна и написа съобщението. Когато приключи, го показа на Хектор.

Господа, очаквам бъдещите ви съобщения.

Междувременно, моля да не я наранявате.

— Не! — остро рече Хектор. — Махнете обръщението. — Не са никакви господа, така че от това няма полза. Махнете и молбата да не я нараняват. Оставете само най-същественото. „Чакам“. Това е всичко.

Тя кимна, направи поправките и показа резултата на Хектор.

— Добре. А сега го пратете! — каза той и погледна към хората си. — Всички да излязат, моля. Оттук нататък ще научавате само онова, което е необходимо.

Четиримата го разбираха. Ако някой от тях попадне в плен и бъде подложен на мъчения, не би могъл да издаде информация, с която не разполага. Тръгнаха към изхода.

— Тарик. Утман. Останете, ако обичате.

Двамата араби се върнаха на местата си при масата. Хейзъл вече не можеше да се сдържа.

— Крос — изтърси тя, — нищо повече ли не можем да направим? Господи, как ще разберем къде я държат?

— Именно това обсъждахме през последния час — напомни й Хектор. — Ако Звярът има някакво слабо място, това е склонността му да говори, да се хвали с победите си.

— Не разбирам — поклати глава Хейзъл.

— Ако знаеш къде да слушаш, може да чуеш ехото на злорадството му.

— Вие знаете ли къде да слушате? — попита го тя.

— Не, но Утман и Тарик знаят — отвърна той. — Изпращам ги под дълбоко прикритие. В страните, в които са родени и където връзките им с местното население ще бъдат най-силни. Тарик ще замине за Пунтленд, а Утман за Ирак. Ще душат наоколо, докато не уловят следата. Дори да държат Кайла някъде другаде, тези двамата ще разберат къде е.

— Това ще бъде ужасно опасно за тях, нали? Ще бъдат съвсем сами, а вие няма да можете да ги защитите.

— Чудесно разбирате случая, госпожо Банок. Ще бъдат изложени на смъртна опасност. Но те не са лесни за убиване. Досега са оцелели въпреки всички рискове.

Хейзъл погледна към двамата араби.

— Никога няма да мога да ви се отблагодаря достатъчно. Рискувате живота си за дъщеря ми. Вие сте много, много храбри мъже.

— Не прекалявайте с похвалите! — запротестира Хектор. — И без това са вирнали носове до небето и се смятат за незаменими. Утре ще вземат да поискат повишение на заплатите или някаква подобна глупост.

Всички с изключение на Хейзъл се разсмяха и това малко свали напрежението.

— Докато не намерят сигурна следа, ще водим играта оттук. В същото време ще се подготвяме по всякакъв начин за момента, когато се уверят къде е Кайла, за да можем да действаме и да я измъкнем.

* * *

Всеки ден един двумоторен „Фокер F-27“ на „Зара Еърлайнс“ летеше от Сиди ел Рациг до столицата на Абу Зара Аш-Алман. На следващата сутрин Тарик и Утман се присъединиха към тълпата работници от сондите на малкото летище. Облечени в традиционно облекло, с наполовина прикрити от кърпите лица, те се смесиха с тълпата. След като стигнаха столицата, двамата се разделиха. Тарик взе самолета за Могадишу в Сомалия, а час по-късно Утман отлетя за Багдад. Агентите на Хектор се стопиха в безличното арабско множество.

* * *

На следващата сутрин Хектор потърси Хейзъл и я откри да закусва в малката столова на компанията. Погледна купата мюсли и чашата черно кафе на масата пред нея. Нищо чудно, че беше в такава добра форма.

— Добро утро, госпожо Банок. Надявам се, че сте спали добре.

— Това да не беше опит за остроумие, Крос? Разбира се, че не спах добре.

— Очертава се денят да бъде дълъг. Малко е вероятно веднага да получим някакви новини. Ще взема някои от момчетата да поскачаме с парашут преди голямото представление. Някои не са скачали повече от година. Трябва да се стегнат.

— Ще се намери ли парашут и за мен? — попита тя.

Хектор примигна. Беше си помислил, че ще поиска да ги гледа, за да се разсее от тревогите си, но и през ум не му бе минавало, че ще пожелае да участва. Запита се какъв ли опит има.

— Скачали ли сте някога? — тактично се поинтересува той.

— Съпругът ми много обичаше да скача и често ме мъкнеше със себе си. Имаме доста скокове от норвежките фиорди при Тролстиген.

Хектор я зяпна за момент и накрая си върна дар слово.

— Това е самата крайност — призна той. — Няма по-екстремно скачане от това в шестстотинметрова пропаст.

— О! И вие ли сте скачали от фиорди? — с жив интерес попита тя.

— Храбър съм, но не и луд — поклати глава той. — Госпожо Банок, спечелихте възхищението ми и за мен ще бъде чест да скачате с нас тази сутрин.

Хектор беше събрал петнайсет от най-добрите си хора, сред които Дейв Имбис и Пади О'Куин. Направиха три скока от хеликоптера. Първият беше от 3000, а последният — от 120 метра; парашутът едва имаше време да се отвори, преди краката им да докоснат земята. Тази техника не даваше особени възможности на стрелящия отдолу неприятел да ги елиминира, докато висят безпомощни на въжетата. След третия скок всички бяха втрещени от Хейзъл. Дори Пади О’Куин не успя напълно да скрие възхищението си.

Изядоха сандвичите с шунка и сирене и пиха кафе от манерка, седнали на една дюна. След това Хектор търкулна стара гума на камион от върха и докато тя подскачаше надолу, всички се редуваха да стрелят с автоматите си „Берета“ SC 70/90 по картонената мишена, закрепена за вътрешната страна на гумата. Хейзъл беше последна. Тя взе оръжието на Хектор и бързо и уверено провери пълнителя и баланса. После зае позиция и порази елегантно мишената, като стреляше плавно пред гумата като ловец, целещ се по летящ фазан. Дейв изтъркаля гумата обратно горе, където всички се събраха и се загледаха в дупките по мишената. Никой не проговори.

— Защо се изненадваме толкова? — учуди се Хектор. — Та тя е атлет от световна класа. Разбира се, ужасно е борбена и има координацията на леопард.

Обърна се към нея и продължи съвсем сериозно:

— Нека позная, госпожо Банок. Съпругът ви е обичал да стреля и ви е мъкнел със себе си. Прав съм, нали?

Последвалият смях бе спонтанен и заразителен и не след, дълго Хейзъл също се присъедини към веселбата. Смееше се за първи път, откакто беше изгубила Кайла. Подейства й пречистващо. Усети как част от изсмукващата силите й мъка бе изхвърлена от душата й.

Преди смехът да замре, Хектор плесна с ръце и извика:

— Доообре, момчета и момичета! До терминала има само към десетина километра. Последният черпи.

Пясъкът затрудняваше бягането. Когато минаха през портала на оградения с бодлива тел периметър на терминала, Хектор беше на няколко крачки зад Хейзъл. Тя тичаше сигурно и гладко, но гърбът на ризата й беше потъмнял от пот. Хектор се ухили.

„Съмнявам се, че мадам ще има проблеми със съня довечера“ — помисли си той.

* * *

Утман чу експлозията и видя стълба черен пушек да се издига над покривите на сградите пред него. Веднага разбра, че е кола бомба, и бързо се затича към къщата на брат си, която се намираше недалеч от експлозията. Спря на ъгъла и погледна тясната виеща се уличка. Дори за закоравял ветеран като него касапницата беше ужасна. Някакъв мъж тичаше насреща му, притиснал към гърдите си окървавеното тяло на дете. Празните му очи дори не се фокусираха върху Утман, докато минаваше покрай него. Фасадите на три сгради бяха изчезнали. Стаите им зееха като на куклени къщи. Мебели и лични вещи стърчаха навън или се търкаляха по улицата. Насред нея се виждаха почернелите изкорубени останки на колата, докарала взрива.

— Не си никакъв мъченик! — извика Утман към димящата развалина и изпарените останки на шофьора, докато тичаше покрай тях. — Ти си един шиитски убиец!

После видя, че къщата на брат му Али е по-надолу по улицата и че е непокътната. Жената на Али го посрещна на вратата. Плачеше, и държеше на ръце две от децата.

— Къде е Али? — извика й той.

— Отиде на работа в хотела — изхлипа тя.

— Всички деца ли са при теб?

Тя кимна през сълзи.

— Слава на Аллах! — извика Утман и я въведе обратно в къщата.

Собствената му жена и трите му деца не бяха късметлии като семейството на брат му. Преди три години Лейла беше на пазара с момчетата, когато една бомба се взриви на трийсет крачки от тях. Сега Утман взе малкото момче от ръцете на снаха си и го залюля, докато не престана да плаче. Спомни си усещането от топлото телце на сина си и очите му се напълниха със сълзи. Извърна се, за да ги скрие.

Брат му Али се върна от работа един час по-късно. Заради бомбения атентат директорът на хотела му беше разрешил да си тръгне по-рано. Облекчението му, когато видя семейството си невредимо, бе сърцераздирателно. Едва на следващия ден Утман успя да проведе сериозен разговор с него. Като начало спомена за отвличането на американската яхта и на младата наследница на богатството на „Банок Ойл“.

— Това е най-вълнуващата новина, която сме чували от години — незабавно отвърна Али. — Целият ислямски свят е развълнуван, откакто другарите направиха изявление по „Ал Джазира“. Представи си само какво внимателно планиране и дисциплина са били необходими за успеха на такава блестяща операция. Това е една от най-големите ни победи след атаките в Ню Йорк. Американците не са на себе си. Престижът им понесе още един смъртен удар.

Али ликуваше. В ежедневието си беше етажен управител на хотела на летището, но в действителност бе координатор на „Сунитските бойци“, които водеха джихад срещу Великия сатана. И на двамата братя им беше ясно, че Али е бил основната мишена на шиитската бомба, причинила такова унищожение на улицата, на която се намираше къщата.

— Сигурен съм, че водачите ни ще поискат огромен откуп за заловената американска принцеса — сериозно рече Али. — Достатъчен за финансирането на джихада срещу Америка за следващите десет години, ако не и повече.

— И коя от нашите групи е отговорна за това постижение? — попита Утман. — Никога не бях чувал за тези „Цветя на исляма“, докато не научих името им от телевизията.

— Братко, знаеш, че не бива да ме питаш подобни неща. Макар да си доказал стотици пъти верността си, никога не бих могъл да ти отговоря, дори да знаех отговора, а аз не го знам.

Али се поколеба, след което продължи:

— Но мога да ти кажа, че скоро може да се окажеш един от онези, които трябва да научат.

— Заради връзката ми с „Банок Ойл“ ли? — усмихна се Утман, но Али махна с ръка.

— Достатъчно, не мога да кажа нищо повече.

— Тогава утре тръгвам, ще се върна в Абу Зара…

— Не! — прекъсна го Али. — Ръката на Аллах те е довела днес тук. Остани при мен поне за месец. Иншаллах! Тогава може и да имам какво да ти кажа.

Утман кимна.

— Машаллах! Ще остана, братко.

— Добре си ми дошъл, братко.

* * *

В двореца на хълма над Оазиса на чудото група мъже пиеха кафе от малки сребърни чашки и разговаряха тихо и сериозно. Бяха се настанили в кръг около маса, инкрустирана със слонова кост и седеф. Единственото нещо на масата беше сребърният кафеник. В стаята нямаше никакви пособия за писане. Нищо не се записваше. Всички решения се обявяваха лично от шейх хан Типоо Тип и се запомняха от слушателите.

— Ето и моето решение.

Говореше с дълбок премерен тон, който използваше за всички важни дела.

— Внукът ми Адам ще отправи първото искане за откуп. Погледна към седящия на копринената възглавница

Адам, който се поклони и опря чело в пода.

— Слушам и изпълнявам — промълви той.

— Размерът на откупа ще бъде толкова голям, че дори в отвратителната и проклета земя на Великия сатана няма да има толкова богат човек, който да може да го плати — замислено продължи шейх хан. Когато се усмихна, очите му изчезнаха зад набръчканите клепачи. — Никакви пари не могат да уредят кръвната вражда, която имам с онзи Крос. Кръвта може да се изкупи единствено с кръв.

Всички отпиха мълчаливо от сребърните чашки и зачакаха шейха да продължи.

— Онзи коварен неверник уби трима от синовете ми — вдигна изкривен от артрита пръст. — Първият беше мой син и баща на внука ми, Саладин Гамел.

Адам отново се поклони и шейх ханът продължи:

— Той бе истински воин на Аллах. Крос го застреля на една улица в Багдад преди седем години.

— Нека Аллах го приеме в райските си градини — промърмориха другите мъже от кръга.

— Вторият кръвен дълг е за сина ми Гафур. Той бе изпратен да отмъсти за брат си Саладин, но Крос уби и него, когато атакува платнохода, с който Гафур плаваше към Абу Зара, за да изпълни поставената му от мен задача.

— Нека Аллах го приеме в райските си градини — напевно повториха останалите.

— Третият от синовете ми, който умря от ръката на почитащия Христос неверник, беше Анвар. Изпратих и него на мисия на честта, но Крос го уби.

— Нека Аллах го приеме в райските си градини — за трети път се отзоваха присъстващите.

— Кръвната вражда се превърна в тежко бреме за съвестта ми. Животът на тримата ми чудесни синове бе отнет от онзи отвратителен идолопоклонник, слуга на лъжлив бог. Вече не ми е достатъчно да отнема неговия живот. Един живот не може да плати за три. Трябва да го заловя и да го предам жив на майките и съпругите на мъжете, които е убил. Жените са много умели по тази част. В техните ръце и с острите им ножове той ще издържи много дни в мъчения, преди да се продъни в търбуха на ада и в лапите на самия Сатана.

— Както заповядаш могъщи хан, така и ще стане — промърмориха останалите.

— Слушаш ли ме, внуко мой? — попита шейх ханът.

Адам отново се поклони дълбоко и благоговейно.

— Слушам, почитаеми дядо.

— Прехвърлям кръвния дълг изцяло върху твоите рамене. Ти трябва да събереш дължимото за двамата си чичовци и за собствения си баща. Да не видиш покой, докато дългът не се изплати.

— Разбрах, дядо. Това е огромно доверие.

— Когато ми доведеш тази невярна свиня на свинете, ще те издигна по-високо от всеки друг в нашето племе. Ще заемеш място в сърцето ми редом с паметта за убития ти баща и чичовците ти. Когато умра, ти ще заемеш мястото ми начело на клана.

— Приемам това като свой свещен дълг, дядо. Ще доведа мъжа и жената, за да изпитат гнева на твоето правосъдие, както ми заповяда.

* * *

Чакането винаги е най-трудната част, беше й казал Хектор Крос в самото начало. Постепенно Хейзъл научаваше колко е прав. Всеки ден прекарваше много часове в конферентни разговори по Скайп и ръководеше делата на компанията със старшите директори на „Банок Ойл“ по целия свят. През останалото време тренираше с хората на Хектор — тичаше, скачаше и стреляше, докато не постигна физическата форма и съсредоточаването от онзи ден, когато излезе на корта във Флиндърс Парк, за да спечели световната слава.

Но нощите, тези ужасни нощи минаваха в душевна агония. Спеше малко, а когато успяваше, сънуваше Кайла. Кайла, препускаща до нея на своя светлокафяв кон из поляните на ранчото. Кайла, пищяща от възторг, докато отваряше екстравагантния подарък, който й бе поднесла Хейзъл за единайсетия рожден ден. Кайла, заспиваща с глава на рамото й, докато гледаха стари филми по кабелната телевизия. После в сънищата й се появяваха мъже, маскирани мъже с оръжия в ръце, и я обземаше безкраен ужас. Кайла! Кайла! Името отекваше все по-силно в главата й, измъчваше я, докарваше я до самия ръб на лудостта.

Всеки ден разговаряше с Крис Бесел и полковник Робъртс в Щатите, но те не бяха в състояние да й предложат кой знае каква утеха. Всяка нощ се молеше сама в стаята си, както се бе молила като момиче — на колене, със сълзи на очи. Но следата беше изстинала. Нито силата на молитвите й, нито мощта на ЦРУ бяха в състояние да открият Кайла или „Цветовете на исляма“. Прекарваше много часове всеки ден с Хектор Крос, черпейки сили от компанията му.

— Но вече близо цял месец нямаме никаква вест, Крос! — казваше тези думи поне веднъж дневно.

— Те са безкрайно умели в играта на котка и мишка. Упражнявали са се години наред — отвърна той. — Няма защо да бързаме. Трябва да ги изчакаме. Но не забравяйте, че Кайла е още жива. Дръжте тази мисъл близо до сърцето си.

— Ами Тарик и Утман? Досега със сигурност би трябвало да са открили нещо.

— Това е смъртоносно бавна игра — натърти той. — Ако Тарик и Утман направят и най-малката грешка, краят им е неизбежен. Те са в много дълбоко прикритие, живеят, ядат и спят със Звяра. Не можем да ги караме да бързат. Всъщност не мога дори да се свържа с тях. Да се опитам да го направя е все едно лично да им пръсна черепите.

— Просто ми се иска да можехме да сторим нещо — жално занарежда тя.

— Има нещо, което можете да направите, госпожо Банок.

— Какво е то, Крос? — нетърпеливо попита тя. — Ще направя всичко, което предложите.

— В такъв случай ви предлагам да престанете да пращате съобщения на Звяра по мобилния телефон на Кайла.

— Как…?

Гласът й замря, после тя поклати глава и се предаде.

— Само повтарям съобщението, което ми казахте да изпратя първия път. Че чакаме.

Тя отново млъкна.

— Откъде знам какво правите ли? — завърши въпроса й той. — Понякога не си толкова умна, за колкото се смяташ, Хейзъл Банок.

— А пък ти, Хектор Крос, се смяташ за най-умния пич в целия шибан свят — озъби му се тя.

— Хубаво е от време на време да изпуснеш парата, нали, Хейзъл?

— Да не си посмял да ме наричаш Хейзъл, проклет арогантен кучи син!

— Добре, госпожо Банок! Езикът ви става все по-добър. Може би скоро ще започнете да отговаряте на високия ми стандарт.

— Мразя те, Хектор Крос! Наистина те мразя.

— Не, не ме мразиш. Твърде си проницателна за подобно нещо. Запази омразата си за момент, когато ще ти бъде най-много от полза.

Той се разсмя — приятен и заразителен смях, мек и изпълнен с разбиране. Тя също се разсмя въпреки волята си, но в нейния смях се долавяше истерична нотка.

— Непоправим си — каза тя, без да престава да се смее.

— След като вече ме разбирате, можете да ме наричате Хектор или дори Хек, ако решите.

— Благодаря — опита се тя да овладее смеха си. — Но не това е проклетото ми решение, Крос.

* * *

— Какво ще ги принуди да дойдат и да опитат да освободят момичето?

Шейх ханът се взираше във внука си и чакаше отговора му.

Адам обмисли внимателно думите си.

— Първо трябва да научат къде я държим.

Дядо му кимна.

— След това ще се обърнат за помощ към приятелите си във Вашингтон. Знаем, че майката е приятелка на американския президент. Той ще прати кръстоносните си пълчища да ни пометат.

Шейх ханът прокара пръсти през брадата си, гледаше внука си в очите и чакаше момента, в който момчето ще види пътя така ясно, както го виждаше самият той.

— На американците ще им трябват много седмици или дори месеци, за да подготвят удар срещу нас. Ние можем да се изнесем за часове от това място и да изчезнем в пустинята. Хектор Крос, убиецът на синовете ми, ще е наясно с това. Дали той и майката на момичето ще бъдат склонни да чакат американската армия да се размърда?

— Да! — уверено отвърна Адам. — Освен ако…

Шейх ханът видя как внукът му изведнъж схваща и сърцето му се изпълни с гордост.

— Да, Адам? — подкани го той.

— Освен ако не ги убедим, че момичето го грози смърт или нещо по-лошо и от самата смърт — каза младият мъж;. Дядо му се усмихна и очите му почти изчезнаха между дълбоките бръчки на кожата му. — Тогава ще дойдат за нас. Ще дойдат без никакво колебание или страх.

— Къде ще го направим? — насмешливо попита шейх ханът. Адам отговори веднага.

— Не в някоя каменна килия на крепостта. Трябва да е на място, където красотата на пейзажа да контрастира с ужаса на постъпката.

Замисли се за момент.

— При езерото с водните лилии, в Оазиса на чудото!

— И първо ще им покажем опасността, а после ще им позволим да научат къде сме? Или ще им издадем първо мястото, след което ще ги оставим да видят делото? — престори се шейх ханът, че се чуди как да постъпи, но Адам отново заговори:

— Първо трябва да видят, че момичето страда, така че когато най-сетне научат мястото, да се втурнат към него без никакво колебание и без време да размислят.

— Гордея се с теб — рече шейх ханът. — От теб ще стане велик командир и безмилостен воин на Аллах.

Адам прие с поклон похвалата и направи знак на един от доверените стражи, който стоеше край вратата със скръстени ръце. Мъжът бързо се приближи и се отпусна на едно коляно, за да получи заповедта.

— Прати вест на фотографа — тихо му заръча Адам. — Кажи му да ни чака при портата на двореца утре сутринта след молитвата. Да носи видеокамерата си.

* * *

Робините дойдоха да вземат Кайла от тясната килия, в която я държаха от пристигането й в Оазиса на чудото. Отново я изкъпаха с вода от стомни и я облякоха в чисти дрехи — дълга черна абая и скромен черен шал върху лицето и косата й. После я отведоха до портата на двореца, където я чакаха четирима мъже с автомати, за да я ескортират надолу до оазиса.

След мрачната и мухлясала килия пустинният въздух й се стори свеж и топъл. Кайла вдиша с наслада. Отдавна беше изгубила всякакъв интерес какво ще се случи с нея. Беше се затворила в състояние на глухо примирение. По средата на пътя забеляза тълпата, която се беше събрала до едно от езерцата в тучните зелени градини долу. Като че ли се бяха подредили в полукръг. Всички бяха мъже. Когато приближи, тя видя в центъра на кръга един, седнал по турски на вълнени килими. Носеше традиционните бели торбести панталони, черна жилетка и тюрбан, но въпреки скриващата лицето му куфия тя разпозна Адам. Духът й незабавно се приповдигна. Не го беше виждала от онзи ден преди почти месец, когато я снимаха с броя на „Интернешънъл Хералд Трибюн“. Прииска й се да се затича към него. Сред цялата тази жестока и дивашка тълпа той бе единственият, на когото можеше да се довери. Знаеше, че е неин закрилник. Той бе светлината в мрака на отчаянието й. Ускори нетърпеливо крачка, но мъжете от двете й страни я задържаха и продължиха надолу с предишното бавно темпо. Изведнъж пред нея се появи друг мъж. Вървеше назад с голяма черна професионална видеокамера, насочена към лицето й.

— Усмихни се, госпожичке — започна да я увещава той. — Гледай пиленцето, госпожичке.

Английският му бе почти неразбираем.

— Махай се! — извика му тя в последния изблик на пламенния си характер. — Остави ме на мира.

Хвърли се към него, но той се дръпна и остана извън обсега й. Стражите я хванаха за ръцете и я дръпнаха назад. Операторът продължаваше да снима. Влязоха в полукръга от въоръжени маскирани мъже и Кайла се обърна към Адам:

— Моля те! Моля те, Адам! Кажи им да престанат да ме тормозят.

Адам заповяда нещо. Стражите я помъкнаха напред и я принудиха да седне до него на шарения пъстроцветен килим. Операторът също приближи и коленичи пред тях. Беше сложил камерата си на триножник. Наведе се да фокусира лицето на Адам и устройството тихо замърка. Младежът свали куфията от лицето си и погледна право в обектива.

— Кайла — каза той на почти перфектния си английски със съвсем лек френски акцент. — Снимат тези кадри, за да ги пратят на майка ти, за да й покажат, че си добре и че за теб се полагат грижи. Можеш да й кажеш каквото пожелаеш. Говори към камерата. Кажи й, че скоро ще получи искане за откуп. Трябва да поискаш да плати веднага. Щом получат парите, всички тези неприятности ще приключат. Ще бъдеш освободена и върната обратно при майка си. Разбираш ли?

Тя кимна тъпо.

— Свали си воала — меко й рече Адам. — Нека майка ти види лицето ти.

Бавно, сякаш бе в транс, Кайла вдигна шала и го остави да падне на раменете й.

— А сега погледни към камерата. Браво, точно така. Хайде, говори на майка си. Кажи й какво ти е на сърцето.

Кайла пое дълбоко и треперливо въздух.

— Здравей, мамо. Аз съм, Кайла.

Млъкна и поклати глава.

— Съжалявам. Ама че глупост казах. Разбира се, че знаеш коя съм.

Отново се взе в ръце.

— Тези хора ме държат на това отвратително място. Много се страхувам. Зная, че ще ми се случи нещо ужасно. Искат да им изпратиш някакви пари. Обещават, че след като го направиш, ще ме пуснат. Ох, мамо, моля те, помогни ми. Не позволявай да ми направят нещо.

Захлипа и скри лице в длани. Гласът й зазвуча приглушено от пръстите и силата на ужаса и мъката й.

— Моля те, мила мамо. Ти си единственият човек на света, който може да ме спаси.

Риданията й станаха неконтролируеми и думите й изгубиха всякаква форма и смисъл. Адам се пресегна и нежно погали косата й. После погледна към обектива.

— Госпожо Банок, искам да ви кажа колко съжалявам, че с дъщеря ви се случва такова нещо. Кайла е прекрасно младо момиче. Трагедия е, че се озова в това положение. Искрено съжалявам. Иска ми се да можех да направя нещо. Аз обаче не съм отговорен за действията на тези хора. Те самите са законът. Вие сте единствената, която може да сложи край на този ужас. Направете така, както ви помоли Кайла. Платете откупа и прекрасната ви дъщеря незабавно ще ви бъде върната.

Той стана и излезе от кадър. Мястото му заеха четирима от маскираните мъже. Бяха оставили оръжията си. Изправиха Кайла на крака и я обърнаха с лице към камерата. Един от тях сграбчи русата й коса и отметна главата й назад. Друг влезе в кадър отдясно и извади от пояса си нож с дръжка от нос на носорог и дълго една педя закривено острие. По острието имаше златен надпис на арабски. Мъжът задържа върха му под брадичката на Кайла, като почти докосваше копринената кожа на гърлото й.

— Не! Моля ви! — заломоти тя. Групата стоя така цяла минута, без да помръдне. След това мъжът бавно свали острието, докато не спря на лявата й гърда, чието очертание изпъкваше под черния памук на абаята. След това посегна с другата си ръка към дясната гърда. Обгърна я и я замачка игриво. Кайла започна да се съпротивлява с удвоена сила, а държащите я мъже се разсмяха зад маските си. Звукът беше като крясък на хиени, надушили миризмата на плячка.

Мъжът с камата пъхна пръст в яката на абаята и я дръпна. Вкара острието в пространството между черната дреха и кожата на Кайла. Тя усети студения метал, замръзна и погледна надолу, докато онзи движеше ножа между гърдите й. Дрехата се разтвори и едната й гърда изскочи навън. Кожата беше бяла като каймак, а зърното — червено като рубин. Мъжът прибра ножа и бръкна в отворената дреха. Измъкна и двете й гърди, по една във всяка ръка, и ги стисна с такава сила, че деликатните й зърна щръкнаха и Кайла изпищя от болка. Мъжът пусна гърдите, пъхна пръст в процепа на тънката дреха и я разкъса надолу до глезените. Кайла беше гола под абаята. Фотографът увеличи образа и бавно записа всеки детайл от тялото й, като се задържа върху гърдите и продължи надолу към мекия златен мъх между бедрата й.

Кайла стоеше покорно. Не оказа съпротива, когато четиримата мъже я смъкнаха да легне по гръб и я задържаха с разтворени крака на килима. Двама държаха ръцете й за китките. Други двама сграбчиха глезените й. Разтвориха краката й. Операторът нагласи фокуса на обектива и даде близък кадър с висока резолюция на розовите устни на гениталиите й. Кайла завъртя глава от една страна на друга.

— Моля ви, не го правете! — изскимтя тя. — Моля ви…

Стоящият над нея мъж разкопча колана си и остави торбестите си бели панталони да се свлекат около глезените му. Загледа се между краката на Кайла и плю в дясната си длан, след което размаза слюнката върху главата на пениса си. Камерата следваше всяко негово движение. Пенисът се втвърди и щръкна от масата черни като катран срамни косми. Беше огромен. Дебели сини вени се виеха около ствола като някакви похотливи лози. Кайла го зяпна с широко отворени очи, изгубила дар слово от страх. Мъжът коленичи между краката й и се отпусна върху нея. Тя се опита да го изрита, но другите задържаха краката й разтворени. Задникът на мъжа отгоре й беше мускулест и покрит с гъсти черни косми като на животно. Мускулите се стегнаха и задникът направи тласък надолу. Кайла изпищя пронизително и цялото й тяло се загърчи. Докато онзи я бъхтеше, останалите мъже от кръга наблюдатели оставиха оръжията и се подредиха на опашка, като смъкваха панталоните си и се подготвяха с ръка за реда си.

Един свършваше и ставаше, за да бъде незабавно сменен от друг. След четвъртото изнасилване Кайла лежеше притихнала, без да крещи и да се съпротивлява. След шестото имаше кръв, много ярка кръв на фона на белите й бедра. Когато десетият стана ухилен и вдигна панталоните си, картината се дръпна и се фокусира върху лицето на Адам, който наблюдаваше безчувствено. Той се обърна и погледна в обектива.

— Много съжалявам, че трябваше да видите това, госпожо Банок — тихо рече. — Не мисля, че дъщеря ви би издържала дълго. Ние двамата можем да сложим веднага край на това нещо. Достатъчно е само да прехвърлите десет милиарда щатски долара по сметка в една банка в Хонконг. Знаете как да се свържете с хората, които правят това на Кайла. Ще получите подробностите за сметката, когато им съобщите, че сте готова да изпратите парите.

* * *

През деня Хейзъл носеше смартфона на шнур под блузата си. Закрепяше го с лепенка между гърдите си, така че дори докато тича, скача с парашут и тренира с останалите, да може да стигне до него, преди да е иззвънял втори път. Нощем го държеше под възглавницата и често се будеше и откриваше, че го държи в ръка. Той бе единственото, което я държеше близо до Кайла.

Когато най-сетне апаратът иззвъня, тя седеше на масата в ситуационната зала с Хектор Крос, който провеждаше ежедневния инструктаж на старшите си агенти. „Кросбоу“ продължаваше да изпълнява задачите си по охраната на обекта. Хектор много добре си даваше сметка, че врагът може да се възползва от суматохата около отвличането на Кайла и по всяко време да предприеме поредната изненадваща атака. Срещата приключи и Хектор погледна присъстващите.

— Въпроси? Добре! Няма да ви задържам повече… — млъкна насред изречението, когато телефонът под ризата за сафари на Хейзъл иззвъня.

— О, Господи! — прошепна тя, трескаво разкопча копчетата, бръкна отдолу и извади апарата.

— Оставете ни! — нареди Хектор на хората си. — Излизайте! Веднага!

Те се подчиниха моментално и Пади О’Куин ги изведе и затвори вратата след себе си. Хейзъл вече беше доближила телефона до ухото си и викаше в микрофона.

— Ало! Кой е? Говорете. Моля ви, говорете!

Хектор се пресегна, докосна рамото й и я разтърси леко.

— Хейзъл, това не е обаждане. Получила си текстово съобщение или файл.

Във вълнението си тя не бе забелязала различните позвънявания. Трескаво затърси съобщението и го откри.

— Прав си — изломоти тя. — Файл е. Като че ли някаква снимка или видео. Да, видео е! При това дълго… дванайсет мегабайта.

— Чакай! Не го отваряй! — опита се да я спре Хектор. Имаше усещането, че предстои нещо зло. Искаше да я подготви за това. Тя обаче сякаш изобщо не го чу. Вече беше пуснала видеото направо на малкия екран на устройството.

— Кайла е! — радостно възкликна Хейзъл. — Още е жива. О, слава Богу! Ела да я видиш, Крос!

Той заобиколи бюрото и застана до нея.

— Милото ми дете, изглежда толкова красива дори и в нещастието.

На екрана Кайла вървеше към някакъв мъж, седнал на килим в центъра на кръг от маскирани и въоръжени араби. Лицето на мъжа също беше покрито. Камерата обаче се насочи към него, докато главата и раменете му не изпълниха обектива. Тогава той свали кърпата, скриваща чертите му.

— Кой е този човек, Крос? Познаваш ли го? — развълнувано попита Хейзъл.

— Не, досега не съм го виждал. Но никога няма да го забравя — тихо отвърна Хектор. Адам започна да изнася кратката си реч и двамата заслушаха мълчаливо и се взираха в екрана, сякаш там имаше някакво отровно влечуго.

— … Платете откупа и прекрасната ви дъщеря незабавно ще ви бъде върната — тихо завърши Адам.

— Ще го платя — прошепна Хейзъл. — Ще платя каквото поискат, само да си я върна.

— Съжалявам, госпожо Банок, но той лъже — меко каза Хектор. — Всяка негова дума е лъжа. Това е Звярът, а той е майстор на лъжата.

Картината се смени и арабинът с ножа пристъпи към Кайла.

— Той ще я нарани. Не, не бива да я наранява. Ще платя. Ще платя каквато и да било сума, само да престанат да нараняват детето ми! — надигаше се истерично гласът на Хейзъл.

— Бъди храбра! Заради Кайла, бъди храбра.

— Но това са човешки същества, а не животни — рече тя. — Няма да наранят едно невинно момиче, което не им е направило нищо лошо.

— Не, не са животни. И най-свирепите животни са добри и благородни в сравнение с тези твари.

Арабинът на екрана застана над Кайла и извади гротескния си член. Хейзъл захлипа, хвана ръката на Хектор и мълчаливо загледа развиващия се ужас. Трепереше като обхваната от силна треска.

— Изключи го! — нареди й Хектор, но тя поклати твърдо глава и стисна ръката му като в менгеме. Хектор не можеше да повярва на силата й. Не се опита да се освободи; въпреки че очите му се насълзиха от болка, не можеше да й откаже малката утеха, която бе в състояние да й предложи. И на двамата им се струваше, че множеството изнасилвания продължават цяла вечност. Хектор почувства как в гърдите му се надига ярост, каквато не бе изпитвал никога досега. Когато на екрана отново се появи образът на Адам, той го използва като фокус на омразата си. Впери поглед в лицето, сякаш се опитваше да запечата завинаги образа му в ума си. Накрая ужасното видео свърши и екранът угасна. В стаята се възцари тягостно мълчание. Двамата продължаваха да се взират в празния екран.

— Бих им платила, ако можех — прошепна Хейзъл.

— Нямаш сумата, която искат. Десет милиарда долара — каза Хектор и думите му бяха твърдение, а не въпрос. Тя поклати глава и най-сетне пусна ръката му.

— „Банок Ойл“ не е моя собственост. Компанията принадлежи на акционерите. Седемдесет и три процента от капитала е собственост на тръста на Хенри. Аз имам пълномощно да управлявам тези акции, но не и да се освободя от тях. Притежавам на мое име едва около два и половина процента от целия капитал в ценни книжа. Ако продам тези акции и цялото си друго имущество, сигурно ще събера около пет милиарда, може би пет и половина. Може би ще се съгласят да преговаряме за цената.

— Изобщо не си го помисляй! — отвърна Хектор. — И двайсет милиарда да имаше, пак нямаше да са достатъчни. Те искат нещо друго от теб.

— Какво друго можем да направим?

— Трябва да протакаме, докато Утман и Тарик се върнат. Кажи им, че събираш парите, но това ще отнеме време. Кажи им каквото и да било. Отговори на лъжите им с лъжи.

— А после?

— Не зная — призна той. — На този етап има само едно, което знам със сигурност.

Хейзъл се обърна към него за първи път от пускането на видеото. Сякаш го виждаше за първи път. Лицето му беше като изваяно от блед непреклонен мрамор. На него нямаше нито следа от човешка емоция, ако не се брои омразата. В очите му горяха зелени пламъци. Чертите му бяха като маска на Немезида.

— Какво знаеш със сигурност?

— Че ще измъкна това дете оттам и ще убия всеки, който се опита да ме спре.

Хейзъл усети как в гърдите й се надига странно чувство, подобно на прииждащ поток през пролетта. Това беше мъж, първият истински мъж, когото срещаше, откакто Хенри Банок си бе отишъл от този свят. „Точно него чаках. Искам го — помисли си тя. — Нуждая се от него. Господи, само колко се нуждая от него“.

* * *

— Най-накрая получихме искане за откуп — каза Хектор на хората си, събрани в ситуационната стая. Те следяха внимателно лицето му.

— Колко? — тихо попита Пади О’Куин.

— Няма значение колко — отвърна Хектор. — Не можем да го платим. Няма да го платим.

Пади кимна.

— Трябва да си адски луд, за да се вържеш. Но какво смяташ да правиш?

— Горещо изваждане — каза Хектор. — Ще измъкнем момичето.

— Знаеш ли къде я държат?

Всички се наведоха нетърпеливо напред като хрътки, надушващи следа.

— Не!

Те се облегнаха назад, без да си правят труда да скрият разочарованието си. Пади заговори от името на всички:

— В такъв случай изглежда, че имаме малък проблем.

— Тарик и Утман скоро ще се върнат. Те ще знаят къде я държат.

— Сигурен ли си? — попита Пади.

— Досега да се е случвало да се провалят?

Всички се умълчаха за известно време.

— Винаги има първи път — отбеляза накрая Пади.

— Виж какво, черногледецо, залагам десет срещу едно, ако сложиш на масата сто лири. Залагай или си затваряй устата.

— Откъде да извадя такива пари, като се има предвид колко ми плащаш?

— Така! Когато Тарик и Утман се върнат, трябва да сме готови да тръгнем незабавно. Където и да отиваме, има само един начин да влезем. Скачаме нощем от голяма височина.

Около масата закимаха одобрително.

— Няма да сме много, група от десет човека. Всички които говорят арабски и могат да минат за местни.

— Вместо да скачаме, защо не използваме хеликоптера на компанията? — попита Хейзъл.

— Ще ни чуят, че приближаваме. Пък и нощно кацане, дори с хеликоптер? Не, благодаря — грубо я сряза Хектор, но тя не се наежи.

— Добре, можете да използвате моя самолет.

— Никога досега не съм скачал от „Гълфстрийм“.

Хектор огледа присъстващите.

— Някой да го е правил?

Всички поклатиха глави и Хектор отново погледна към Хейзъл.

— Не мисля, че идеята е добра. Има проблем с херметизирания корпус, а и люкът е отпред. Крилото може да ти отреже главата при скока. А и скоростта на самолета… Не, мисля, че ще се наложи да предпочетем нещо не така екзотично.

— Какво ще кажеш за Бърни Восло? — предложи Пади.

— Точно това си мислех — кимна Хектор и се обърна към Хейзъл. — Бърни е бивш пилот от Южноафриканските военновъздушни сили. Той и жена му карат един очукан „Херкулес“ С-130 и мъкнат товари из Африка и Близкия изток. Не са много придирчиви към товара и си държат езика зад зъбите. Използвал съм ги неведнъж в миналото. Самолетът им е с частично херметизиран корпус и може да се издигне на шест хиляди и четиристотин метра, ако го сриташ по-енергично. На такава височина за слушател на земята ще вдига толкова шум, колкото пикаеща върху кадифе котка.

Хейзъл не беше чувала този израз и с мъка успя да се овладее и да потисне усмивката си, но очите й проблеснаха като сини фенерчета. Адски прекрасни очи, помисли си Хектор. И разсейващи. Извърна се от нея и погледна хората си.

— Ние обаче няма да скачаме толкова отвисоко, така че Бърни ще намали максимално оборотите и ще се спуснем на три хиляди метра. На тази височина ще можем да разхерметизираме кабината и да се изнесем. Както винаги, по време на спускането ще поддържаме контакт, така че да се приземим във формация и да бъдем в пълна готовност да се справим с евентуалните посрещачи.

— А после какво правим? — попита Дейв Имбис.

— Нe се безпокой за това, синко. Ти няма да си там с розовото си личице — каза му Хектор и продължи: — Това е лесната част. Трудната ще бъде връщането. Както обикновено, има три възможни начина — по земя, по море и по въздух. Първокласният ни билет е хеликоптерът на компанията.

Той кимна към Ханс Лагеган, който седеше на задния ред.

— Ханс ще чака с машината си на границата с най-близката цивилизована страна, готов да приеме сигнала, ни и да дойде да ни вземе. Това би могло да проработи… — замълча за момент — но всички знаем какво може да се случи и с най-добрите планове на мишките и хората, така че ще покрием и другите два начина за измъкване. Сигурен съм, че държат госпожица Банок или в Пунтленд, или в Йемен. Тези момчета са пирати, така че вероятно никога не са твърде далеч от брега.

Хектор извика картата на екрана на стената и посочи с курсора района.

— Каквото и да се случи, Рони Уелс ще ни чака край брега с торпедния си катер.

Погледна към Рони, който седеше отзад до Ханс.

— Какъв е обхватът на старото ти корито?

— С новите помощни резервоари на палубата мога да измина доста повече от хиляда морски мили — отвърна Рони. — И ти благодаря, че го нарече старо корито. Може да развие четирийсет възела, ако го придумам.

— Извинявай за неподходящия избор на думи — с усмивка рече Хектор. — И тъй, Рони ще осигури на всеки, който стигне до плажа, приятен безплатен круиз по Червено море на връщане у дома.

— А какво правим, ако нито Ханс, нито Рони не успеят да си свършат работата? — попита Пади.

— А! Точно тук е твоята роля, Пади. Ти ще чакаш на най-близката сухопътна граница с конвой. Ако целта е в Йемен, ще бъдеш на границата или със Саудитска Арабия, или с Оман. Ако е в Пунтленд, ще чакаш в Етиопия и ще дойдеш да ни вземеш. Бърни Восло и добрата му жена могат да те откарат с джиповете на място, след като разберем накъде тръгваме. Между другото, гледай да се погрижиш да вземеш доктор със себе си. Някой със сигурност ще пострада, ако бъдем принудени да пътуваме през Етиопия.

Хектор огледа лицата им.

— И тъй, всички имате работа за вършене. Искам да бъдете готови за тръгване в рамките на двайсет и четири часа след откриването на целта, а това може да стане всеки момент. Размърдайте си задниците!

След като те излязоха от помещението, Хектор се обади по сателитния телефон на Бърни Восло. Хейзъл слушаше с допълнителната слушалка.

— Бърни, Хектор Крос се обажда. Къде си с твоята чудна госпожа?

— Здрасти, Хек. В Найроби съм, но няма да се задържа много. Още ли мърдаш? Чернилките са кофти стрелци, а?

— Целят се чудесно, просто се научих да се снишавам. Виж, Бърни, имам работа за теб.

Бърни се изкиска.

— Както и всички други в Африка, Хек. Двамата с Нела разхождаме страхотните си задници ден и нощ. Утре отлитаме за Демократична република Конго, както иронично са кръстили онази отходна яма.

— Ела в Абу Зара. Времето и бирата са страхотни.

— Съжалявам, Хек. Имам да изпълнявам договор. Голям клиент. Не мога да го разочаровам.

— За каква сума е договорът?

— Петдесет хиляди.

Хектор закри микрофона с длан и погледна към Хейзъл.

— Колко мога да предложа максимално? — прошепна той.

— С кого си говориш? — остро попита Бърни.

— С прекрасната дама, за която работя. Задръж малко, Бърни.

— Колкото е нужно, за да го убедиш — прошепна в отговор Хейзъл, надраска „$ 1 000 000?“ в бележника си и го обърна към него.

— Това е лудост! — поклати глава Хектор и заговори в слушалката: — Предлагаме ти четвърт милион.

Бърни се умълча за известно време.

— Наистина ми се иска да ти помогна — каза най-сетне той. — Съжалявам, Хек, но е заложена репутацията ми.

— Нела там ли е? — попита Хектор.

— Да, но…

— Никакво но! Дай ми я.

— Ja, Хектор Крос — разнесе се гласът на Нела със силен южноафрикански акцент. — Каква кретения си забъркал последно, човече?

— Просто се обадих да ти кажа, че те обичам.

— Цуни ме отзад, Крос!

— Нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие, Нела. Но първо трябва да се разведеш с онзи дръвник мъжа ти. Знаеш ли какво направи току-що? Отказа офертата ми за половин милион за десет дни работа.

— Колко? — замислено попита Нела.

— Половин милион.

— Долари? А не пари от африканско „Монополи“?

— Долари — потвърди Хектор. — Чудесни зелени гущерчета.

— Къде си?

— В Сиди ел Рациг в Абу Зара.

— Вдругиден ще минем за закуска. И аз те обичам, Хектор Крос.

* * *

Хектор, Хейзъл и четирима агенти на „Кросбоу“ чакаха на летището, когато чудовищният четиримоторен самолет направи кръг и се спусна стръмно към пистата.

— Нела управлява — уверено каза Хектор.

— Откъде разбра? — попита Хейзъл.

— Бърни лети като стара мома. Нела е спец по обяздването от Гермистон, града, в който трябва да пъхнеш тръбата, ако искаш да направиш клизма на света.

— Не бъди така груб. Дядо ми по бащина линия е от Гермистон.

— Обзалагам се, че във всяко друго отношение е бил разкошен човек.

Грамадният самолет докосна земята, понесе се с грохот по пистата, зави и спря недалеч от чакащите, четирите му грамадни перки вдигнаха същинска пясъчна буря. Нела изключи двигателите и спусна рампата в задната част на фюзелажа. Двамата с Бърни слязоха от машината. Нела беше яка блондинка с кукленско лице, облечена в камуфлажен комбинезон. Ръкавите му бяха отпорени и разкриваха татуирания летящ ангел на мускулестата й дясна ръка. Тя стърчеше над мъжа си.

— Добре. Хек, какво искаш да направим за половин милион? Като те знам, със сигурност няма да е лесно — каза тя, докато се здрависваха.

— Разбрала си ме напълно погрешно, както обикновено.

— Запознай ни с приятелката си — прониза Нела с поглед Хейзъл, като се мъчеше да скрие донякъде завистта си.

— Имаш малко объркана представа за отношенията ни, любов моя. Това е госпожа Хейзъл Банок, моята шефка, а сега и твоя. Така че малко уважение няма да е излишно. Хайде да идем в терминала да поговорим.

Всички се качиха в двата джипа и потеглиха. Настаниха се на дългата маса в ситуационната стая и Хектор обясни положението на семейство Восло. Когато завърши, в помещението се възцари мълчание. Накрая Нела погледна към Хейзъл.

— Аз също имам дъщеря. Слава Богу, намери си свестен мъж в Австралия. Но мога да си представя как се чувствате.

Пресегна се през масата и положи върху копринената ръка на Хейзъл огромната си длан, загрубяла от моторното масло и мръсотията. Ноктите й бяха неравни и къси.

— Бих ви откарала и безплатно, ако ме помолите, госпожо Банок.

— Благодаря, Нела. Ти си добър човек. Личи ти.

— За Бога, дами. Престанете, че иначе ще се разрева от умиление — прекъсна ги Хектор. — Има само един проблем. Не съм сигурен нито къде отиваме, нито кога. Но няма да бъде далеч и ще е скоро.

— Колко скоро? — попита Бърни Восло. — Не можем да чакаме седмици. Всеки изгубен ден на земята ни струва пари.

— Затваряй си плювалника, Бърни Восло! — скастри го Нела. — Не чу ли, че дадох дума на госпожата?

— Прав е! — обади се Хейзъл. — Разбира се, ще ви платя за престоя. Двайсет хиляди долара за първия ден и десет хиляди отгоре за всеки следващ, прекаран на земята.

— Не е нужно да го правите, госпожо Банок — запротестира слисаната Нела.

— Напротив, нужно е — отвърна Хейзъл. — А сега да чуем господин Крос.

* * *

Нужни бяха четири дни, но накрая всички бяха по местата си. Рони Уелс и трима от хората му отплаваха с катера извън Залива и заобиколиха до Рас ел Мандеб. Хвърлиха котва в един запустял залив на саудитския бряг северно от границата с Йемен и срещу Пунтленд. Резервоарите бяха допълнени от тубите, които носеха на палубата. Уелс поддържаше постоянна радиовръзка със Сиди ел Рациг.

Самолетът чакаше в началото на пистата зад малката сграда на летището. В товарния му отсек имаше три камиона „Дженеръл Мотърс“ с висока проходимост, собственост на „Кросбоу“, и малка бензинова цистерна с вместимост 2800 литра, която щеше да бъде теглена от единия от камионите. Камионите бяха натоварени с оборудване и всеки имаше по две тежки картечници „Браунинг“ 50-и калибър, скрити под брезентови покривала. Те можеха да бъдат монтирани за няколко минути на стойките си, а огневата им мощ беше унищожителна.

Хектор беше отрепетирал процедурата по спускането с Бърни и Нела. Щяха да потеглят привечер в деня, в който откриеха целта, и да прелетят над нея. Бърни и Нела бяха участвали в десетки подобни операции. Бяха експерти в спускането на товари с парашут. Отрядът на Хектор щеше да скочи, след което самолетът трябваше да продължи към избраното летище край границата. Там Пади и Дейв щяха да разтоварят камионите и да заемат позиция възможно най-близо до противниковата база, като останат незабелязани. При радиосигнал от Хектор щяха да пресекат границата и да се насочат към предварително определеното място за среща.

Това бяха двата най-нежелателни начина за измъкване. Хектор много разчиташе на Ханс Латеган и големия руски „Ми-26“, който можеше да им осигури бързо и чисто изтегляне. Алените и бели цветове на „Банок Ойл“ вече бяха изчезнали, заменени с кафяви и тъмнозелени маскировъчни петна. Машината щеше да чака на най-близката граница с пълни резервоари.

Хейзъл изпрати отговор на искането за откуп, уверявайки Звяра, че прави всичко по силите си да събере посочената сума, но че това ще отнеме време предвид размерите й. Изразяваше надежда, че ще успее да изпрати парите на посочената сметка в рамките на двайсет дни. Не получи отговор и страхът не я напускаше нито за миг. Не й оставаше друго, освен да чака, а Хейзъл Банок не я биваше в чакането. След като приключеше ежедневния си конферентен разговор с Хюстън и се обадеше на полковник Робъртс в Пентагона, имаше за запълване цели осемнайсет часа.

Всяка сутрин Хектор я вземаше със себе си да посрещнат пътническия самолет от Аш-Алман, столицата на Абу Зара. Взираха се в лицата на всички слизащи, но Утман и Тарик не бяха сред тях. Дори атлетичната издръжливост на Хейзъл си имаше граници, така че не можеха да прекарат повече от седем или осем часа на ден в бягане из дюните и гмуркане сред кораловия рай край брега. За щастие с нея се говореше лесно, след като започна да се доверява на Хектор и свали мъничко защитните си стени. Когато разговаряха за политика, той започна да забелязва десни уклони в иначе левите й разбирания. Тя обаче категорично се обявяваше против смъртното наказание и продължаваше да вярва, че човешкият живот е свещен и неприкосновен.

— Да не искаш да ми кажеш, че нито един гадняр на този свят, независимо какви зверства е извършил, не заслужава да умре? — остро попита Хектор.

— Бог може да решава това, а не ние.

— Често ми се е случвало да гледам през мерника и старецът от небето да ми шепне в ухото: „Свали го, момчето ми!“. А когато Господ заповядва, Хектор Крос изпълнява.

— Ти си абсолютен езичник — едва успя да скрие усмивката си Хейзъл. Хектор откри, че тя е старомодна вярваща, абсолютно убедена във вездесъщия и всесилен Исус Христос.

— Значи си мислиш, че всеки път, когато паднеш на колене, И. X. се настройва на твоята вълна, така ли? — поинтересува се той.

— Само почакай и ще видиш. Крос. Само почакай.

— Личи си, че неотдавна си бъбрила с него — обвини я той и тя се усмихна като сфинкс. Тези и други подобни спорове бяха чудесен начин за убиване на времето. Един ден след вечеря тя забеляза очукана дъска за шах на лавицата зад бара в столовата и го предизвика на двубой. Хектор не беше играл от университетските си дни. Седнаха един срещу друг на масата и той бързо научи, че изобщо не я е грижа за защитата и разчита на мощна атака с царицата. Обединеше ли топовете си, беше почти невъзможно да я задържиш. Той обаче на два пъти успя да я постави в двоен шах с кон. След повече от дузина настървени игри резултатът бе горе-долу равен.

На петия ден след пристигането на Бърни и Нела в Сиди ел Рациг Хектор й каза:

— Госпожо Банок, тази вечер ви извеждам на вечеря, независимо дали искате или не.

— Продължавай в същия дух и току-виж си ме придумал — отвърна тя. — Трябва ли да се обличам специално?

— Изглеждаш ми добре и така.

Той я откара на един плаж на пет километра нагоре по брега. Тя го гледаше как вещо приготвя барбекюто.

— Добре, справяш се като средна ръка бойскаут с огъня, но какво ще готвиш?

— Хайде, трябва да напазаруваме.

До залеза оставаше само час, но те преодоляха няколкостотинте метра до тайния му коралов риф. След три гмуркания той улови триколограмова треска с цвят на ягода и два големи омара. Хейзъл седна на одеялото за пикник със свити под себе си крака и чаша червено бургундско в ръка и го загледа как приготвя храната.

— Вечерята е сервирана — обяви най-сетне Хектор и двамата се храниха с пръсти, като късаха крехкото бяло месо на треската и изсмукваха бронираните клещи. Хвърлиха черупките в огъня и ги загледаха как почерняват и изгарят. После Хейзъл стана.

— Къде отиваш? — лениво попита той.

— Да поплувам — отвърна тя. — Можеш да дойдеш, ако имаш капка мозък в главата си.

Пресегна се назад и разкопча горнището на банския си. После пъхна палци под ластика на долнището и го смъкна, докато не се свлече около глезените. Изрита гащетата високо във въздуха и за момент спря. обърната към него. Хектор затаи дъх от изненада и възхищение. Тя имаше великолепното тяло на жена в разцвета на силите си — стегнати високи гърди, плосък корем, съблазнително заоблени бедра под тънка талия — съвършените очертания на етруска ваза. Беше естествена жена, не като бръснатите модели от кориците на мъжките списания. Изсмя се предизвикателно и палаво в лицето му, обърна се и се затича по плажа, хвърли се под слабите вълни на прибоя и заплува към дълбокото с енергичен кроул. Там спря и продължи да се смее, докато го гледаше как подскача на един крак на пясъка, мъчейки се да се освободи от гащетата си.

— Ще ми паднеш, малка лисичке! — извика предупредително Хектор и се втурна към морето. Хейзъл изпищя от престорен ужас и запляска във водата, мъчейки се да му избяга. Той я хвана и я обърна към себе си, като доближи лицето си до нейното. Тя постави покорно ръце на раменете му, докато устните им не се озоваха на сантиметри едни от други. После изведнъж се надигна с цялата си тежест на раменете му, като го потопи дълбоко под повърхността. Когато Хектор успя да изплува, плюейки вода, тя вече беше на десет метра от него. Той загреба след нея, но точно когато посегна да я хване, Хейзъл рязко вдигна крака във въздуха и се гмурна дълбоко в тъмната вода. Хектор я изгуби и спря, като бавно се въртеше на място и дебнеше къде ще се появи. Тя изплува недалеч от брега и той я подгони, като гребеше яростно и вдигаше фонтани от пръски след себе си. Тя отново се гмурна като корморан след риба. Бавно и лукаво го прилъгваше да се върне обратно на плиткото.

Изведнъж се изправи. Водата стигаше само до кръста й. Изчака го да приближи и се затича към него. Гърдите и коремите им се долепиха. Хейзъл го усети, огромен и твърд, готов за нея, както тя бе готова за него. Прегърна го през врата и обви крака около бедрата му. Нужно беше малко трескаво маневриране от страна и на двамата, преди да се нагласят, след което той се плъзна дълбоко в нея. На Хейзъл й се стори, че може да достигне чак до сърцето й.

— Ох, мили боже. Откога чакам точно това — изпъшка тя и му се отдаде изцяло и безрезервно.

* * *

Минаваше полунощ, когато се върнаха на терминала. Той я изпрати до стаята й и щеше да я остави при вратата само с една дълга целувка.

— Стига си се правил на луд — каза тя и задържа вратата отворена. — Влизай.

— Какво ще кажат хората?

— Ако позволиш да използвам твоята лирична терминология, майната им на хората! — отвърна Хейзъл.

— Каква чудесна идея! Да го направим.

Той се изкиска, последва я и заключи след себе си. Взеха душ заедно, като открито и сладострастно се наслаждаваха на телата си, докато отмиваха пясъка и солта. След това си легнаха.

— Хемингуей наричал леглото си Татковина — отбеляза Хектор, докато се пъхаха под чаршафа.

— Обичам стария Ърни — разсмя се тя, докато лягаше от другата страна и се срещнаха в средата. Любиха се радостно и нежно, но сянката на трагедията неизменно тегнеше над щастието им. Когато останаха без сили, тя се сгуши в обятията му, долепи буза до гърдите му и заплака тихо, но горчиво. Той галеше косата й и споделяше мъката й.

— Ще дойда с теб, когато тръгнеш да прибереш Кайла — каза тя. — Не мога да стоя тук сама. Издържах дотук единствено благодарение на теб. Яка съм като всеки от хората ти и мога да се владея в критични моменти, знаеш го. Трябва да ме вземеш със себе си.

— А ти знаеш ли, че имаш най-сините и най-прекрасни очи на света? — попита я той.

Тя се надигна и го изгледа гневно.

— Нима пускаш тези тъпи шеги в момент като този?

— Не, скъпа. Казвам ти защо не можеш да дойдеш с мен.

Тя поклати неразбиращо глава и той продължи:

— Нещата може да не потръгнат според замисъла. Може да забуксуваме, да се наложи да се смесим с местното население и да се измъкнем тихомълком. Арабите наричат очи като твоите дяволски. Първият враг, който види лицето ти, ще разбере каква си. Ако те взема с мен, това ще намали наполовина шанса да измъкнем Кайла жива и здрава.

Хейзъл го изгледа за един дълъг момент, после раменете й се отпуснаха и тя отново скри лице в гърдите му.

— Това е единствената причина да остана — прошепна тя. — Няма да направя нищо, което би намалило шансовете й. Нали ще я измъкнеш, Хектор? Нали ще ми я върнеш?

— Да, ще го направя.

— А ти? Ти ще се върнеш ли при мен? Току-що те намерих. Не искам да те изгубя.

— Ще се върна, обещавам ти. С Кайла до мен.

— Вярвам ти — рече тя.

Заспа сгушена в него. Почти не чуваше дишането й. Внимаваше да не се движи много и да не й пречи. Тя се събуди, когато лъчите на изгряващото слънце надникнаха през завесите.

— Това е първата нощ, в която не се събудих, откакто Кайла… — не завърши изречението. — Умирам от глад. Заведи ме на закуска.

Голямата Нела ги беше изпреварила в стола и седеше пред огромна чиния бъркани яйца, бекон и кренвирши. Погледна към Хейзъл и моментално разбра какво е станало. Наведе се над чинията си и се ухили.

— Mazel tov![12] — каза тя на яйцата си и Хейзъл се изчерви. Хектор за нищо на света не би повярвал, че е способна на подобно нещо и зяпна изумен феномена; за него той беше по-красив и от изгрева.

След като се нахраниха, заведе Хейзъл до джипа. Тя седна на предната седалка до него и всеки път, когато сменяше скоростта, той докосваше крака й, а тя се усмихваше с престорена скромност. Хектор паркира колата в сянката на крилото на големия „Херкулес“; дори в този ранен час слънцето вече печеше неприятно силно. Сега можеха да се хванат за ръце. Пътническият самолет закъсня само с половин час.

— За местната авиокомпания това си е направо подраняване — обясни Хектор и двамата гледаха как самолетът спира пред терминала и изключва двигателите си. Двайсетината пътници започнаха да слизат и Хектор ги гледаше без особени надежди. Почти всички бяха араби в традиционни дрехи, мъкнещи вързопи и пакети. Изведнъж той се вцепени и стисна ръката й.

— Мамка му! Те са! — тихо изруга.

— Къде? — попита Хейзъл и се надигна. — Всички ми изглеждат еднакви.

— Последните двама. Мога да ги позная от цял километър по походката.

Даде сигнал с клаксона и запали двигателя. Двамата араби се обърнаха и тръгнаха към джипа. Качиха се на задната седалка.

— Мир вам! — поздрави ги Хектор.

— Мир и на теб — отвърнаха в хор те.

Той измина километър и половина по крайбрежния път и спря. Хейзъл се завъртя в седалката си да погледне към двамата мъже отзад.

— Това чакане направо ме подлудява — изтърси тя. — Трябва да знам! Разбрахте ли къде е дъщеря ми, Утман?

— Да, госпожо Банок. Открихме я. Бях отседнал при брат си Али в Багдад. Той е различен от мен. Вярва, че единственият път пред нас е пътят на джихад. Той е муджахидин и симпатизира на „Ал Кайда“. Знае, че не споделям възгледите му, но сме братя и кръвта ни сближава. Никога не би разкрил действията си пред мен, но след като прекарах последните няколко седмици в дома му, се отпусна и престана да бъде така потаен. Обикновено използва мобилен телефон и никога не говори по работа от дома си. Преди няколко дни погрешно остана с впечатление, че съм излязъл с жена му на гости при приятели; бях на горния етаж, когато Али използва стационарния телефон, за да говори с един от съратниците си от „Ал Кайда“. Подслушах разговора по втората слушалка. Обсъждаха залавянето и затварянето на дъщеря ви и единият от тях спомена, че отвличането е дело на клана на шейх хан Типоо Тип.

— Типоо Тип! Същото име като на стюарда, постъпил на „Делфин“. Но кой е този шейх? — настоятелно попита Хейзъл.

— Военен главатар и водач на един от най-силните кланове в Пунтленд — отвърна Утман.

Хектор докосна рамото му.

— За пореден път доказваш, че си безценен, стари приятелю — каза му той.

— Чакай! Има и още — поклати тъжно глава Утман. — Помниш ли мъжете, които застреля в Багдад преди години?

Хектор кимна.

— Тримата джихадисти, които бяха взривили крайпътната бомба — погледна косо Тарик. — Естествено, че двамата с Тарик ги помним.

— Знаеш ли имената им?

— Не — призна Хектор. — Със сигурност са използвали кодови имена. Дори от Военното разузнаване не биха могли да ги идентифицират. Какво си открил, Утман?

— Убитият от теб мъж се е казвал Саладин Гамел Типоо Тип. Бил е син на шейх хан Типоо Тип и баща на Адам Типоо Тип. Шейхът е обявил кръвна вражда с теб.

Хектор го зяпна безмълвно и Утман продължи:

— На борда на платнохода, който унищожихте с Рони Уелс, е имало шестима души. Били са изпратени от шейх хана да отмъстят за първородния му син. Сред загиналите е бил и Гафур Типоо Тип, пети син на шейха. Така кръвното отмъщение станало за двама. После шейхът изпратил трети син, който да те открие и да отмъсти за братята си…

— На име Анвар! — възкликна Хектор. — Господи! Никога няма да го забравя. С последния си дъх ми се подигра с думите: „Името ми е Анвар. Запомни го, Крос, прасе на голямата свиня. Дългът още не е уреден. Кръвната вражда продължава. Ще дойдат други“.

Утман кимна.

— Точно така, Хектор.

— Къде можем да намерим тази твар шейх Типоо? — попита Хектор.

— Знам за него — изведнъж се намеси Тарик. — Твърдината му е в Пунтленд.

— Пунтленд! Все това име — обади се Хейзъл.

— Това е въстаническа провинция в Сомалия. Пунтленд е родината на Тарик — обясни Хектор и се обърна към него. — Точно това чакахме. Какво можеш да ни кажеш за този разбойник?

— Само онова, което знае всеки в Пунтленд — Типоо Тип има крепост в северозападната част на страната на място, известно като Оазиса на чудото. Намира се южно от главния път в провинцията, недалеч от селцето Амеера.

— Познаваш ли района? — настоятелно попита Хектор, но Тарик поклати глава.

Хектор го познаваше много добре и моментално разбра, че лъже или най-малкото се опитва да шикалкави.

— Добре.

Повече потвърждения не му трябваха.

— Ще трябва да научим колкото се може повече за Типоо Тип и крепостта му. Ще ни трябват карти на района. Трябва да се върна в терминала и да наредя на всички да се захванат за работа.

Когато отново се събраха около дългата маса, Хектор ги изгледа един по един, преди да заговори.

— Е, вече знаем къде отиваме. Като изключим Тарик, някой да е чувал за място в Пунтленд на име Оазиса на чудото или за село Амеера? Това са целите ни.

Всички изглеждаха озадачени. Хектор направи знак на Дейв Имбис.

— Дейв, влез в сайта „Гугъл Ърт“, ако обичаш. Тарик ще посочи целите на картата. Искам копия на сателитните снимки на района. Искам да зная разстоянията по въздух. Искам да зная кое е най-близкото летище в Етиопия и разстоянието по земя от него до целта ни.

Млъкна и погледна към Бърни и Нела.

— Вие двамата имате ли някакви идеи? Знаете ли писта, която да върши работа?

— Жига-Жига! — отвърна Нела, избухна в смях и така сръга Бърни в ребрата, че той се преви.

— Летище с подобно име? — повдигна вежда Хектор. — Интересно!

— Нела го кръсти така, не аз — запротестира Бърни и се изправи, като разтриваше ребрата си. — Нямам представа как е истинското му име, може и да си няма. Това е старо изоставено италианско военно летище от Втората световна война. В ужасно състояние е, но един „Херкулес“ не се притеснява особено от груб терен.

— Веднъж се наложи да кацнем аварийно там — обясни все още смеещата се Нела. — Между краката ми пареше страшно и се приземихме, за да може Бърни да потуши пожара. Беше едно от най-добрите му представяния на всички времена. Истински огнеборец, никога няма да го забравя.

Бърни запази сериозната си физиономия въпреки изригналия около масата смях.

— Идеално е разположено, на по-малко от петдесет километра от границата с Пунтленд, но най-сладкото е, че няма никакви представители на властите. Нито полиция, нито имиграционни служби — каза той.

— Сякаш е направено за нас. Покажи на Дейв къде се намира. Нела, мислиш ли, че ще успееш да се сдържиш, когато кацнете отново там? Не искам никакви спонтанни пожари!

Обърна се към Пади:

— Свържи се по радиото с Рони Уелс и му кажи да заеме позиция при Пунтленд и да намери сигурно място за акостиране възможно най-близо до целта. Да се обади, когато стигне там.

Докато даваше разпорежданията си, Хектор през цялото време усещаше потайния поглед на Тарик. Накрая го погледна открито и Тарик кимна едва незабележимо, стана и излезе. Хектор изчака минута, след което се обърна към Пади О’Куин:

— Продължи вместо мен. Няма да се бавя много.

Излезе да търси Тарик и след няколко минути го забеляза зад един от паркираните камиони. Пушеше напук на надписа ПУШЕНЕТО ЗАБРАНЕНО върху машината. Когато видя приближаващия се Хектор, той стъпка фаса си и тръгна покрай тръбата. Хектор го последва и го откри да клечи до една от помпените станции.

— Говори, любимецо на Пророка — подкани го той и клекна до него.

— Не можех да говоря пред другите — обясни Тарик.

— Дори пред Утман?

Тарик сви рамене.

— Не ти ли се струва странно, че Утман е успял да научи толкова много за Типоо Тип само като е подслушал разговора на брат си? Боя се за сигурността на семейството си, ефенди. Не мога да поемам рискове.

— Има истина в думите ти, Тарик — кимна замислено Хектор. Въпреки дълбоката си привързаност към Утман, той усети червеите на предателството да се гърчат в червата му.

Тарик пое дълбоко дъх.

— Леля ми се омъжи за човек от Амеера, съвсем близо до Оазиса на чудото. Като дете прекарвах там много месеци всяка година. Пасях камилите с братовчедите си. Виждал съм неведнъж крепостта на Типоо Тип, но само отдалеч. Леля ми беше негова прислужница вътре. Но това беше много отдавна и може би тя вече е мъртва.

— Може пък и да не е. Възможно е все още да работи в крепостта. Може би знае къде държат момичето. Може би все още те обича достатъчно, за да ти покаже как да влезем вътре и къде да намерим Кайла.

— Може би — ухили се Тарик и поглади брадата си. — Може би — за всички тези неща.

— Може би ще посетиш леля си и ще разбереш.

— Може би — кимна Тарик.,

— Може би ще заминеш още тази нощ. Ще те пуснем от самолета недалеч от Амеера. Ще ти дам един от сателитните телефони. Ще ми се обадиш веднага щом установиш контакт със семейството си. И това не е може би.

— Както винаги, слушам и изпълнявам, Хектор — кимна Тарик и усмивката му се разтегли още повече.

Хектор го побутна с юмрук в рамото и понечи да се изправи, но Тарик го задържа за ръката.

— Чакай, имам да ти казвам още нещо.

Хектор отново клекна до него.

— Ако измъкнем момичето от крепостта, по петите ни ще тръгнат много мъже. Ще ни преследват с машини с висока проходимост. Ние пък ще бъдем пеша с момичето. Тя сигурно ще бъде болна и слаба след всичко, което са й направили. Може да се наложи да я носим.

— Кажи ми какво предлагаш.

— На север от крепостта има дълбока скалиста клисура, продължаваща сто и десет километра в посока изток-запад. Можем да я прекосим пеша, но дори автомобил с четворна предавка няма да може да ни последва. Ще им се наложи да обиколят петдесет или шейсет километра, за да я преодолеят. След като минем тази уади, това ще ни даде предимство най-малко за два-три часа, ако не и доста повече.

— Заслужаваш да бъдеш награден със сто девици! — с усмивка му каза Хектор.

— И една ми е достатъчна, стига да я бива — отвърна на усмивката му Тарик.

Хектор го остави да клечи в сянката на помпената станция и да си свива поредната цигара.

Когато влезе в ситуационната стая, Дейв се обърна към него.

— Това са сателитните снимки на района от „Гугъл Ърт“, шефе — потупа той пръснатите на масата листове. — Село Амеера е отбелязано, но не мога да намеря нищо за Оазиса на чудото.

— Я да видим.

Хектор изучи снимката с висока резолюция и заби пръст в нея.

— Ето го! — възкликна той.

— Мо'джиза. Чудото. Дай ми координатите, Дейв.

Докато Дейв работеше с компютъра, Хектор продължи да разглежда картата. Вече знаеше къде и какво да търси и незабавно различи клисурата. Взе лупата на Дейв и я разгледа внимателно. Информацията на Тарик като че ли се потвърждаваше — дълбоката уади не се пресичаше от никакви шосета или черни пътища.

Изправи се и отиде при Бърни и Нела, които стояха навън до вратата и пушеха.

— Искам тази нощ да пуснете Тарик колкото се може по-близо до село Амеера — тихо им каза той. — Пращам го да направи разузнаване на района. След като го оставите, продължавате направо за Жига-Жига с Пади и групата му, които също ще бъдат на борда. Разтоварвате ги с камионите и се връщате в Сиди ел Рациг.

Погледна през вратата към Хейзъл, която беше излязла след него от ситуационната стая. Знаеше, че нито е разумно, нито мило да я оставя сама в Сиди ел Рациг, за да се чуди как да си запълни времето.

— Двамата с госпожа Банок ще пътуваме с вас до Амеера и Жига-Жига.

Хейзъл кимна в знак на съгласие и Хектор се обърна отново към Бърни.

— Направете разчет на летателното време за всеки етап от пътуването. Трябва да пристигнем в Жига-Жига, докато има достатъчно светлина за кацане. Не искаме да привличаме нежелано внимание, като кръжим прекалено дълго в района. Мислите ли, че ще намерите веднага пистата?

— Ама че тъп въпрос — отвърна Нела. — Били сме там, ако случайно си забравил.

Тя надяна на носа си очила за четене с крещящи оранжеви пластмасови рамки и двамата с Бърни се наведоха над калкулатора. Само няколко минути по-късно Нела вдигна глава.

— Добре, излитаме оттук точно в осем вечерта. Който не се е качил, остава.

* * *

Хектор и Хейзъл стояха в дъното на кабината и гледаха африканския залез над главите на пилотите. Хейзъл леко се облегна на него. Последните лъчи на слънцето озаряваха хребетите на планините пред тях, превръщайки ги в бронз и току-що изковано злато. В същото време земята директно под тях вече тънеше в мрак и само мъничките точици светлина бележеха местата на пръснатите селца на Пунтленд.

— Толкова е красиво — прошепна Хейзъл, — но не мога да оценя красотата от ужаса на всичко това. Кайла е някъде там долу.

Нощта ги затвори в прегръдката си и звездите заблестяха с цялото си великолепие над тях. Нела се обърна в седалката и свали слушалките от ушите си.

— Започвам спускането. Двайсет минути до зоната на скачане, Хектор. Кажи на твоя човек да си слага раницата и да е готов.

Хектор излезе в товарния отсек. Повечето хора на Пади се бяха наместили в камионите и си бяха намерили удобни места да подремнат, но самият Тарик чакаше при задната рампа. Беше облечен като сомалийски селянин, с торба от козя кожа на кръста и сандали от сурова кожа на краката. Докато му помагаше да си сложи парашута, Хектор бързо му повтори уговорените сигнали за контакт и разпознаване.

— Десет минути до зоната на скачане! — обяви гласът на Нела по високоговорителя.

Хейзъл приближи да стисне ръката на Тарик.

— Не за първи път рискуваш живота си за мен, Тарик. Ще намеря начин да ти се отплатя.

— Не искам отплата, госпожо Банок.

— В такъв случай се моля на Аллах да те благослови и закриля — рече тя и в същия миг гласът на Нела отново прозвуча по високоговорителя:

— Пет минути до зоната на скачане. Спускам задната рампа. Гледайте да сте закрепили ремъците си.

Рампата се спусна бавно и прохладният нощен вятър зафуча около краката им и задърпа дрехите им.

— Виждам светлините на Амеера право напред — обади се Нела. — Една минута до скока.

После започна да отброява секундите:

— Пет, четири, три, две, давай! Давай! Давай!

Тарик се затича и скочи напред с главата през ръба на рампата. Въздушната струя моментално го отнесе в мрака. Нела вдигна рампата и постепенно увеличи мощността на двигателите. Започнаха да се издигат в посока на Жига-Жига.

По зазоряване направиха кръг над пистата. Долу се виждаха руините на някаква сграда, останала без покрив и с рушащи се стени. Дори след осемдесет години пистата си оставаше маркирана от малки варосани каменни стълбове. Единственият признак за живот беше на хълма над нея, където някакво момче с червено одеяло се топлеше на пушещ огън, докато стадото му кози пасеше наоколо. Димът от огъня показа на Нела посоката на вятъра. Когато самолетът прелетя с грохот над хълма, момчето и стадото му се пръснаха в паника. Нела приземи голямата машина леко като кацаща върху роза пеперуда. После-" самолетът подскочи и се задруса по неравната писта, за да спре много преди края й. Нела спусна рампата, Пади изведе навън малкия конвой от три камиона и с последно махане на ръка пое с рев обратно към сомалийската граница. Нела завъртя самолета на 180 градуса и пет минути след кацането отново бяха във въздуха.

— Пет часа и половина път до дома — каза Хектор, докато прегръщаше Хейзъл през раменете. — Нямам представа как да убием времето.

— Имаме на разположение целия товарен отсек — посочи Хейзъл. — Мога ли да направя предложение?

— Чета мислите ви и намирам предложението за отлично. Госпожо Банок, вие сте гений.

* * *

Тарик намери дупка на мравояд и напъха парашута и шлема си в нея. Нави тюрбана около главата си и нагласи кожената торба през рамо. По време на скока внимателно си беше отбелязал посоката, в която се намираше селото. Издаваха го само три мъждукащи светлинки и той бе изумен от острото зрение на Нела Восло, която успя да ги забележи от три километра височина. Тръгна към Амеера и след по-малко от километър надуши пушека на огньовете и силната миризма на кози и хора. Когато приближи, някакво куче се разлая и към него се присъедини второ, но селото продължаваше да спи. Бяха минали десет години от последното му идване тук, но почти пълната луна светеше достатъчно силно, за да се ориентира, докато вървеше тихо между колибите с тръстикови покриви. Леля му живееше в третата след кладенеца. Почука на вратата и след малко отвътре се чу тих женски глас.

— Кой е? Какво искаш в такъв късен час? Аз съм почтена жена. Върви си!

— Аз съм Тарик Хакам, търся сестрата на майка си, Тахеера.

— Чакай! — извика невидимата жена.

Тарик чу някакво движение от другата страна, последвано от драскане на кибрит. Меката жълта светлина на газен фенер се разля между пролуките на стената от кал. Накрая вратата се отвори, като стържеше пода. Жената стоеше на прага и го гледаше.

— Наистина ли си ти, Тарик Хакам? — попита тя и вдигна фенера, за да освети лицето му. — Да, ти си — прошепна свенливо и пусна непохватно покривалото си.

— Коя си ти? — Тарик се вгледа в лицето й. Беше млада и много красива. Чертите й му се сториха смътно познати.

— Тъжна съм, че не ме познаваш, Тарик. Аз съм братовчедката ти Далия.

— Далия! Колко си пораснала само!

Тя се изкиска срамежливо и отново скри устата и носа си с покривалото. Само преди десет години беше хлапе, което се мъкнеше след него по най-вбесяващ начин с парцаливата си къса пола, рошава коса и мухи, пълзящи по засъхналите сополи над горната й устна.

— И ти си пораснал — рече тя. — Мислех си, че никога вече няма да те видя. Често се питах къде се изгуби и какво правиш.

Дръпна се настрани и задържа вратата отворена. Той се наведе и мина покрай нея. Затаи дъх от лекото им докосване при разминаването.

— Леля ми тук ли е, Далия?

— Майка ми е мъртва, Тарик, дано Аллах спаси душата й. Върнах се в Амеера да я оплача.

— Дано намери щастие в рая — тихо рече той. — Не знаех за смъртта й.

— Беше много болна дълго време.

— Ами ти, Далия? Има ли кой да те пази? Баща ти, братята ти?

— Баща ми е мъртъв от пет години. Братята ми се пръснаха. Отидоха при муджахидините да станат бойци във войската на Аллах. Сама съм тук.

Тя замълча за известно време, после продължи:

— Тук има мъже, груби, жестоки мъже. Страх ме е. Затова се поколебах да ти отворя.

— Какво ще стане с теб?

— Преди да умре, майка ми уреди да работя като прислужница в крепостта на Оазиса на чудото. Върнах се оттам само за да я погреба и оплача. Дните на траура вече отминават и ще се връщам обратно.

Тя го заведе в малката кухничка в задната част на колибата.

— Гладен ли си, братовчеде? Имам малко фурми и безквасен хляб. А също и извара от козе мляко.

Чудеше се как да му угоди.

— Благодаря, Далия. Нося малко храна. Можем да си я поделим.

Той отвори торбата си и извади пакет военна дажба. Очите й грейнаха, когато го видя. Тарик предположи, че от доста време се е хранила съвсем оскъдно. Двамата седнаха по турски на пръстения под един срещу друг с малки грубо изработени купички помежду си и той я загледа как яде с удоволствие. Тя знаеше, че я следи, и свенливо гледаше надолу, но от време на време се усмихваше едва-едва. Когато приключиха, изплакна купите и отново се настани срещу него.

— Казваш, че работиш в крепостта? — попита Тарик.

Далия кимна утвърдително.

— Имам работа там — каза той и тя го погледна с интерес.

— Това ли те води насам?

Той сведе глава и тя продължи:

— Какво търсиш, братовчеде?

— Едно момиче. Младо момиче със светла коса.

Далия ахна и закри устата си с длан. Очите й се изпълниха с изненада и страх.

— Познаваш я! — уверено каза той.

Тя не отговори, а сведе глава и се загледа в земята помежду им.

— Дойдох да я върна обратно при семейството й.

Тя поклати тъжно глава.

— Внимавай, Тарик Хакам. Опасно е да приказваш открито за това. Боя се за теб.

В колибата се възцари мълчание и той забеляза, че се е разтреперила.

— Ще ми помогнеш ли, Далия?

— Познавам това момиче. Млада е колкото мен. Те обаче я дадоха на мъжете да се забавляват с нея.

Гласът й едва се чуваше.

— Тя е болна. Болна от нараняванията, които й причиниха. Болна от самота и страх.

— Заведи ме при нея, Далия. Или поне ми покажи пътя.

Тя дълго време не отговори.

— Ако го направя, ще разберат, че аз съм те завела. Ще ми сторят същото, което сториха с нея. Ако те заведа, няма да мога да остана в двореца. Ще ме вземеш ли със себе си, когато си тръгнеш, Тарик? Ще ме защитиш ли от гнева им?

— Да, Далия. Ще те отведа със себе си, при това с радост.

— В такъв случай ще го направя, Тарик Хакам, братовчеде мой.

Тя се усмихна срамежливо и тъмните й очи заблестяха на светлината на фенера.

* * *

Тарик клечеше под един скален перваз, гледащ на изток. Беше дошъл тук час след залез-слънце. Мислеше си за братовчедка си Далия. Още се чудеше на превръщането й от дете в млада жена. Мисълта за нея го караше да се чувства щастлив. Тази сутрин, преди да го остави и да измине шестте километра до Оазиса на чудото, тя бе докоснала ръката му с думите: „Ще те чакам“. Потърка ръката си там, където го беше докоснала, и се усмихна.

Мислите му бяха прекъснати от тихо бръмчене в небето. Погледна нагоре, но видя единствено звезди. Наклони глава настрани и се заслуша. Звукът се усили. Той стана, взе стария газеник със срязана горна част, който му бе дала Далия, и го изнесе на открито. Натрупа около него предварително събраните камъни, за да го закрепи по-здраво. Отново се заслуша; вече нямаше съмнение. Бученето на самолетни двигатели не можеше да се сбърка с нищо. Извади от торбата си морската сигнална ракета. Дръпна въжето за запалване, пусна ракетата в газеника и отстъпи назад. Съдът пламна и от него се надигна парлив пушек. Червеното сияние се отрази нагоре. Звукът на двигателите се засили, докато не се озова почти над главата му.

— Виждам червен сигнал — избоботи гласът на Нела от високоговорителя. — Две минути до зоната на скачане. Отварям рампата.

Хектор беше разделил хората си на две отделения по пет души. Той щеше да скочи с първото отделение, а Утман щеше да го последва незабавно с другите четирима. Всички бяха облечени в традиционни дрехи с черни шалове, покриващи по-голямата част от лицата им, но отгоре бяха с бронирани жилетки и бойни шлемове и носеха раници с вещи от първа необходимост, по десет пълнителя за автоматите на коланите и бойни ножове. Оръжейникът на „Кросбоу“ ги беше наточил достатъчно добре, за да могат да се обръснат с тях.

— Първо отделение на крак! — нареди Хектор и те станаха и се отправиха към рампата. — Включете сигналните си светлини!

Всеки имаше малка флуоресцентна лампа, закрепена с ластична лента за шлема. Светлината беше синя и толкова слаба, че беше малко вероятно да бъде забелязана от вражески наблюдател на земята, като в същото време щеше да ги ориентира къде се намират другите по време на свободното падане. Хейзъл седеше на пейката до Хектор и сега стана и го прегърна през врата.

— Обичам те! — прошепна му тя. Той беше първият мъж, на когото казваше тези думи от много време насам. — Върни се. Върни се при мен.

От високоговорителя гласът на Нела започна последното отброяване.

— И аз те обичам — каза той и я целуна, оставяйки петно камуфлажна боя на бузата й. Разтърка го нежно с палец. — Когато се върна, ще водя Кайла със себе си.

Тя се извърна бързо и изтича към вратата на кабината. Не искаше той да я вижда разплакана. Преди да стигне вратата, Нела даде команда за скачане:

— Първо отделение! Давай! Давай! Давай!

Хейзъл се обърна да го зърне за последно, но той беше изчезнал в черната паст на нощта.

Във фучащия вятър Хектор стабилизира падането си, заемайки позата на морска звезда, и се огледа за червения сигнал на Тарик. Забеляза го на три километра отдолу, под ъгъл около 45 градуса. После се огледа около себе си за сините светлинки на хората си. След като откри всички, с леки движения на крайниците и тялото си застана начело на формацията. Четиримата му другари бяха плътно до него, докато летяха към червения сигнал. Хектор погледна алтиметъра и хронометъра си. Времето за свободно падане беше малко повече от минута. Вече бяха стигнали пределната скорост и земята летеше устремно към тях. Намираха се на по-малко от четиристотин и петдесет метра над нея, когато той даде знак с ръка да отворят парашутите си и да се пръснат. Сега управлението беше по-лесно и те се плъзнаха на лекия ветрец и кацнаха като ято жерави на двайсетина крачки от горящата червена ракета, докосвайки земята почти едновременно и оставайки на крака, докато прибираха бързо парашутите си. Незабавно образуваха защитен кръг с насочени навън оръжия.

— Тарик! — тихо повика Хектор. — Покажи се!

— Аз съм, Тарик Хакам — подаде се той зад една купчина камъни. — Не стреляйте!

Изтича при Хектор и двамата бързо се здрависаха.

— Всичко наред ли е? — веднага попита Хектор. — Къде е онова момиче, братовчедка ти?

Тарик му беше обяснил набързо ситуацията тази сутрин по сателитния телефон.

— Вътре в крепостта е. Ще ни отведе на мястото, където държат момичето на Банок.

— Можеш ли да й се довериш? — попита Хектор. Свой човек в крепостта беше невероятен късмет, а той винаги се отнасяше подозрително към прекалено щастливите стечения на обстоятелствата.

— Тя е от моята кръв — отвърна Тарик и едва не добави „и част от сърцето ми“, но не искаше да изкушава Иблис, Дявола.

— Добре, ще приема това.

Хектор му даде резервния автомат и раницата, които бе взел. В същия момент Утман и четиримата му другари се спуснаха от черното небе и кацнаха недалеч от тях. Тарик обърна газеника и натрупа камъни върху сигналната ракета. Останалите прибираха и заравяха парашутите.

Минути по-късно се бяха прегрупирали.

— Тарик, ти водиш — нареди Хектор. — Движете се по двойки.

Последваха Тарик, като внимателно поддържаха разстоянието помежду си. С готови за стрелба оръжия се движеха бързо по неравната пътека, проправена от козите. След четирийсет и четири минути стигнаха първата палма на оазиса и отново се подредиха в отбранителен кръг, залегнали по корем и с вдигнати глави. Тарик даде знак, че теренът е чист, и Хектор махна на останалите да продължат. Тарик се запромъква между дърветата. Утман изпълзя до Хектор.

— Къде отива? — прошепна той. — Защо спираме тук?

— Тарик има свой човек в крепостта. Отиде да установи контакт, след което ще ни вкара през един от страничните входове.

— Не знаех за това. Кой е този информатор? Мъж или жена? Някой роднина на Тарик?

— Какво значение има?

Хектор усети леко напрежение. Утман беше прекалено настоятелен.

— Не ми каза за това, Хектор.

— Не беше нужно да научаваш до този момент — отвърна Хектор и Утман извърна поглед. По стойката му личеше, че е ядосан. Нима показваше негодуванието си, че не му се е доверил? Това не беше характерно за Утман. Хектор се запита дали приятелят му не е започнал да остарява за тези игри. Да не би да изпускаше нервите си? Не можеше да си представи по-мрачна възможност. Внезапно взе решение и докосна Утман по ръката, принуждавайки го да го погледне в очите.

— Утман, оставаш тук с хората си като резерва. Ако загазим вътре в крепостта, ще ни се притечете на помощ. Искам да ни прикривате. Ясно?

— Винаги съм бил до теб — горчиво рече Утман. Поведението и нацупеният му тон бяха прекалени и затвърдиха решението на Хектор да не го взема със себе си в леговището на Звяра.

— Не и този път, стари приятелю — отвърна той и без да каже нито дума повече, Утман се извърна и изпълзя обратно на мястото си при второто отделение. Хектор го изхвърли от мислите си и се загледа към дърветата на оазиса. Видя движеща се като нощна пеперуда сянка и тихо подсвирна два пъти. Отговорът последва незабавно и Тарик безшумно се материализира между дърветата. Водеше някого със себе си — стройна фигура, облечена в дълга черна абая.

— Това е братовчедка ми Далия — каза той, когато двамата залегнаха до Хектор. — Има тревожни новини. Казва, че сред хората на шейха имало голяма суматоха. Почти целият гарнизон бил пратен на север, оттатък джамията.

— Защо? — обърна се Хектор към момичето.

— Не зная.

Гласът й бе много тих.

Хектор се замисли за момент.

— Има ли порта в северната част, където са отишли мъжете? — попита той.

— Има — потвърди Далия, — но не е главната.

— През нея ли смяташе да ни вкараш в крепостта?

— Не! — поклати глава тя. — На източната стена зад кухните има друг вход. Съвсем малък, през който може да мине само един човек. Почти не се използва и малко хора знаят за съществуването му. Оттам смятах да ви въведа.

— Вратата заключена ли е?

— Заключена е, но намерих ключ. Тази сутрин го отмъкнах от джоба на главния готвач. Така и не забеляза.

— Охрана? Входът охранява ли се?

— Никога не съм виждала стража. Тази вечер излязох оттам. Пътят беше открит и наоколо нямаше никого.

— Тарик, братовчедка ти се оказа храбра и интелигентна жена.

Хектор се вгледа в нея, но не успя да различи нищо зад покривалото.

— Известно ми е — сериозно отвърна Тарик.

— Омъжена ли е?

— Още не, но може би скоро ще го направи — отвърна Тарик. Далия скромно сведе глава, но не каза нищо. — Съветва ни да изчакаме тук, преди да приближим крепостта. Докато суматохата не утихне.

— Колко ще трябва да чакаме според нея? — попита Хектор и Тарик показа почти кръглата луна, която се издигаше зад палмовата горичка — до пълнолуние оставаха пет дни.

— Докато не се изравни с най-високата палма. Дотогава стражите ще са се успокоили и някои може дори да са заспали.

— Значи около час и половина — прецени Хектор и погледна часовника си.

Изпълзя назад към Утман и с няколко думи обясни плана, след което се върна при своето отделение. Лежаха безмълвно и неподвижно, докато голямата стрелка пълзеше по циферблата. Внезапно мъртвешката тишина бе разкъсана от воя и крясъците на два чакала под стените на крепостта. Моментално последва яростен лай на глутница хрътки оттатък стената.

— Господи, колко кучета има вътре, Далия?

— Много. Ханът обича да ловува с тях.

— Какво ловува… газели, антилопи, чакали?

— Всички тези животни, да — отвърна Далия. — Но най-вече обича да ловува хора.

— Хора ли? — дори Хектор беше шокиран. — Човешки същества ли имаш предвид?

Тя кимна и сълзите в очите й блеснаха на звездната светлина през цепката на шала.

— Именно. Мъже или жени, които са го разгневили. Някои от тях бяха мои роднини или добри приятели. Хората му ги откарват в пустинята и ги пускат. После ханът и синовете му ги преследват с кучетата. Наслаждават се на лова и се смеят, докато хрътките разкъсват жертвите си на парчета. Позволяват им да се хранят с месото на убитите. Ханът вярва, че това ги прави по-свирепи.

— Ама че очарователен дядка бил този хан. С нетърпение очаквам да се запозная с него — промърмори Хектор.

Изчака лаят да утихне и луната да се издигне над палмите. Едва тогава се размърда отново.

— Време е да вървим, Тарик. Кажи на Далия да води. Ще я следваме от разстояние. Ако срещне някого от крепостта, трябва да се опита да го разсее и да ни даде възможност да се погрижим за него, преди да е вдигнал олелия. Тръгни след нея, а аз ще бъда след теб с останалите.

Девойката тръгна бързо и уверено напред. Последваха я извън дърветата и нагоре по склона. Едва сега Хектор можеше да разгледа ясно крепостта. Извисяваше се над тях масивна и черна. Не се виждаха никакви светлини и тя изглеждаше безжизнена като изгряващата зад нея луна. Пътеката се изкачваше стръмно. Момичето не забавяше крачка. Каменните стени надвиснаха над тях, злонамерени като някое допотопно чудовище, дебнещо плячката си от засада. Неочаквано Далия сви от главния път и пое по едва различима пътека, минаваща под бойниците. Останалите минаха покрай вонящи купчини отпадъци, изхвърляни от стените. Чакалите ровеха сред боклука, но се разбягаха заради приближаващите мъже. Накрая Далия спря до една канавка, започваща от нисък отвор в стената. Той беше преграден с решетка с ръждиви железни пръти. От канала течеше отходна вода и вонята бе нетърпима. Далия прескочи канавката и внезапно изчезна в друг тесен проход в стената, през който можеше да мине само един човек. Останалите я последваха в колона. Изкачиха няколко грубо изсечени стъпала и видяха Далия, която ги чакаше горе, до ниска яка дървена врата, обкована с желязо.

— Нататък трябва да вървим в плътна група. Много е лесно да се изгубите, след като се озовете вътре — прошепна тя и извади стар железен ключ изпод дрехата си. Пъхна го в ключалката и го завъртя с усилие. Натисна вратата с рамо и я отвори. Наложи се да се наведе, за да мине под каменния праг. Останалите я последваха. Далия затвори зад тях.

— Не заключвай. Може да се наложи да се изнасяме бързо — тихо й рече Хектор.

Мракът бе толкова плътен, че сякаш ги смазваше с тежестта си. Хектор включи флуоресцентната лампа на шлема си и другите последваха примера му. Далия ги поведе в лабиринта от криволичещи коридори и свързани една с друга стаи. Чуваха се тихи звуци — жени разговаряха и се смееха в една от стаите, в друга шумно хъркаше мъж. Накрая девойката им направи знак да спрат.

— Чакайте тук — прошепна тя на Тарик. — Изгасете светлините и не вдигайте шум. Ще ида да проверя дали всичко е наред.

Изчезна в тесния коридор. Останалите клекнаха да починат, но продължаваха да държат оръжието в готовност. Не след дълго Далия се върна безшумно и бързо.

Двама мъже пазят пред вратата на момичето. Това е странно. Обикновено са петима или шестима. Явно останалите са били изпратени на северната порта. У някого от двамата трябва да е ключът за килията. Не издавайте никакъв звук. Следвайте ме.

Хектор и Тарик тръгнаха от двете й страни. След малко тя отново спря и посочи напред. Коридорът се разширяваше изведнъж и завиваше под прави ъгли. Чуваха гласовете на мъжете зад ъгъла, по страничната стена и тавана играеше жълта светлина на фенер. Хектор се заслуша напрегнато и различи монотонните гласове на най-малко двама мъже, мърморещи думите на молитвата Еша. После видя сенките им на стената, когато коленичиха и отново се изправиха. Хектор вдигна два пръста и Тарик кимна. Хектор потупа гърдите му и показа един пръст, после потупа своите и показа втори пръст. По един за двамата — кимна Тарик.

Подадоха автоматите си на мъжете зад тях, развиха струните от пиано, които Хектор извади от джоба си, и ги опънаха в ръце. Хектор се промъкна до ъгъла. Тарик го следваше плътно. Изчакаха двамата пазачи да коленичат и да опрат чела в пода, излязоха безшумно зад тях и когато онези се надигнаха в седнало положение, Хектор и Тарик преметнаха гаротите около гърлата им и стегнаха с всички сили. Арабите заритаха и заразмахваха ръце, но не издадоха и звук. Хектор опря коляно между лопатките на жертвата си и дръпна с двете си ръце. Мъжът се вцепени и ритна конвулсивно за последен път, след което се чу клокоченето на изпуснати черва и той остана да лежи неподвижно. Хектор бързо го преобърна и го претърси. Напипа големия ключ под дрехата и го извади. Далия стоеше на ъгъла. Очите й зад кърпата бяха огромни и блестяха от ужас; може би не беше очаквала да стане свидетел на убийство.

— Коя врата? — попита Хектор; на отсрещната стена имаше три врати, но Далия беше твърде сащисана, за да отговори. Тарик скочи, хвана я за раменете и я разтърси.

— Коя врата?

Момичето дойде на себе си и посочи средната.

— Прикривай ме — каза Хектор на Тарик и тръгна към вратата. Отключи я с ключа на пазача и бавно и безшумно я отвори. Килията не беше осветена, но той включи лампата на шлема си. Лъчът освети малкото помещение. Липсваха прозорци и вентилация. В единия ъгъл имаше клозетна кофа и стомна с вода. От кофата се носеше воня. В средата на пода малка детска фигура се беше свила на кълбо върху сламеник. Беше облечена само в мръсна риза, достигаща до кръста й, така че нямаше съмнение за пола й. Хектор коленичи над нея и нежно я обърна, за да види лицето й. Това беше лицето на момичето от бруталното видео, момичето, чиято снимка му бе показала Хейзъл. Това бе Кайла, но толкова бледа и отслабнала, че кожата й сякаш бе станала прозрачна.

— Кайла! — прошепна той в ухото й и тя се размърда. — Събуди се, Кайла.

Тя отвори очи, но в първия момент не успя да ги фокусира.

— Събуди се, Кайла. Дойдох да те отведа у дома.

Очите й внезапно се разшириха и сякаш изпълниха цялото й лице. В тях се спотайваха сенки на ужасни спомени. Тя отвори уста да изпищи, но той бързо я запуши с длан и зашепна настойчиво:

— Не се страхувай. Аз съм приятел. Майка ти ме изпрати да те прибера у дома.

Тя бе оглушала от страх, не разбираше думите му, съпротивляваше се с цялата си нищожна сила.

— Майка ти ми каза, че имаш „Бугати Вейрон“, което наричаш Господин костенурка. Майка ти се казва Хейзъл Банок. Тя те обича, Кайла. Помниш ли кобилката, която ти подари за последния рожден ден? Кръстила си я Млечен шоколад.

Тя спря да се съпротивлява и го загледа с огромните си очи.

— Сега ще сваля ръка от устата ти. Обещай да не крещиш.

Кайла кимна и Хектор махна ръката си.

— Не млечен шоколад — прошепна тя. — А просто шоколад.

Захлипа безмълвно и цялото й тяло се разтресе. Хектор я взе на ръце. Беше лека като птичка и гореше от треска.

— Хайде, Кайла. Връщам те у дома. Майка ти те чака.

Тарик го прикриваше на вратата. Хектор кимна към труповете на двамата араби.

— Заключи ги в килията.

Хванаха ги за краката и ги замъкнаха вътре, главите им се удряха и подскачаха по неравните камъни на пода. Хектор заключи вратата и прибра ключа в джоба си.

— Така! А сега кажи на братовчедка си да ни изкара от тази воняща дупка, Тарик.

Далия ги поведе обратно по същия път. На всеки ъгъл Хектор очакваше някой да изкрещи или да открие огън. „Прекалено лесно е. Задава се лайняна буря, чувствам го в червата си“ — мрачно си каза той. Накрая обаче излезе през малката врата в тесния проход и усети полъха на нощния въздух на пустинята.

— Сладък като целувката на девица — промърмори той и вдиша дълбоко.

Кайла трепереше в обятията му. Отнесе я в началото на прохода, откъдето имаше пряк път за отстъпление надолу по склона. Положи я внимателно върху камъните и коленичи над нея. Хейзъл беше приготвила чист камуфлажен комбинезон, чифт гуменки нейния номер и гащета. Хектор ги извади от страничния джоб на раницата си и я облече, сякаш беше бебе. Отмести поглед, докато й слагаше гащетата. Изпитваше странна бащинска привързаност към нея, но отначало му беше трудно да разпознае чувството. Никога не беше имал деца и никога не бе искал да има. Животът му бе пълен с прекалено много други неща и в него просто не оставаше място за хлапета. Сега си помисли, че сигурно е хубаво да има. Това беше детето на Хейзъл и следователно, по някакъв шантав начин, и негово. Болното малко създание дърпаше струните на дълбоко стаени чувства, за чието съществуване не бе подозирал. Намери пластмасовото шишенце в раницата си и я принуди да глътне три капсули широкоспектърен антибиотик и голяма глътка вода от бутилката, която задържа до устните й.

— Можеш ли да вървиш? — нежно я попита той.

— Да, разбира се!

Тя стана, направи две несигурни стъпки и се свлече.

— Добър опит, но май ще ти трябват малко упражнения — отбеляза той. Взе я отново на ръце и затича с нея. Тарик и Далия водеха, останалите от отделението ги прикриваха. Следваха стената по тясната пътека, докато не излязоха на пътя и продължиха право надолу. Нощта беше притихнала, сякаш цялото мироздание бе притаило дъх. Забавиха крачка, когато влязоха в оазиса, и тръгнаха между палмите към мястото, където бяха оставили Утман и хората му.

„Прекалено е тихо“ — помисли си Хектор. Адски тихо, мамка му. Цялото това място вонеше на Звяра. Изведнъж Тарик и Далия отпред се хвърлиха на земята. Тарик дръпна братовчедка си и двамата изчезнаха от погледа на Хектор, сякаш бяха стъпили във вълча яма. Хектор залегна почти в същия миг, като внимаваше да не удари Кайла.

Тя изскимтя.

— Тихо, миличка, тихо! — прошепна й той и се загледа напред, като полека сваляше автомата от рамото си.

Погледна през мерника за нощно виждане, но не откри нищо, което би могло да обезпокои Тарик. После видя приятеля си да вдига предпазливо глава. След цели пет минути той тихо изсвири. Отговор не последва. Тарик се обърна бавно и погледна назад към Хектор в очакване на заповед.

— Стой тук и не мърдай! — каза Хектор на момичето.

— Страх ме е. Моля ви, не ме оставяйте.

— Ще се върна. Обещавам.

В следващия миг беше на крака и тичаше. Залегна до Тарик и се претърколи, за да избегне прицела на евентуален противник. Тишината беше тежка и зловеща.

— Къде? — попита той.

— Зад онази палма. Там има човек, но не помръдва.

Хектор различи тъмната фигура и остана да я гледа цяла минута. Лежеше абсолютно неподвижно.

— Прикривай ме.

Отново се хвърли напред. Дори бронираната жилетка не би могла да спре куршум от карабина от такова разстояние. Стигна до тъмната човешка фигура и коленичи до нея. Лицето на мъжа беше обърнато към Хектор и той видя, че това е Халил, един от наистина добрите му хора.

— Халил! — прошепна му той, но отговор не последва.

Посегна да провери пулса на врата му. Кожата на Халил беше топла, но пулс нямаше. Едва тогава Хектор усети нещо мокро по пръстите си. Знаеше какво е; през живота си сигурно беше виждал толкова кръв, колкото всеки хирург. Затърси с пръсти раната. Намери я точно там, където очакваше — зад челюстта, точно под ухото. Малка дупка — тънко, много остро оръжие, достигнало през ушния канал до мозъка. Призля му. Не искаше това да е вярно. Познаваше само един човек, който би могъл да убие с такава прецизност. Даде сигнал на Тарик да дойде. Той се промъкна бързо до Хектор и моментално забеляза кръвта по пръстите му. Обърна тялото на Халил и докосна раната зад ухото. Не каза нищо.

— Намери останалите — нареди Хектор.

Три трупа лежаха в отбранителен кръг, гледайки навън. Явно бяха имали доверие на убиеца си, за да го допуснат толкова близо до себе си. Всички бяха умрели моментално. Всички имаха почти една и съща рана.

— Къде е Утман?

Въпросът беше ненужен, но Хектор трябваше да го зададе.

— Няма го. Отишъл е там, където е сърцето му.

Тарик погледна към тъмния масив на крепостта.

— Знаел си, Тарик. Защо не ме предупреди за него?

— Знаех го със сърцето си, но не и с главата си. Щеше ли да ми повярваш? — попита Тарик.

Хектор се намръщи.

— Утман беше мой брат. Как бих могъл да ти повярвам? — каза той.

Тарик отмести поглед.

— А сега трябва да напуснем това място, преди любимият ти брат да се е върнал — каза той. — С другите си братя, тези, които той наистина обича и които не обичат теб, Хектор Крос.

* * *

Утман гледаше как Хектор и Тарик се отдалечават между палмите с онази жена Далия и останалите от отделението му. Беше ядосан и отчаян. Хектор Крос беше пратил всичките му грижливо замислени планове по дяволите. Сега трябваше много бързо да прецени новото положение. Шейх Типоо Тип и внукът му Адам го чакаха с повечето от хората си при северната порта. Утман беше обещал на Адам да му достави Хектор Крос там. Първо и най-важно бе да съобщи на Адам, да му каже, че Хектор няма да влезе в капана според очакваното, а ще проникне през друг вход. Трябваше да затворят всички порти и да претърсят крепостта. Да го намерят, преди да е успял да се измъкне и да избяга в откритата пустиня. Имаше само един начин да предупреди Адам. Трябваше да го направи лично. Но преди това трябваше да се погрижи за четиримата от своето отделение. Опипа кинжала в канията, закрепена за лявата му ръка. Беше го изработил от предния ресор на един камион. Нужни му бяха много часове пилене и търкане с пясък, нагорещяване, коване и закаляване, за да го направи така съвършен. Дръжката беше обвита в ивица кожа на антилопа, за да пасва идеално на ръката му. Балансът беше безупречен. Острието беше достатъчно остро да реже до кокал с най-малко усилие, върхът можеше да проникне в живата плът само от собствената си тежест. Даде на групата на Хектор десет минути да се отдалечат, след което изпълзя до най-близкия от хората си.

— Халил, всичко спокойно ли е при теб? — попита той. — Не, не се обръщай към мен. Гледай напред.

Халил завъртя послушно глава. Дясното му ухо се виждаше под ръба на шлема. Утман заби върха на оръжието в ушния му канал и достигна до мозъка. Халил тихо въздъхна и отпусна глава върху приклада на автомата си. Утман грижливо избърса острието от ръкава му, след което изпълзя до следващия в кръга.

— Отваряй си очите на четири, Файсал — прошепна той, когато стигна до него, след което го уби бързо и безшумно.

Останалите двама лежаха на около трийсет крачки от тях и не чуха нищо. Утман запълзя към тях. Когато и четиримата бяха мъртви, той стана и се обърна към крепостта. Затича се. Изкачи се бързо по пътя. Досега беше минавал само веднъж оттук, но зави наляво под стената и продължи да я следва до северната порта. Когато се озова на стотина крачки от нея, извика на мъжете, които със сигурност чакаха горе на стените.

— Не стреляйте! Аз съм, Утман. Човек на хана съм. Трябва да говоря с Адам.

Отговор не последва и той затича към портата, като продължаваше да вика същите думи. Когато беше на петдесет метра от нея, внезапно го ослепи ярък лъч. Утман спря и вдигна ръце, за да предпази очите си.

— Хвърли оръжието! — извика някой от стената. — Горе ръцете! Тръгни бавно към портата. Опиташ ли да се измъкнеш, мъртъв си.

Утман приближи портата и тя се отвори точно когато стигна до нея, но той още бе заслепен от лъча и не виждаше нищо в мрака зад нея. Поколеба се на прага.

— Продължавай напред. Не спирай! — подкани го гласът.

Той влезе вътре и незабавно няколко мъже се втурнаха от тъмното и го събориха на колене.

— Аз съм от хората на хана — извика Утман и прикри глава с двете си ръце. — Имам важно съобщение. Трябва да ме заведете при него!

Онези щяха да продължат да го бият, но в този момент властен глас ги накара да замръзнат по местата си.

— Оставете го! Познавам този човек. Той е един от доверените ни агенти.

Утман се изправи на крака и дълбоко се поклони на мъжа, който вървеше към него от сенките.

— Мир на теб, Адам. Аллах да благослови и мир да дари на славния ти дядо шейх хан Типоо Тип!

— Какво не е наред, Утман? Планът беше да доведеш неверника тук. Къде е богохулният убиец Крос?

— Крос има инстинкта за оцеляване на диво животно. В последния момент реши да не ме следва. Открил е жена, която познава добре крепостта. Нареди ми да остана отвън, а самият той тръгна с нея, за да влезе зад стените по таен път.

Адам го зяпна.

— Къде е Крос сега?

— Несъмнено вече е вътре в крепостта.

— Защо не ни предупреди по-рано? — повиши се от вълнение гласът му.

— Защото самият аз научих в последния момент — отвърна Утман. — Трябва незабавно да завардиш всички изходи, да поставиш повече стражи пред килията на затворничката и да пратиш други да претърсят за Крос.

— Ела с мен! — изръмжа Адам. — Отиваме при дядо ми. Ако си позволил на неверника да се измъкне със заложницата, тежко ти, предупреждавам те.

Адам повдигна полите на робата си и се затича, но когато стигнаха залата на съвета на дядо му, вече се беше задъхал здравата.

„Този потомък на Пророка е мек като изсъхналите гърди на старица“ — с презрение си помисли Утман, докато влизаше след него, преди да се просне в краката на хана и да избърбори разточителните поздрави и пожелания за вечен живот за дъртака.

— Достатъчно! — надигна се шейх ханът от възглавничките си и се извиси над Утман. — Защо трепериш? Да нямаш треска? Или вярата ти в мен се е пречупила? Доведе ли врага ми тук, за да мога да изплатя кръвния си дълг и да отида с мир в гроба си, или си му позволил да избегне отмъщението ми? Отговаряй, воняща локва пикня на болно прасе. Синът на християнската курва твой пленник ли е? Или не?

— Могъщ бич за неверниците, не знаех…

— Не си знаел? Тогава ще се погрижа да научиш.

Той шибна с бича си Утман през гърба. Бронираната жилетка пое удара, но Утман заквича и се загърчи, докато ломотеше доклада си. След половин дузина удари древната ръка на хана се умори и той отстъпи назад.

— Незабавно пратете хора при килията на християнската курва. Доведете ми я. Ще я окова до себе си и лично ще я пазя. Вървете! Бързо!

Изпратените да доведат Кайла мъже скоро се върнаха и се проснаха в краката му. Бърбореха несвързано от ужас, а слухът на хана бе притъпен, но накрая той успя да разбере какво му казват.

— Трябва да залостим изходите, за да им попречим да избягат, после да претърсим двореца и да намерим момичето и неверниците, които са дръзнали да влязат в твърдината ти.

Адам също се беше проснал на пода. Добре знаеше как да се спаси от яростта на дядо си.

— Залостете портите! — изрева ханът. — Претърсете всяка стая в двореца. Намерете ги и ми ги доведете.

После се обърна към Адам.

— Сега не можеш да ги оставиш да избягат.

— Губим си времето тук, дядо. Крос не е в двореца. С всяка изминала минута се отдалечава все повече от нас. Той разполага само с петима души. Утман е убил останалите. Дай ми кучетата си, достатъчно хора и камиони и ще ти го доведа.

— Тук има само един камион, но две от гумите му са спукани и още не са сменени. Изпратих другите машини и повечето си хора при чичо ти Камал в Ганданга при катерите.

— Но можем да вземем личния ми ловен камион — продължи ханът. — Веднага щом сменят гумите на големия камион, той ще ни последва с останалите мъже. Ще вземем също и кучетата, а аз ще тръгна с теб. Искам да присъствам на смъртта им, когато ги настигнеш. Искам да видя как кървят и да чуя предсмъртното им квичене.

* * *

— Преди да напуснем оазиса, трябва да се обадя на Ханс Латеган да ни вземе с хеликоптера — каза Хектор на Тарик и извади сателитния телефон от раницата си. Разпъна антената и включи апарата. Ханс отговори на първото позвъняване. Хектор се усмихна. Сигурно беше чакал с пръст на копчето.

— Тук е Куду — идентифицира се Ханс с позивната си.

— Сирене „Стилтън“! — отвърна Хектор. Това беше уговореният код, че са излезли от крепостта с Кайла и са тръгнали към мястото на срещата. Първоначално Хектор мислеше да остави хеликоптера наблизо във въздуха, но звукът на двигателите можеше да ги издаде на враговете.

— Разбрано! Херцогинята е във възторг.

Ама че дърдорко е Ханс, гневно си помисли Хектор. Херцогинята беше кодовото име на Хейзъл Банок. Тя чакаше в Сиди ел Рациг; как би могла да знае, че Кайла е спасена от крепостта? Пропъди мисълта. Уговореното място за среща бе от другата страна на клисурата на север. Ханс щеше да дойде от пистата Жига-Жига и да полети по дължината й, докато не забележи знака им — червена сигнална ракета. Беше изчислил, че полетът от Жига-Жига ще му отнеме около два часа и десет минути. Според преценката на Хектор южният край на дълбоката клисура се намираше на около шест километра оттук или може би малко по-близо. Преследвачите им щяха да се движат с високопроходими камиони. Макар теренът да беше пресечен и осеян със стърчащи скали и дерета, камионите щяха да се движат поне два пъти по-бързо от малкия отряд. Болната и недохранена Кайла тежеше около четирийсет и пет килограма. Хектор знаеше, че в идеални условия хората му биха стигнали до клисурата за около час и петдесет минути, но не и в тъмното, не на такъв терен и не когато той трябваше да носи Кайла. „Ами ако пуснат кучетата? — запита се и сам си отговори: — Майната им на кучетата!“

Тарик го наблюдаваше внимателно и Хектор заговори на глас:

— Знам какво искаш да ме попиташ — дали съм казал на Утман, че ще се насочим на север към клисурата. Отговорът е не, не му казах. Макар да знае началната ни точка, той няма представа в каква посока ще продължим. В тъмното няма да му е лесно да ни проследи.

Не искаше дори да споменава кучетата.

— Така че да не губим повече време.

Стана.

— Всички да пият толкова, колкото могат. Ще спрем едва когато чуем звука на хеликоптера.

Докато говореше, беше закопчал три ремъка така, че да направи седалка за Кайла. Изправи момичето на крака.

— „Транспортни и евакуационни услуги Хек“ е на вашите услуги, госпожице Банок.

— Това ли е истинското ви име? Хек?

Гласът й бе слаб и треперлив.

— Абсолютно.

Помогна й да се пъхне в импровизираната седалка и я вдигна така, че тя се намести на бедрата му, а краката й висяха назад.

— Хвани ме през врата и се дръж здраво.

Тя покорно изпълни нареждането и Хектор се затича с нея, като започна с умерена скорост, за да издържи разстоянието. Тарик изпрати двама души напред да намерят най-лекия път, докато другите двама трябваше да заличат следите им в пустинния пясък. След километър и половина на Хектор му се отвори второто дишане и крачките му станаха по-дълги.

— Казахте, че името ви е Хек. Това съкратено от Хектор ли е? Майка ми споменаваше за вас. Вие трябва да сте Хектор Крос.

— Надявам се да е казвала добри неща за мен.

— Не много. Каза, че сте арогантен и надут и че щяла да ви уволни при първа възможност. Но не се безпокойте, ще поговоря с нея.

— Кайла Банок, моята закрилница.

— Можете да ме наричате Кай. Всички приятели ме наричат така.

Хектор се ухили, когато тя стегна хватката си около врата му. Винаги си беше мислил, че когато му дойде времето, ще има син.

„По дяволите, и дъщеря ще ми се отрази чудесно“ — реши той. Продължиха да тичат още четирийсет минути преди да спре и да погледне назад. Беше му се сторило, че чува нещо. Сега беше сигурен. Звукът беше слаб, но не можеше да се сбърка.

— Какво има, Хек? — Кайла отново трепереше и в гласа й се долавяше паника. — Мисля, че чувам кучешки лай.

— О, няма за какво да се безпокоиш. Тук е пълно с бездомни кучета.

Обърна се към Тарик.

— Чуваш ли?

— Да, чувам. Имат кучета и най-малко една кола. Ще ни настигнат преди да се доберем до клисурата.

— Не, няма — отвърна Хектор. — Вече е време наистина да потичаме.

— Какво си казахте? Не разбирам.

Двамата разговаряха на арабски и безпокойството на Кайла растеше.

— Страх ме е, Хек.

Няма от какво да се страхуваш. Ти ще се погрижиш за мен, а аз — за теб. Споразумяхме ли се?

Погледна към полярната звезда, която се виждаше ниско над хоризонта, и се затича. Тичаше с всяка глътка въздух в дробовете си и ударите на сърцето отекваха в ушите му като ритъм на бойни барабани. Когато нозете му започнаха да поддават, захвърли раницата и автомата си и продължи напред. Краката му се успокоиха и Хектор откри резерви от сила, за които не бе подозирал. Пробяга километър и половина, после още толкова. Накрая реши, че е изтощен, че не е в състояние да направи още една крачка. Краката му обаче продължаваха да работят. Тарик и Далия тичаха до него. Далия носеше автомата на Хектор, а Тарик беше взел раницата му.

— Дай аз да нося момичето — помоли го Тарик. Хектор поклати глава. Тарик беше жилав дребен мъж, но нямаше яките бичи мускули за подобен товар. Хектор знаеше, че ако спре да тича дори за секунда, няма да е в състояние да продължи. Измина още километър и половина и накрая разбра, че всичко е свършено, напълно и окончателно свършено.

„Тук ще умра — помисли си той. — А нямам дори автомат. Животът е гаден“.

Спря и свали Кайла на земята. Едва стоеше на крака. Лаят на кучетата се чуваше по-близко, по-силно. Все още имаше пистолет на колана.

„Не мога да им позволя да вземат Кайла. Няма да допусна отново да попадне в лапите им. Накрая ще споделя пистолета с нея, по един куршум за двама ни“. Това бе най-трудното и най-тъжно решение в живота му. То вцепени ума му и когато долови да викат името му, не можеше да разбере какво му казват. Чуваше единствено кучетата. „В пустинята звукът се разпространява надалеч — каза си той. — Не са толкова близо, колкото изглежда“.

— Стигнахме клисурата, Хектор — викаше му Тарик и думите най-сетне проникнаха през изтощението и мъката. — Хайде, Хектор, успя. Ръбът на клисурата е само на двайсет метра пред нас. Хайде, приятелю!

Хектор вече не можеше да мисли логично. Умът му казваше, че с него е свършено и не може да продължи, но въпреки това отново взе Кайла на ръце и се затича. Спря едва когато земята изчезна под краката му и той полетя, като се плъзгаше и търкаляше по първия стръмен участък на склона. Смееше се, а Кайла седна до него на земята. Тупаше прахта от лакътя си, едната й буза беше ожулена. Изгледа го изумено и се разкиска.

— Трябва да идеш на лекар, Хек. Ти си луд, човече. Скачаш от стени като абсолютно побъркан, да знаеш. Но пък лудостта ти отива.

Като продължаваше да се смее, Хектор се опря на стената на клисурата и се изправи.

— Тарик! — извика той. — Не бива да позволяваме кучетата да ни заварят тук. Трябва да стигнем до северната страна на каньона, за да може Ханс да ни вземе. Събери момчетата.

Обърна се към Кайла.

— Хайде, Кай. Още малко остава.

— Караш ме да си мисля, че всичко е възможно. Оттук нататък ще продължа сама.

Тя тръгна надолу по склона. Препъна се и едва не падна, но запази равновесие и продължи. Хектор я настигна, сложи ръка на рамото й и я поведе надолу, като се подхлъзваше и пързаляше.

— Ще се справиш! — окуражи я той. — Имаш добри гени, Кай Банок.

Тарик се плъзна по склона зад тях, оставайки на крака като скейтбордист. Останалите го следваха. Когато стигна Хектор, той му подаде автомата и раницата.

— Изпусна си нещата, Крос.

— Колко нехайно от моя страна.

Хектор метна екипировката на гръб и ги поведе към недрата на клисурата. Стигнаха дъното и северната стена се извиси пред тях. Кайла беше толкова задъхана, че не бе в състояние да говори, но нямаше време за почивка. Хвана я за ръката и я помъкна към отсрещната страна. Слонът бе стръмен и тежък, но накрая изпълзяха през ръба на равно. Хектор се загледа назад към южната страна. Първата светлина разкъсваше мрака на изток. Врагът не се виждаше никакъв, но лаят на кучешката глутница се чуваше съвсем ясно.

— Тарик, трябва да намерим място, където да окажем отпор до пристигането на хеликоптера.

Огледа се и набитото му око на войник се спря върху една удобна позиция.

— Виждаш ли онази скала отляво? Изглежда ми подходяща. Хайде, Кай.

Затичаха към скалите. Инстинктът на Хектор се оказа верен. Тук щяха да имат известно предимство. Държаха под контрол ръба на клисурата, която кучетата и Утман трябваше да пресекат, за да стигнат до тях, но по терена имаше пръснати големи канари. Хектор знаеше, че кучетата са обучени да преследват хора. Щяха да действат на глутница, но щяха да се разделят, за да преодолеят препятствията, и нямаше да могат да атакуват заедно. Хектор нареди на Кайла да се скрие под най-голямата скала и да седне с гръб към камъка. Остави раницата си до нея и й подаде пистолета.

— Можеш ли да стреляш?

Тя кимна. Тъп въпрос, каза си той и мислено се усмихна. Все пак е дъщеря на Хенри и Хейзъл Банок. Разбира се, че може да стреля.

— В цевта има патрон. Предпазителят е свален. Не искам много от теб. Просто убий проклетите животни, ако се доберат до теб.

Зае позиция до Тарик. Двамата едновременно погледнаха към небето. Изгревът наближаваше.

— Оставих един човек на ръба на клисурата — посочи Тарик напред. Мъжът беше приклекнал зад една канара. — Той ще ни предупреди, когато се появят кучетата.

— Добре. Слънцето ще изгрее след десетина минути — каза Хектор. — Ханс би трябвало да пристигне по същото време. Трябва да издържим само докато хеликоптерът се добере до нас.

Зачакаха, а светлината се засилваше.

— Кучетата идват. Много са — извика съгледвачът на арабски. Напусна поста си и се затича към тях.

— Видя ли хора с тях? — извика му Хектор.

— Не, само кучета. Много, много кучета.

Мъжът зае позиция до тях. Ловният хор на кучетата стана още по-силен и премина в свиреп проточен вой.

* * *

Утман беше зад волана на големия камион „Мерцедес“. Адам седеше до него, а шейх ханът се бе настанил на високата ловна седалка зад тях. От двете си страни имаше телохранители, които да го подкрепят и да не позволят да излети от мястото си, докато камионът подскачаше в тъмното по пресечения терен. Четирима други въоръжени мъже се блъскаха отзад. Утман караше бързо. Отдавна бяха изгубили от поглед глутницата хрътки, но той следваше лая им.

— Тръгнали са към северната уади. Откъде знаят за нея? — извика Адам през рева на двигателя. — Ти ли им каза, Утман?

— Не, но един от хората на Крос познава добре района. Има роднини тук — отвърна Утман.

— Ако стигнат до нея, няма да можем да ги последваме. Ще трябва да заобиколим, а това означава повече от осемдесет километра допълнителен път — занарежда старият шейх. — Не бива да позволиш това да се случи, Адам.

— Имат хеликоптер, който идва да ги вземе — каза му Утман.

— Сигурен ли си?

— Присъствах на събранията им, така че определено съм сигурен, велики господарю.

Кучетата вече бяха толкова далеч напред, че на Утман се наложи да спре и да угаси двигателя, за да ги чуе и да се увери, че не се е отклонил. После запали отново и даде газ в мрака.

— Как ще ги намери хеликоптерът? — настоятелно попита Адам.

— Ще го повикат по сателитен телефон и ще отбележат точната си позиция със сигнални ракети.

Утман рязко наби спирачки и камионът поднесе и спря. Адам удари главата си в предното стъкло, а онези отзад изхвръкнаха от каросерията.

— Защо направи това? — гневно извика Адам и притисна края на шала към раната на челото си, за да спре кръвта. — Едва не ни преби!

В отговор Утман посочи напред.

— Стигнахме южната стена на клисурата. Още няколко метра и щяхме да полетим надолу и наистина да се пребием.

Скочи от камиона и изтича до ръба. Заслуша се за около минута и се върна на бегом при камиона.

— Кучетата още са по следата. Вече ги чувам ясно. Трябва да оставим камиона тук и да продължим пеша.

Изтича при изхвърлените от камиона мъже и срита проснатите им тела. Един като че ли беше мъртъв, главата му се люшна на счупения врат. Двама други бяха вън от играта — единият бе с разбит лакът, а другият — с два счупени крака. Четвъртият се изправи несигурно, но беше замаян и вероятно имаше сътресение.

— Никое от тези прасета не ми върши работа — озъби се Утман. Посочи мъжете от двете страни на шейха. — Вие двамата, слизайте и тръгвайте след мен!

— Не! — извика му Адам. — Те са телохранители на дядо ми. Не се отделят от него. Не можем да го оставим без защита. Трийсет души вървят пеша от крепостта насам. Можем да ги изчакаме и да продължим с тях.

— Докато пристигнат, Крос и момичето вече ще са заминали с хеликоптера. Ако не ти стиска да дойдеш с мен, можеш да си чакаш колкото си искаш.

— Внукът ми има безупречна чест и храброст. Той ще дойде с теб и ще ти покаже пътя — намеси се шейх ханът.

Адам скочи на земята, все така притиснал окървавения плат към челото си.

— Готов ли си за бой? — попита го Утман.

— По-готов, отколкото ти ще бъдеш някога — озъби му се Адам и грабна автомата от стойката зад седалката си.

— Трябва да благодариш на Аллах, че ти е дал глава от камък — присмя му се Утман и изтича към задната част на камиона. Купчината оръжия в каросерията се беше пръснала от внезапното спиране. Избра руски гранатомет и торба с два допълнителни снаряда, метна ги на гръб и се върна отпред. Погледна към седящия на високата седалка шейх хан.

— Къде ще се срещнем, господарю? — попита той стареца.

— Ще продължа с камиона покрай клисурата, докато не намерим път да я пресечем. После ще се върнем от другата страна и ще ви потърсим.

Шейхът посочи към тънещата в мрак земя на север.

— Дотогава слънцето ще е изгряло и ще можем да намерим следите ви или да чуем кучетата.

— Обещавам, че когато се срещнем отново, ще положа в краката ти главата на неверника, убил баща ми и чичовците ми — каза му Адам. — А сега се моля за твоята благословия, дядо.

— Имаш благословията ми, Адам. Върви с Аллах и пази свирепостта на джихада в сърцето си.

Адам трябваше да тича, за да настигне Утман, преди да е изчезнал в клисурата. Спуснаха се по почти отвесния склон, като се хлъзгаха и пързаляха по пясъка и дребните камъчета. Адам неотклонно изоставаше.

— Изчакай ме.

Беше задъхан. Ризата му вече бе подгизнала от пот.

— По-бързо! Хеликоптерът вече е на път да ги прибере — извика му Утман, без да спира. — Неверникът ще избегне правдивия гняв на Аллах и на дядо ти.

Краката на Адам бяха като от масло. Той се подхлъзна и се просна по корем. Надигна се и спря задъхан, кашляйки от вдигнатата прах. Тръгна отново надолу, но вече се олюляваше и залиташе. Утман стигна дъното и едва тогава спря да погледне назад.

„Изнежено свинче! Бива го само да изнасилва жени и да коли пленници“ — помисли си той, но прикри презрението си.

— Добре се справяш. Още малко остава — извика той, но Адам отново изгуби равновесие. Този път полетя напред, падна тежко върху каменистата земя и се изтъркаля последните двайсет метра до дъното на клисурата. Опита се да се изправи, но десният му глезен беше ударен и не можеше да го поддържа. Падна на колене.

— Помогни ми! — извика той.

Утман се върна и го вдигна на крака. Адам изкуцука няколко крачки и спря.

— Глезенът ми! Не мога да пренеса тежестта си на десния крак.

— Явно си го навехнал. С нищо не мога да ти помогна — каза му Утман. — Продължавай след мен с най-добрата скорост, на която си способен.

Обърна гръб на Адам и се закатери по отсрещната стена на клисурата.

— Не можеш да ме оставиш тук! — извика Адам след него, но Утман дори не го погледна.

* * *

— Чуйте кучетата. Надушили са следата и са по петите ни — извика Хектор. — Зареди!

Затворите затракаха. Шест автомата, по трийсет патрона в пълнителя. Можеха да направят почти плътна стена от куршуми. Теренът на сто метра пред тях беше чист. Всичките му хора бяха опитни стрелци. Никое от кучетата нямаше да стигне до тях. Но дори да успееха, щяха да бъдат посрещнати на нож.

— Сложи байонетите! — нареди Хектор хората му закрепиха щиковете под дулата. — Тарик! Запали сигналните ракети за хеликоптера!

Ракетите щяха да горят двайсет минути, а дотогава Ханс със сигурност щеше да пристигне и да открие позицията им. Всеки от хората му имаше по една ракета в раницата. Тарик даде заповед и те ги запалиха и ги разхвърляха около себе си. Хектор със закъснение осъзна, че трябваше да ги предупреди да ги хвърлят назад, а не напред. Сутрешният вятър духаше в лицата им и носеше към тях гъстия пушек, като почти напълно блокираше полезрението им. Преди Хектор да успее да прати някого да изрита ракетите, кучетата се появиха от пушека. Бяха само на петнайсет метра, когато ги различиха. Втурнаха се право към тях с пълна сила. Бяха твърде много, за да ги преброят. Тъмни вълчи форми през дима, жадни за кръв. Тичаха устремно, а пяната от разтворените пасти пръскаше по хълбоците им.

— Огън! — изкрещя Хектор. — Огън!

Стреля три пъти, убивайки по едно животно с всеки куршум. Мъжете от двете му страни стреляха бързо като него. Кучетата квичаха и падаха, но през виещия се пушек прииждаха други. Недалеч от Хектор Тарик отлетя назад, пометен от тежестта на огромна черна хрътка, която се хвърли на гърдите му. Хектор се завъртя и заби целия байонет във врата на звяра, преди да успее да прехапе гърлото на Тарик. Животното зави и се претърколи на гръб, ритайки с крака. В същия миг обаче друго куче се хвърли на гърба на Хектор, извади го от равновесие и го просна на земята. Животното се озова върху него. Автоматът беше безполезен в подобно меле. Хектор го пусна и сграбчи кучето за гърлото с лявата си ръка, а с дясната посегна за ножа в канията. Преди да успее да го извади, две други хрътки се озоваха отгоре му, като ръмжаха и се мъчеха да забият зъби в него. Една успя да захапе рамото на бронираната му жилетка, запъна предните си крака и го задържа прикован по гръб. Третото куче захапа дясната му ръка в лакътя и тръсна силно глава. Първото животно още беше върху него, зейналата му паст бе само на сантиметри от очите му, пръскайки слюнка и вонящ дъх в лицето на Хектор. Мяташе се с такава сила в хватката му, че той вече не можеше да го задържи.

Пистолетът изтрещя само на педя от ухото му и гърмежът едва не го оглуши. Кучето върху него се отпусна и падна, от раната на главата му пръсна кръв. Последваха още два бързи изстрела и другите кучета също отлетяха настрана. Хектор седна, избърса с ръкав животинската кръв от очите си и я изплю от устата си. Зрението му се проясни и той остана втрещен, когато видя Кайла. Беше изпълзяла от скривалището си под скалата и сега бе приклекнала до него, хванала професионално пистолета с двете си ръце и го движеше наляво-надясно, подбирайки следващата си мишена.

— Красавица! — изпъшка той. — Проклета малка красавица. Одрала си кожата на майка си, дума да няма!

Грабна автомата и скочи на крака, но схватката със зверовете беше почти приключила. Земята беше покрита с кучешки трупове и хората му довършваха ранените животни, които още се влачеха наоколо, скимтейки от болка и ужас. Погледна към хоризонта и видя на по-малко от километър големия руски МИ-26 да прелита над хребета и да се насочва към тях.

— Ето го и Ханс.

Разсмя се с цяло гърло.

— Всичко приключи. Пържола и бутилка „Ришебур“ за вечеря в Сиди ел Рациг.

Издърпа Кайла на крака и я прегърна бащински през раменете. Двамата се загледаха как голямата машина се носи към тях. От време на време тя изчезваше зад димния облак от ракетите, но всеки път, когато вятърът го отвяваше, хеликоптерът беше по-близо и двигателят му ревеше по-мощно. Накрая той увисна само на петнайсет метра над земята и видяха Ханс да се взира зад стъклото към тях. Той се ухили и отдаде чест, после завъртя машината странично към тях. Вратата на фюзелажа се отвори и се появиха две фигури. Едната беше на бордовия инженер. Хектор зяпна към другата.

— Побъркана жена! — прошепна той. Беше й наредил да се върне в Сиди ел Рациг след пътуването до Жига-Жига, но още тогава трябваше да си даде сметка, че Хейзъл Банок не я бива много в изпълняването на заповеди. В даването — да, но само дотам.

— Мамо! Мамо! — изписка Кайла, заподскача и заразмахва пистолета над главата си. Хейзъл замаха също така енергично. Ханс спусна хеликоптера и в мига, в който колесниците докоснаха земята, Хейзъл скочи, приземи се плавно и се втурна към дъщеря си. Кайла се освободи от прегръдката на Хектор и се запрепъва несигурно към майка си.

— Ето на това му викам чудна картинка! — с усмивка каза той, докато гледаше как двете се хвърлят в обятията си, пищейки и плачейки от радост. Усети как собствените му очи се насълзяват и поклати глава. — Разциврил си се като бебе. Почваш да се размекваш, Крос.

Хейзъл го погледна над рамото на дъщеря си, докато я прегръщаше. Сълзите се стичаха по бузите й и капеха от брадичката. Не се опита да ги избърше. Не беше нужно да казва каквото и да било, погледът й бе повече от красноречив.

— И аз те обичам, Хейзъл Банок! — извика той на целия свят.

Заповяда на ума си да се връща на работа и махна на Далия и мъжете от отделението да се качват в хеликоптера. Те скочиха на крака и се втурнаха на група през откритото.

— Хейзъл! Качвай Кайла на борда.

Тръгна към двете жени. Хейзъл го чу, хвана Кайла за китката и я помъкна към хеликоптера. В този миг се разнесе друг глас и тонът му разсече бурната радост на Хектор като удар със сабя.

— На ръба на клисурата, Хектор! — беше Тарик. Сочеше някъде зад хеликоптера и погледът на Хектор се насочи в тази посока. Там имаше човек и макар да бе на почти двеста метра и от ръба да се подаваше само главата му, Хектор го разпозна моментално.

— Утман Уадах!

Шокът го вцепени. Тарик не беше в позиция да стреля по бившия си другар. Мъжете от отделението и двете тичащи жени му пречеха. Единствено Хекгор бе в състояние да се справи с предателя, но остана парализиран за няколко жизненоважни части от секундата. Ако човекът беше друг, а не Утман, ако моментът беше друг, реакцията му щеше да е светкавична, но Хейзъл и Кайла бяха погълнали цялото му внимание. Накрая се задейства, но движенията му бяха мудни, все едно се мъчеше да плува в басейн с мед. Гледаше как Утман изскача от клисурата, изтичва три крачки напред и се отпуска на коляно. Видя го да вдига дълга метална тръба и да я опира на рамото си.

— РПГ!

Дори от това разстояние Хектор моментално позна оръжието. Реактивен гранатомет, любимото оръжие на метежниците, можеше да пробие бронята на танк като евтин кондом. Утман се прицели спокойно в хеликоптера.

Хектор вече беше вдигнал автомата си „Берета“. Подсъзнателно отбеляза, че Утман все още носи бронираната си жилетка. Беше специална поръчка, от най-добрите, направена от кевлар с керамични плочки. От това разстояние лекият 5,56 мм натовски куршум беше абсолютно безсилен срещу подобна броня. Първоначално създаден за стрелба по катерици и прерийни кучета, а не по хора, куршумът вероятно щеше да отскочи, без да достигне до тялото, но силата му щеше да е достатъчна да събори Утман. Хектор стреля и знаеше, че изстрелът му е бил точен. Миг преди това обаче Утман стреля с гранатомета.

Хектор видя как задната част на тръбата избълва огън и димната следа на снаряда се понесе към хеликоптера. Преди той да достигне целта си, куршумът на Хектор се пръсна в предния панел на жилетката и Утман беше тръшнат с брутална сила на каменистата земя. Предателят още беше във въздуха, когато снарядът улучи носа на хеликоптера и експлодира. Хектор се олюля от взривната вълна, но се задържа на крака. Намиращите се недалеч от голямата машина Хейзъл и Кайла бяха съборени на земята. Далия и мъжете с нея бяха още по-близо. Те също изпопадаха и Хектор знаеше, че някои са сериозно ранени или дори убити. Бордовият инженер на вратата беше разкъсан на парчета. Хектор видя откъснатата му глава и една ръка да летят високо във въздуха.

Носът и предната част на фюзелажа бяха унищожени. Кабината и стъклата бяха изчезнали, оставяйки голяма зееща дупка, от тялото на Ханс Латеган не бе останало нищо, което да може да се разпознае. Снарядът се беше взривил буквално в него. Изгубила контрол, гигантската машина се килна настрани, въртящите се ротори захапаха твърдата земя и се заизвиваха във фантастични форми, преди двигателите да се задавят. Над остатъците увисна тежък облак от прах и пушек.

За момент настъпи пълна тишина. После Тарик изкрещя:

— Утман е станал. Застреляй го, Хектор. В името на Аллах, застреляй го!

Междувременно видимостта на Хектор беше частично закрита от пушека и прахта, но той стреля по неясната фигура, която се препъваше назад към ръба на клисурата. Не беше сигурен дали е улучил, или Утман просто е паднал от ръба. Тарик се втурна след него.

— Върни се, Тарик! — викна му Хектор. — Остави го. Хората му сигурно го следват по петите. Трябва да се махаме оттук. Погрижи се за другите. Виж как е Далия.

Тарик се върна, а Хектор изтича към мястото, където лежаха Хейзъл и Кайла. Беше обезумял от страх и загриженост и за двете. Бяха попаднали в зоната на поражението и бе напълно възможно да са били улучени от някой шрапнел от снаряда или от летящи метални отломки от фюзелажа. Отпусна се на колене до тях. Хейзъл беше върху Кайла и я прикриваше с тялото си. Уплашен, че ще види кръв по тях, Хектор се пресегна и докосна ръката й. Тя обърна глава и го погледна със замаяно изражение, после бързо се надигна и го прегърна с двете си ръце.

— Хектор!

Целуна го в устата и после двамата насочиха цялото си внимание към Кайла. Вдигнаха я заедно на крака.

— Ранена ли си, мила? — с тревога попита Хейзъл.

— Не, мамо. Не се безпокой за мен, нищо ми няма.

— Чудесна новина, защото трябва веднага да се махаме — каза Хектор. — Хейзъл, щерка ти е слаба като новородено, но огнена като сос „Табаско“. Просто не се отказва. Ще пратя някой да ти помага да я държите на крака.

Изтича там, където се бяха събрали Далия и останалите. Някои бяха улучени от летящи парчета от експлозията, но макар да имаха драскотини и синини, всички бяха в състояние да се движат. Далия изглеждаше невредима.

— Момичето се нуждае от помощта ти — каза й Хектор и тя забърза към Хейзъл и Кайла. Хектор се обърна към хората си. — Вземайте нещата, тръгваме още сега.

— В каква посока, Хектор? — попита Тарик.

— Обратно през клисурата.

Всички го зяпнаха изумено и той побърза да обясни:

— Ако продължим на изток, ще намерим само пустиня и още проклета пустиня. След като изгубиха кучетата си, враговете няма да знаят със сигурност накъде сме тръгнали, но най-вероятно ще решат, че сме се насочили на изток към брега.

Обърна се и посочи натам, откъдето бяха дошли.

— Главната магистрала север-юг минава недалеч от Оазиса на чудото и крепостта. Нали така, Тарик?

— Така е, минава на около петнайсет километра западно от крепостта. И движението е доста натоварено — потвърди Тарик.

— Ако успеем да се доберем дотам, ще конфискуваме първия камион, който ни попадне.

Хората му незабавно се съживиха. Свалянето на хеликоптера ги беше изпълнило с отчаяние, но Хектор им предлагаше план, а с него — и искрица надежда. Минути по-късно всички бяха готови за тръгване.

Образуваха странен малък керван — трите жени на различна възраст и с различен цвят на кожата и шестима мъже в разкъсано и окървавено камуфлажно облекло. Всички бяха покрити с прах и мръсотия. Хектор водеше, а Тарик пазеше тила, като двама от бойците му помагаха да заличава следите на колоната. Кайла беше в центъра, подкрепяна от майка си от едната страна и от Далия от другата. Прехвърлиха се през ръба на клисурата и започнаха дългото спускане към дъното. Когато взеха да катерят отсрещната стена, повечето бяха на ръба на изтощението и темпото им се забавяше неумолимо. Хектор се движеше напред-назад по колоната и ги насърчаваше, мъчеше се да ги накара да се размърдат с фалшиви уверения и дебелашки хумор, който Хейзъл и Кайла нямаха удоволствието да разбират. Ранените от експлозията вече страдаха силно, а краката на Кайла отново започнаха да се подгъват под нея. Хектор я пренесе на гръб през последния стръмен участък до ръба на клисурата. Когато групата се изкачи, всички се проснаха под оскъдната сянка, която можаха да намерят, запъхтени като кучета. Запасите им с вода бяха почти изчерпани.

Хектор седна с Хейзъл и Кайла и ги накара да споделят последните няколко глътки, останали в бутилката му. Даде на момичето още антибиотик. Беше сигурен, че лекарството й действа добре. Цветът се беше върнал донякъде на лицето й и духът й бе по-силен. Той докосна челото й и реши, че температурата й е почти нормална.

— Покажи ми езика си! — нареди той.

— С най-голямо удоволствие.

Опитваше се да бъде наперена и му се изплези максимално. Белият налеп по езика изчезваше. Хектор се наведе напред и подуши дъха й. Вече не вонеше на инфекция.

— Прибери го, че хората ще се препънат в него — каза й той. Кайла се опъна по гръб и затвори очи. Хейзъл въздъхна и се облегна на рамото му. Той погали леко влажната й от пот коса и я дръпна назад от очите й, докато мърмореше някакви окуражаващи и нежни безсмислици.

Двамата бяха така погълнати един от друг, че не забелязаха как Кайла ги наблюдава изпод клепачите си. Накрая тя отвори широко очи и попита:

— Е, мамо, значи сме размислили за уволняването на Хек, а?

Хейзъл се сепна за момент, после седна изправена и цялата се изчерви, без да поглежда към Хектор. Той я наблюдаваше втренчено.

„Господи, обичам да я виждам така“ — помисли си.

— Всичко е наред, мамо. Вече се чудех как точно да ви сватосам. Май не е било нужно да се тревожа толкова.

— Добре, дами, на крак! Време е да продължим.

Хектор даде възможност на Хейзъл да се вземе в ръце и се изправи. Погледна напред. В светлината на утрото пустинята тънеше в сурово великолепие. Нямаше ни най-малка следа от зелено, но песъчинките проблясваха като диаманти, когато слънчевите лъчи се отразяваха от силиция; скалистите хълмчета стърчаха величествено като скулптури на Роден. Хектор усещаше надигащата се жега. Беше дал последната си вода на жените. Устата му бе пресъхнала и когато докосна устните си, те бяха груби като шкурка. Беше прекарал много години от живота си на пустинни места, така че докато ги водеше напред, се оглеждаше за признаци за вода толкова зорко, колкото и за спотаени врагове. Не след дълго всички започнаха да се измъчват, когато обезводняването започна да изяжда последните им сили. Наложи се отново да им даде почивка. Беше намерил две парченца кварц и ги подаде на Хейзъл и Кайла.

— Смучете ги! — заръча им той. — Така устата ви няма да изсъхне напълно. Дишайте през носа и говорете само ако е необходимо. Трябва да запазите телесната си течност.

Погледна към хората си. Един се беше свил с болезнено изражение и се бореше със схващане в крака. Другите нямаха вид, че могат да се представят добре в бой. Малък облак премина през ослепителното слънце и донесе моментално, макар и временно облекчение. Хектор погледна нагоре и видя черни птици на фона на сивия облак. Бяха едри, пет на брой, пляскаха бързо с криле. Той стана и заслони очите си. Двете жени го наблюдаваха.

— Какво видя? — попита Кайла.

— Columba guinea, както би казал някой орнитолог — отвърна той. — Но за теб и мен това са обикновени скални гълъби.

— О! — не се опита да скрие разочарованието си Кайла. — Не мога да ти опиша колко съм развълнувана, Хек.

Ятото гълъби започна да се спуска и докато кръжаха на ниското, слънчевата светлина ги оцветяваше в красиви оттенъци на синьото, с тъмночервени шии и бели кръгове около очите.

— Когато се събират по такъв начин по това време на деня, значи търсят вода.

— Вода? — в един глас повториха жените.

— А когато се спускат по този начин, значи са я намерили — продължи той. — И това ли е толкова безинтересно, Кай?

— Понякога ме караш да се чувствам като бавноразвиваща се — разкаяно рече тя.

— Спокойно, Кай, само от време на време се държиш като такава. На крак, дами, време е да се поогледаме.

Беше запомнил мястото, където се бяха спуснали птиците, беше на около четиристотин метра напред. Когато приближиха, геологичните особености на терена станаха по-ясни. Пътят им минаваше през друга, по-малка клисура, разклонение на основната, която пресичаше няколко пласта скални породи. Ивицата водоносен варовик личеше ясно, покрита от ярки оранжеви шисти. Внезапно гълъбите запляскаха с криле и излетяха от клисурата. Птиците се бяха скрили в една хоризонтална цепнатина, образувана от ерозията на по-мекия варовик под твърдата кора.

— Джакпот! — извика с усмивка Хектор и ги поведе към подножието на стената.

Докато останалите се отпуснаха с благодарност в сянката, той се закатери, докато не стигна цепнатината. Надникна в тъмния отвор и надуши вода. Цепнатината беше широка колкото да изпълзи в нея по корем и на лакти. Водата се беше събрала на плитка локва в дъното на малката пещера. Хектор загреба шепа и я опита.

— Лайно! — каза той. — В буквалния смисъл! Гълъбови лайна! Но онова, което не те убива, те прави по-тлъст.

Извика на Тарик да донесе бутилките. Прецеди водата през ризата си и въпреки ужасния вкус, всички пиха жадно и Хектор напълни бутилките отново. Накрая всички утолиха жаждата си и той напълни бутилките за трети път. Когато слезе, огледа малката група. Промяната беше почти магическа. Мъжете се усмихваха и тихо бърбореха. Хейзъл седеше зад дъщеря си, тананикаше тихо, решеше и сплиташе косата й.

— Жени — с усмивка поклати глава Хектор. — Откъде е успяла да намери гребен?

И извика на висок глас:

— Не се разполагай прекалено удобно, народе, време е за тръгване.

Отново се наредиха в колона и се изкачиха от дерето. Хектор се придържаше, доколкото може, към високите части и вървеше на запад, като внимателно оглеждаше терена. Час по-късно имаше основателна причина да бъде доволен от бдителността си. На около три километра на юг забеляза малко облаче прах, издигащо се в горящото небе. Спря хората си и приклекна да разгледа прахта за няколко минути. Движеше се бавно към тях и на него му се прииска да беше взел бинокъл — беше го оставил, тъй като искаше теглото на раницата да бъде минимално. След кратко наблюдение стана ясно, че прахта се вдига от някакво бавнодвижещо се превозно средство.

— Каквото и да е, ще ми свърши чудесна работа.

Стана и извика Тарик. Бързо даде заповед двама от хората му да останат с жените, докато той и останалите изтичат да пресрещнат идващата кола. Скоро стана ясно, че тя се движи по песъчливото, пресъхнало корито на река, минаващо през плитка долина, където теренът не беше толкова пресечен и разбит. Когато стигна едно място, където бреговете бяха по-ниски, Хектор зърна машината за първи път. Незабавно я разпозна като високопроходим камион „Мерцедес“. Предното стъкло на камиона беше свалено, а зад шофьора на издигната седалка седяха трима мъже. Всички бяха въоръжени и носеха традиционни туники и тюрбани. Хектор изчака камиона да се скрие отново зад бреговете на пресъхналата река.

— След мен!

Скочи на крака и се втурна с хората си надолу, след което залегнаха на самия бряг малко пред камиона. Мерцедесът се появи на завоя на около двеста метра. Хектор го изчака почти да се изравни с тях, после двамата с Тарик скочиха в речното корито и му препречиха пътя с насочени напред автомати.

— Не докосвайте оръжията или ще бъдете убити! — извика Хектор на арабски. — Изключете двигателя.

Шофьорът и двама от мъжете отзад побързаха да се подчинят на заповедта, но третият, който седеше най-отзад, се изправи на крака. Беше много висок, но и много стар. Лицето му бе невъзможно набръчкано, дългата му бяла брада беше къносана. В лявата си ръка държеше автомат АК-47. Мъжът изгледа Хектор с дивия хипнотичен поглед на библейски пророк и вдигна десница, за да го посочи с изкривен като нокът артритен пръст.

— Ти си убиецът на тримата ми синове. Ти си Крос, противната невярна свиня, на която обявих кръвна вражда. Проклинам те с цялата мощ на Аллах. Нека никога не познаеш мир, дори след като те поразя.

— Това е шейх Типоо Тип — предупредително извика Тарик.

Хектор се прицели в гърдите на шейха.

— Хвърли този автомат! — рязко извика той. — Слизай от камиона, старче! Не ме принуждавай да те убивам.

Шейхът сякаш бе глух. Без да откъсва поглед от Хектор, той започна да вдига калашника. Изкривените му ръце трепереха от силата на омразата му.

— Не прави това! — предупреди го Хектор, но шейхът не обърна внимание на заплахата от насоченото към гърдите му оръжие. Старецът опря приклада на автомата на рамото си и се прицели над играещата цев.

— Господи, прости ми! — прошепна Хектор и го застреля право в гърдите. Типоо Тип изпусна автомата, но успя да се задържи за облегалката на седалката и остана на крака.

— Проклинам теб и всичките ти потомци. Проклинам те с пламъците на Ада, с ноктите и зъбите на черните ангели…

Преди Хектор да успее да се намеси, Тарик стреля още веднъж, този път в главата на стареца. Шейхът отлетя назад от камиона и падна върху пясъка на речното корито. Двамата му телохранители изреваха от ярост и грабнаха оръжията си, но преди да успеят да дръпнат спусъка, Хектор изстреля по три куршума във всеки от тях. Телохранителите отлетяха от местата си. Тарик стреля по шофьора зад волана, докато онзи вадеше пистолета си, и го уби на място. След това отиде при камиона и свали шофьора от седалката на земята. Застана над телата и ги довърши с един последен изстрел от упор. Когато тръгна към трупа на шейха, Хектор го спря.

— Не, Тарик! Достатъчно. Остави стария кучи син да се търкаля в прахта.

Тарик го изгледа с лека изненада; Хектор сам не можеше да разбере реакцията си — може би с изключение на това, че човекът бе стар. Знаеше, че Типоо Тип е зъл и чудовищен изрод, но беше стар. Смъртта му бе неизбежна, но въпреки това в устата на Хектор остана горчилка. Слава Богу, че Хейзъл не беше тук да го види.

Отиде до камиона и се настани на мястото на шофьора. Завъртя ключа и двигателят изрева и се закашля.

— Харесва ми този звук.

Хектор провери резервоара. Беше пълен малко над три четвърти, но той забеляза и допълнителните резервоари от двете страни на машината.

— По триста и осемдесет литра единия — със задоволство прецени той. — Можем да изминем хиляда и петстотин километра, ако не и повече.

Зад предните седалки имаше и туба с питейна вода и той я почука. Беше пълна, но един от куршумите я беше пробил и водата се изливаше от дупката. Хектор откъсна парче плат от кърпата си за глава и я запуши. Кимна на хората си и докато те се качваха в машината, той прерови сандъчето между седалките. Извади подробна карта на района, на която бяха отбелязани всички пътища и села. Това бе сериозна награда, но най-добрата придобивка се оказа мощният бинокъл „Никон“, прибран на сигурно в зеления си калъф.

— Чувствам се като дете на Коледа! — изрева радостно той. Провеси бинокъла на врата си, провери дали всички са се качили и потегли към мястото между скалите, където ги чакаха останалите от групата с готови за стрелба оръжия. Хейзъл го разпозна и изтича надолу да посрещне камиона.

— Добре ли сте? Чухме стрелба.

— Както виждаш, стреляхме ние. А сега можем да продължим с всички удобства. Хейзъл, качвай се отпред до мен.

Посочи с палец назад.

— Кай, искам те в каросерията. Дръж си главата ниско, може да си имаме гости.

Кайла прекрачи страничния капак на каросерията и спря с отвратена физиономия.

— Ох, гадост! Тук всичко е в кръв. Няма да остана на това място. Искам да седя отпред до майка си.

— Кайла Банок, престани да ми се правиш на примадона. Дръж се прилично и изпълнявай. Веднага си замъквай постамента в каросерията!

— Но аз не…

— Виж какво, момиченце. Хората кървят и умират заради теб. Оттук нататък ще правиш онова, което ти се каже.

— Не съм сторила нищо лошо… — отново започна тя.

— О, напротив. Поканила си на яхтата на майка си Роже Марсел Моро, известен също като Адам Типоо Тип.

— Откъде знаеш? — облещи се насреща му тя.

— Ако не можеш да се сетиш, наистина трябва да си бавноразвиваща се. А сега се качвай в проклетия камион!

Без нито дума повече Кайла се качи в каросерията и се настани до Далия.

Хектор пусна ръчната спирачка и потеглиха. До него Хейзъл седеше абсолютно неподвижна и мълчалива. Хектор не искаше да я поглежда, но усещаше гнева й. Знаеше много добре как трепери за Кайла. Той даде газ и отново се спусна в речното корито. Песъчливото дъно го затрудняваше, но се придвижваха по-бързо и по-гладко, отколкото по неравния каменист терен на пустинята. Минаха само няколко минути, когато той неочаквано усети ръка на бедрото си и се сепна. Хвърли поглед към Хейзъл. Очите й искряха. Тя се наведе към него и устните й се озоваха на сантиметър от ухото му.

— Имаш чуден подход към децата, нали, Хектор Крос? — прошепна тя и леко целуна четинестата му буза. — Не можеш да си представиш колко пъти ми се е искало да постъпя точно по този начин. Когато мадмоазел Кайла започне да се цупи, може да бъде абсолютна малка кучка.

Признанието го изуми. Той покри ръката върху крака си с грамадната си лапа и я стисна леко.

— Предполагам това е признак, че силите й се връщат. Но разбирам затруднението ти, Хейзъл. Кай отдавна не е имала баща и ти смяташ, че не можеш да бъдеш твърде строга с нея.

Сега беше неин ред да се сепне от проницателността му, но тя бързо се взе в ръце.

— Имам наум човек, който може да поеме ролята на родител — тихо рече тя.

— Щастливец — ухили се той и продължи да кара.

След около час излязоха от речното корито и изкачиха един хребет. Хектор удари спирачки и изключи двигателя.

— Сега какво? — тревожно попита Хейзъл.

— Искам да звънна по сателитния. Тук би трябвало да имаме добър обхват.

Слезе от камиона, разгъна картата върху предния капак и включи телефона.

— Сипи на всеки по канче вода — каза той на Тарик.

— Нека да слязат да се поразтъпчат и да полеят розите.

Разпъна антената и кимна на Хейзъл.

— Обхватът е добър! Явно сателитът е точно над главите ни.

— На кого се обаждаш?

— На Рони Уелс.

Набра номера и след няколко позвънявания Рони отговори.

— Къде си? — веднага го попита Хектор.

— Хвърлил съм котва в малко заливче на скалист остров на около осем километра от брега…

Рони му даде координатите и Хектор ги намери на картата.

— Добре, видях къде се намира. Стой там, докато не ти се обадя отново. Ханс Латеган не успя. Хеликоптерът е свален. Бягаме, но се сдобихме с транспорт. В зависимост от това какво ни чака по пътя, би трябвало да стигнем до брега за около осем часа или повече.

— Успех, Хек! Ще те чакам.

Двамата затвориха.

— Защо не се срещнем с Пади и конвоя му, вместо да продължаваме към катера? — попита Хейзъл.

— Добър въпрос — кимна Хектор. — Но така прецених. До етиопската граница, където ни чака Пади О’Куин, има сто и петдесет километра повече, отколкото до брега и Рони.

— Но пътищата няма ли да са по-добри? Ако тръгнем на изток към морето, ще пътуваме през пустинята.

— Точно така — съгласи се той, докато набираше друг номер. — Страната във вътрешността е много по-плодородна и гъсто населена и в момента сигурно е гнездо на оси, пълна с хора на Типоо Тип. Със сигурност на всеки кръстопът има блокада. Обаждам се на Пади да му кажа какво сме решили. Той ще бъде последният ни шанс, ако не успеем да стигнем до Рони.

Пади вдигна почти моментално.

— Къде си? — попита го Хектор.

— Седя на един планински връх на етиопската граница и се наслаждавам на гледката към живописния сомалийски пейзаж. Ти къде си, по дяволите?

— Намираме се на трийсетина километра източно от оазиса. Утман Уадах се оказа предател. От противниковия лагер е.

— Майка му стара! Утман предател? Не мога да повярвам.

— Предупредил ги е. Очакваха ни. Самият Утман улучи хеликоптера на Ханс Латеган с гранатомет. Ханс е мъртъв, машината стана на старо желязо. Успях да конфискувам превозно средство и бягаме към брега да се срещнем с Рони.

Пади тихо подсвирна.

— Уби ли черния кучи син Утман?

— Стрелях по него, но носеше бронежилетката си. Улучих го, но не ми се вярва да е мъртъв. Бронята сигурно е спряла куршума.

— Много жалко! — изръмжа Пади. — Знаех си, че нещо не е наред. Оттук виждам, че всеки път от твоята страна на границата е пълен с коли. В момента наблюдавам през бинокъла един камион. В каросерията му има най-малко двайсет души. Всички са тежковъоръжени.

— Добре, Пади. Остани на място и чакай следващото ми обаждане. Ако не успеем да стигнем до Рони, може да се принудим да тръгнем към теб. Бъди готов да пресечеш границата и да ни посрещнеш.

Хектор прекъсна връзката и погледна към Хейзъл.

— Чу ли какво каза той?

Тя кимна.

— Прав беше. Той остава като последна възможност. Но наистина ли ще са ни нужни осем часа, за да стигнем крайбрежието?

— Ако сме късметлии — отвърна той и видя как погледът й се измества. Огледа се и видя, че Кайла тихомълком е застанала зад него.

— Искам да ти се извиня, Хек — смирено рече тя. — Понякога ме хващат лудите и просто не мога да се сдържа. Можем ли отново да бъдем приятели?

Тя протегна ръка и той я взе.

— Никога не сме преставали да бъдем приятели, Кай. И се надявам да си остане така. Но ти дължиш повече извинение на майка си, отколкото на мен.

Кайла се обърна към Хейзъл.

— Много съжалявам, мамо. Хектор беше прав. Аз поканих Роже на борда на „Делфин“ и подкупих Джорджи Порджи да му намери работа.

Хейзъл трепна. До този момент се беше опитвала да не вярва, но сега трябваше да погледне фактите. Детето й вече не беше дете. После си напомни, че дъщеря й е на деветнайсет, доста по-голяма от самата нея, когато стана жена в онази паметна нощ на задната седалка на стария си форд. Окопити се и протегна ръце към Кайла.

— Всички правим грешки, миличка. Номерът е никога да не ги повтаряме.

Кайла погледна отново към Хектор.

— Какъв е онзи постамент, който все ми казваш да мъкна нанякъде?

— Това е изтънчен евфемизъм за задника ти — обясни Хейзъл и Кайла се изкиска.

— А, добре тогава! Приемам. Постамент звучи добре. Много по-добре от другата дума.

* * *

Утман с мъка се спусна по стръмния северен склон на клисурата. Всяка стъпка изискваше усилия, всяко вдишване беше агония. Бе захвърлил гранатомета и притискаше с две ръце гърдите си на мястото, където куршумът на Хектор се бе забил в предните пластини на бронежилетката му. Отначало очакваше да чуе Крос и хората му след себе си, но след известно време осъзна, че сигурно се опитват да се прегрупират след унищожаването на хеликоптера. Спря за няколко минути, за да свали тежката жилетка и да огледа пораженията. Куршумът не беше пробил бронята, но синината и подуването в областта на удара бяха масивни. Предпазливо докосна мястото и усети острия ръб на счупено ребро под кожата. Разтревожи се, че може да е пробило белия му дроб. Пое дъх, макар че болката бе почти непоносима. Дробовете му като че ли бяха цели. Притиснал ръце към гърдите си, Утман се запрепъва надолу към мястото, където беше изоставил Адам. Той вече не беше на дъното на клисурата. Явно се бе изкатерил обратно там, където бяха оставили шейха и хората му. Утман също се изкачи и намери Адам на другия бряг, седнал на един камък и превързващ глезена си с ивици плат, откъснати от дрехата му.

— Какво стана? — попита той веднага щом видя Утман. — Чух стрелба и силна експлозия.

Като си поемаше предпазливо дъх, Утман описа какво беше сторил и лицето на Адам грейна.

— Значи не са се измъкнали! Заседнали са тук и ги държа в ръцете си!

— Да, засега ги задържахме в капан. Но както обясних на теб и на дядо ти, Крос има и други варианти за измъкване. Сега най-вероятно ще се насочи към брега, където ги чака катер, с който да стигнат до Саудитска Арабия. Къде е дядо ти? Трябва ни камионът му, за да ги преследваме.

— Трябва да е тръгнал да прекоси клисурата по-нататък — точно както се уговорихме.

— И двамата сме ранени. Пеша никога няма да настигнем нито дядо ти, нито Крос. Трябва да изчакаме пристигането на другия камион от крепостта. Не би трябвало да се забави много.

— Може да са изгубили следите ни в тъмното — намръщи се Адам. — Или нещо друго да ги е задържало.

Мина цял час преди да чуят приближаващия се рев на двигател и камионът най-сетне се появи на хребета. В кабината имаше двама души плюс още дузина в каросерията. На Утман му трябваха няколко минути да превърже глезена на Адам и собствените си гърди с бинт от аптечката, след което тръгнаха по следите на ловната кола на шейха. От около километър и половина видяха кръжащите в небето ястреби и Адам заповяда на шофьора да даде газ, докато не стигнаха на мястото, където беше убит дядо му. Трупът му лежеше върху пясъка на пресъхналото речно корито. Половината лице на стареца беше разкъсано и изкълвано от птиците, но брадата му си оставаше непокътната. Адам слезе с мъка от кабината и изкуцука да коленичи до тялото. Някакви други мършояди, най-вероятно глутница чакали, бяха разпрали корема му и вътрешностите вече съхнеха в жегата. Вонята беше задушаваща.

Адам благоговейно изрече традиционната молитва за мъртвите, но сърцето му ликуваше. Годините тирания на дядо му бяха приключили и сега той беше неоспоримият шейх на клана Типоо Тип. Само четири дни преди това в джамията старецът официално го беше посочил за свой наследник в присъствието на моллата и всичките си синове и внуци. Отсега нататък никой нямаше да смее да оспори правото на Адам за власт над клана.

След като приключи с молитвата, той се изправи и нареди на хората си да увият тялото на дядо му в брезент и да го натоварят в каросерията. Забеляза почитта в очите им и начина, по който бързаха да изпълнят заповедта му. Дори отношението на Утман към него се промени забележително в признаване на ранга и авторитета му.

Докато Адам се молеше, Утман внимателно огледа района. Успя да открие следите, оставени от Хектор и групата му. Отиде при Адам и му обясни, че неверниците явно са се върнали през клисурата след унищожаването на хеликоптера и по някакво лошо стечение на обстоятелствата са се натъкнали на камиона на шейха. След това бяха убили стареца и бяха откраднали колата.

— Какво ще заповядаш, господарю шейх? — попита той.

Обръщението подейства на Адам като лула хашиш.

— Трябва да проследим колата на дядо ми, за да разберем в коя посока са се отправили неверниците. Едва тогава можем да решим какво да правим.

Утман се осмели да повтори мнението си.

— Както вече ти обясних, познавам този Крос достатъчно добре, за да предположа какво ще направи. Щом разполага с открадната кола, той със сигурност ще се опита да стигне до брега, където го чака катерът му.

— А какво ще направи, ако не може да се измъкне по вода? — попита Адам.

— В такъв случай му остава само да продължи към границата с Етиопия.

— Да видим дали си прав. Кажи на хората да се качват, ще ги последваме.

Оставиха труповете на телохранителите на чакалите и птиците и продължиха по следите на по-малкия камион. Скоро откриха мястото, където бе спрял Хектор Крос. Видяха отпечатъците от обувките на групата му. Въпреки раната си Утман слезе да огледа следите, след което се върна да докладва на Адам.

— Девет са, шестима мъже и три жени.

— Три жени? — повтори Адам. — Едната е избягалата ми пленница, но кои са другите две?

— Мисля, че едната е роднина на Тарик, която е показала на Крос как да влезе в крепостта. Третата пристигна с хеликоптера. Видях я само за няколко секунди, преди да стрелям с гранатомета. Беше далеч и фюзелажът отчасти я скриваше, така че не съм сигурен сто процента, но мисля, че третата жена е майката на пленницата ти. Виждал съм я много пъти в Сиди ел Рациг и съм почти убеден, че е тя.

— Хейзъл Банок!

Адам впери поглед в него, докато се мъчеше да дойде на себе си от неимоверния си късмет. Не само че беше станал шейх на клана си, но и най-богатата жена на света бе почти в ръцете му. Щом затвореше хватката си около нея, тя щеше да го направи един от най-могъщите хора в Арабия и Африка.

— Десетки милиарди долари и собствена частна армия! Ще мога да получа всичко, което пожелая.

Зави му се свят от примамливите възможности.

— Веднага щом получа откупа, ще осигуря мъчителна смърт на Хейзъл Банок и на дъщеря й. Ще ги пусна на всичките си хора да се позабавляват с тях. Ще обладават християнските курви в двете дупки, по хиляда пъти отпред и отзад. Ако не ги убият с членовете си, ще пъхнем щикове в същите дупки, за да довършат работата. Ще бъде чудна гледка. Ще й се наслаждаваме с убиеца Хектор Крос. После ще трябва да измисля нещо по-оригинално за него. Накрая сигурно ще го дам на стариците от племето с малките им ножове, но за начало доста от хората ми ще се израдват да го яхнат отзад. Ще разхлопат задника му така, че кон да влезе в него. За такъв човек подобно унижение ще бъде по-голямо от всяка физическа болка.

Потърка доволно ръце.

— Ще получа откупа и в същото време ще съм уредил напълно кръвната вражда. Обръщай назад към оазиса! — заповяда той на шофьора и се обърна към Утман. — Трябва да погреба дядо си с цялата почит, която заслужава — обясни той. — Ще се свържа с чичо ми Камал да го предупредя, че бегълците ще се опитат да се измъкнат с катер. Ако обаче отново успее да се промуши между капките, Крос ще трябва да се добере до етиопската граница, а ние ще го чакаме там.

* * *

През целия остатък от деня караха на изток. Пътуването бе тежко. На три пъти Хектор откриваше, че са попаднали в задънена улица сред плетеницата дерета и трябваше да се връща километри назад и да търси друг път. Когато се стъмни, той не посмя да включи фаровете от страх да не се издадат на евентуалните преследвачи. Наложи се да изчакат изгрева на луната, за да продължат опипом на изток.

Намираха се на около трийсет километра от Аденския залив по преценката на Хектор, когато късметът им сякаш рязко се промени към добро. Стигнаха солена равнина, чиято повърхност се простираше чак до хоризонта, гладка и сияеща на лунната светлина. Когато излезе на нея, Хектор успя да превключи на четвърта скорост за първи път от отмъкването на мерцедеса. Понесоха се с шейсет километра в час към огромния сребърен диск на луната, увиснал в небето пред тях. Бяха изминали най-малко петнайсет километра, когато най-неочаквано солената кора под гумите поддаде и затънаха до осите в коварните жълти подвижни пясъци отдолу. Нужни им бяха три часа тежка работа да се освободят, като използваха високия крик, за да повдигнат колелата достатъчно, та да успеят да напъхат сухи храсти под тях. След това заровиха една от резервните гуми, завързана с въже, която да играе ролята на котва, и най-сетне успяха да измъкнат камиона назад от несигурния терен.

Едва по зазоряване на втория ден видяха лазурните води на Аденския залив от ниските хълмове край бреговата линия. Намираха се на Африканския рог с лице почти право на север, към Йемен. В подножието на хълмовете успоредно на морето минаваше еднолентов път. Водата бе плитка и бистра като стъкло и Хектор видя, че кораловият риф образува бариера на стотици метри от брега. Щеше да се наложи да газят далеч навътре, за да се доберат до катера. И през цялото това време щяха да са уязвими.

Докато гледаха, по крайбрежния път мина само един от вездесъщите африкански автобуси, които покриваха всеки километър от мрежата пътища на целия континент. Беше толкова прашен, че боята му изобщо не се виждаше. Купищата багаж на пътниците, в това число кошници с кокошки и вързопи с кокосови орехи, бяха завързани за покрива. Тракането на двигателя, стърженето на скоростите и дрънченето на ламарина и шаси по изровения път стигаха чак до хребета. Не последва никакво друго движение и Хектор не можа да види следа от преследвачи. Той включи сателитния телефон и се обади на Рони Уелс.

— Намираме се недалеч от брега, срещу координатите, които ми даде. Колко навътре в морето си?

— Според картата, на четири цяло и три десети морски мили.

Хектор използва новия си бинокъл да огледа водната шир и незабавно видя групичката малки островчета, тъмни като стадо китове, в приблизително правилната посока и на нужното разстояние.

— Разбрано, Рони! Мисля, че се ориентирах. Искам да пуснеш жълта димка, за да потвърдиш, че гледам в правилната посока.

— Добре, Хек. Момент. Ще ми трябват няколко минути да подготвя ракетата.

Когато излетя, тя остави жълта следа на хоризонта, която почти веднага бе разнесена от вятъра. Следата остана толкова за кратко, че трябваше да се оглеждаш специално, за да я видиш. Хектор знаеше, че това е риск, но трябваше да бъде абсолютно сигурен за позицията на Рони, преди групата му да излезе от прикритието си.

— Разбрано, Рони! Намираш се на петнайсет градуса от нашата позиция. Поеми в тази посока.

— Виждаш ли някакъв трафик около мен, Хек?

— Има няколко малки рибарски лодки наоколо, но всички изглежда са на котва. Различавам също и един голям товарен кораб на хоризонта на няколко мили зад теб. Нищо необичайно.

— Добре, Хек. Тръгвам с пълна газ. Бъдете готови за бързо качване. Не искаме да се мотаем на брега.

— Още едно нещо, което трябва да знаеш, Рони. Имахме предател сред нас. Утман Уадах е вражески агент. Знаеше за срещата ни тук. При най-малкия признак за опасност трябва да прекратиш мисията и да се изнасяш.

— Утман Уадах! Гадна работа, Хек. Знам какво е отношението ти към него.

— Какво беше отношението ми към него, Рони. Минало свършено. Следващия път, когато го видя, ще му светя маслото. Вече направих опит, но другия път няма да има грешки.

— Разбрано! Ще се видим на плажа.

* * *

Веднага щом получи предупреждението от Утман Уадах, че Хектор Крос може да опита да избяга по море, Камал Типоо Тип изкара всичките си щурмови катери от залива на Ганданга и пое на север, за да ги разположи покрай брега най-близо до Оазиса на чудото и крепостта. Най-логично бе именно там неверникът да се опита да се измъкне от Пунтленд. Съдовете хвърлиха котва на километър и половина от брега; всеки имаше визуален контакт с другите от двете си страни, така че образуваха наблюдателна верига с дължина почти осемдесет километра. Самият Камал зае позиция в средата на веригата и именно той забеляза мимолетната жълта следа в небето на изток. Преди димът да се разсее от вятъра, вече заповядваше по радиостанцията на всичките си двайсет и три катера да се съберат при него.

В пясъчното заливче на три морски мили по-навътре в морето от засадата на Камал Рони нареди на екипажа да се подготви за вдигане на котвата, която ги бе държала седемдесет и два часа на това място. Отиде на носа да свали покривалото от двете тежки картечници „Браунинг“. Зареди оръжията и се увери, че се въртят добре на стойките си. После забърза към кабината на торпедния катер и включи двигателите. Те заработиха гладко и той ги вдигна на три хиляди оборота, после премина на празен ход и изчака стрелката на термометъра да достигне зелената ивица. Даде знак с ръка на екипажа на предната палуба, веригата задрънча и котвата бе вдигната на борда и закрепена сигурно на мястото си. Боцманът Маркъс вдигна палци и Рони превключи на задна и завъртя катера с нос към устието на залива. След това двигателите изреваха, катерът излезе в открито море и се насочи към далечния бряг. През бинокъла Хектор видя блестящата следа на двигателите „Ролс-Ройс“, насочваща се право към тях.

— Ето го и Рони! — каза той на Хейзъл веднага щом се увери, че е той.

— Вторият път е на късмет — отвърна тя и той кимна.

— И още как — съгласи се.

Една старата поговорка обаче го изпълваше с безпокойство. „Първият опит е най-лош, вторият — криво-ляво, третият — е най-добър“. Пропъди мисълта и извика на Тарик всички да се качват в камиона. Те изпълниха на бегом заповедта и Хектор се качи зад волана и запали двигателя. Хвърли последен поглед към морето, за да се увери, че всичко минава гладко, и гледката смрази кръвта му. Хейзъл забеляза промяната в изражението му.

— Какво има, Хектор? — тревожно попита тя.

— Изкушавахме съдбата, а тя ни послуша — тихо каза той, за да не го чуе Кайла. Посочи с брадичка към морето. Хейзъл забеляза веднага.

— Света майко Божия! — прошепна тя и сграбчи ръката му за утеха.

Съдовете, което бяха взели за малки рибарски лодки, се оказаха съвсем друго нещо. Морската повърхност, която минути по-рано се тревожеше единствено от сутрешния бриз, сега вреше като казан със супа. Сребристите следи на множество бързоходни малки лодки се пресичаха една друга от всяка посока, подобно на спиците на огромно колело, събиращи се в центъра. А центърът на цялата тази суматоха беше не друго, а торпедният катер на Рони Уелс, който се движеше по-бавно, но оставяше далеч по-широка следа. Хектор изключи двигателя на камиона и грабна сателитния телефон. Рони отговори след първото позвъняване.

— Хектор?

— Рони! Прекрати! Прекрати! — завика му Хектор. — Отвсякъде към теб се насочват пиратски лодки. Това е засада. Утман те е насадил, естествено. Разкарай се оттам. Чуваш ли ме?

— Разбрано! Приготви се за прочутото ми изчезване.

— Остави връзката отворена — нареди Хектор.

Рони пусна телефона върху картата до себе си, без да го изключва. Така Хектор можеше да чуе всичко, което се случва на борда на катера.

— Дръжте се! — извика Рони на хората си и рязко завъртя кормилото.

Големият катер рязко се завъртя на сто и осемдесет градуса. Един от хората му бе хванат неподготвен и полетя с главата напред към преградата на люка. Черепът му изхрущя силно и той рухна, сякаш беше прострелян в главата с „Магнум“ 44-ти калибър.

Рони не му обърна внимание и извика на боцмана:

— Маркъс, отивай напред при картечниците. Веднага щом имаме цел, ще тръгна към нея. Стреляй по всяка лодка, която видиш. Всички са бандити!

Рони гледаше назад към следата от перката. Не виждаше нищо, но знаеше, че неприятелите са там, толкова ниско над водата, че остават невидими между вълните, докато не приближат на няколкостотин метра. Извади от сандъка под масата едно „Узи“, провери пълнителя и го постави на седалката на нивото на коленете си, после от същия сандък измъкна четири фосфорни гранати М.67 и ги сложи до картечния пистолет.

Отново погледна към кърмата и видя главата и раменете на някакъв човек да се надигат над вълните. Не виждаше корпуса на лодката, но знаеше, че това е водачът на първия щурмови катер, който стоеше на кормилото, докато останалите от екипажа клечаха на палубата. Разстоянието между двата съда се скъсяваше изненадващо бързо. Рони взе телефона.

— Няма да успея да се измъкна от това, Хектор. Направо по петите ми са — каза той. — Ще се наложи да обърна и да се бия. Няма да очакват това.

— Точно за това си роден, старо морско куче такова — отвърна приповдигнато Хектор, макар че усещаше сърцето си като камък в гърдите. — Дай им да разберат, Рон!

— Жалко, че няма да можеш да участваш във веселбата.

Рони отново пусна слушалката и Хектор го чу да вика на Маркъс зад двойката тежки картечници.

— Готов!

Маркъс отговори с вдигнат юмрук и Рони рязко завъртя кормилото. Торпедният катер се завъртя на място и отново се понесе с рев. Двата съда се понесоха един към друг с обща скорост почти сто и петдесет километра в час. Арабската лодка беше хваната абсолютно неподготвена. Преди екипажът да успее да се появи над планширите, трасиращите куршуми на тежките картечници направиха корпуса й на трески. Почти незабавно лодката изгуби управление и вряза нос в следващата вълна.

— Такава чудна картинка! — разсмя се Рони, но зад кърмата се появиха три нови лодки и екипажите им откриха огън с автоматите си веднага щом доближиха на достатъчно разстояние. Повечето куршуми изсвистяха високо или се забиха във вълните отпред, но някои улучиха катера. Предният прозорец на кабината се пръсна и парче стъкло поряза челото на Рони. Кръвта потече в очите му, но той въпреки това обърна да посрещне челно най-близката лодка. Разчитайки на по-голямата си маса и мощ, се опита да я вземе на таран, но лодката успя да се изплъзне и двата съда се разминаха на една педя един от друг. Докато се разминаваха, Рони метна фосфорна граната в лодката и приклекна, когато тя експлодира с ослепително бял проблясък. Двама араби излетяха през борда, а мъжът зад кормилото просто изчезна в огъня и пушека.

Рони беше обхванат от бойна лудост, от онази еуфория, която не може да се постигне с никакъв наркотик. Насочи се към следващата лодка и се вряза в нея. Сблъсъкът смачка носа на катера, но Рони смаза щурмовата лодка и екипажът й полетя в морето и започна да се дави.

Неприятелските лодки вече се насочваха към него от всички посоки. Арабите врещяха „Аллах акбар!“ и обсипваха катера с автоматичен огън от близко разстояние. Маркъс бе убит на място от залп от калашник и се свлече върху картечниците, двете цеви се завъртяха безцелно и трасиращите куршуми прорязаха небето. Приближи друга лодка, някакъв брадат арабин метна абордажна кука и зъбите й се забиха в дървения планшир на катера. Мигове по-късно други последваха примера му и не след дълго Рони влачеше цяла малка флотилия след себе си. Той се огледа и видя, че е останал единствен жив на борда, телата на хората му лежаха в локви от собствената им кръв. Като по чудо Рони бе останал невредим сред пороя олово. Когато погледна назад към кърмата, той видя арабите да придърпват лодките си за въжетата към катера и да се готвят да се прехвърлят на задната палуба. Рони изпразни пълнителя на картечния пистолет в тях, като успя да убие двама. Захвърли празното оръжие, залости кормилото наляво и грабна по една граната във всяка ръка. Издърпа предпазителите със зъби и замахна да ги хвърли в лодките. Успя обаче да направи само две крачки, когато един куршум го улучи в корема. Разкъса червата му и излезе през гръбнака, като пръсна два прешлена. Краката му се подгънаха и Рони рухна на палубата. Беше парализиран от кръста надолу, успя да замъкне на лакти осакатеното си тяло до помощните резервоари, като продължаваше да притиска гранатите към гърдите си. Усети ударите по корпуса, когато половин дузина лодки се удариха в катера, последвани от шляпането на множество боси крака по палубата, когато пиратската орда се изсипа на борда. Арабите пищяха и врещяха ликуващо, блъскаха се и се мъчеха да се доберат до всяко ценно нещо, което им се изпречваше пред погледа. Един от тях забеляза свития до резервоара Рони. Изтича при него и дръпна главата му назад, за да му пререже гърлото с извития си нож. Ударът се оказа неточен и пропусна сънната артерия, но успя да разреже дихателната тръба. Преди да успее да замахне отново, Рони се претърколи и вдигна гранатите.

Останалите пирати се бяха стълпили напред, смееха се и крещяха, но когато видяха гранатите, всички рязко се дръпнаха. Рони не изпитваше болка, само огромен прилив на адреналин, който сякаш го повдигаше като вълшебно килимче. Смътно осъзна, че през цялото време е искал тъкмо това — да умре с оръжие в ръка и пред врага, а не в лечебницата на Кралския старчески дом в Челси. Разсмя се и въздухът излезе от прерязаната му дихателна тръба като розово облаче. Искаше да изкрещи някакво остроумие, че ще ги изпревари в рая и ще им отмъкне седемдесетте девици, но гласните му струни бяха прерязани и не можеше да изрече думите. Отвори ръце и гранатите се търкулнаха на палубата.

Тълпата пирати се пръсна и побягна, виейки от ужас, но нито един не успя да стигне лодката си. Пламъците' на взрива ги погълнаха. Рони още се смееше, когато се озова в двойната експлозия, а миг по-късно резервоарът, на който се беше облегнал, се взриви и високо в небето се издигна стълб от огън и черен дим.

Хектор гледаше през бинокъла и усети как ударната вълна разроши косата му, видя дима и ослепителната светлина на горящия фосфор, по-ярка от слънчевите отблясъци в морето. В същия миг сателитният телефон в джоба му замлъкна. Остана да се взира през лещите още няколко минути, като се мъчеше да дойде на себе си. После усети ръката на Хейзъл върху своята.

— Много съжалявам, скъпи.

За първи път тя използваше подобно обръщение. Той свали бинокъла и се обърна към нея.

— Благодаря за съчувствието. Но Рони би искал точно това. Сигурно в момента се надсмива на съдбата.

Поклати леко глава, загърби за момент мъката и извика на Тарик да качва всички в камиона. После погледна отново към Хейзъл.

— Димният знак беше грешка. Сега знаят със сигурност къде се намираме и че Рони е давал сигнал на нас. Трябва да се махаме час по-скоро.

Хектор излезе на крайбрежния път и подкара с максимална скорост в обратна на пиратското свърталище в Ганданга посока. Изминаха около двайсет и пет километра, когато Хектор забеляза прахта, вдигана от приближаващо от север превозно средство. Бързо отби от пътя и спря зад някакви храсталаци. Нареди на всички да слязат и да се скрият зад камиона, който бе маскиран от дебелия слой прах и засъхнала кал. Приклекна зад ствола на някакво бодливо дърво и загледа как поредният автобус мина със скърцане покрай тях, заличавайки следите на мерцедеса с широките си двойни гуми. Веднага щом автобусът се скри, двамата с Тарик отрязаха по една клонка и се върнаха на мястото, където бяха отбили от пътя. Тръгнаха обратно към паркирания камион, като вървяха заднишком и внимателно заличаваха следите си и изправяха стръковете груба кафява трева, смачкана от колелата на мерцедеса.

След като се увериха, че са направили възможното, за да се скрият от пиратите, които трябваше да се появят да ги търсят по пътя, Хектор нареди на всички да се качват отново в камиона и поеха отново през пустошта в посоката, от която бяха дошли, към Оазиса на чудото и етиопската граница. Когато се стъмни и стана опасно да продължат напред, без да се блъснат в някоя скала или да паднат в клисура, Хектор спря. Свариха си кафе на малък, внимателно потулен огън и го изпиха черно и без захар, за да прокарат сухите военни дажби. Всички бяха изтощени, така че Хектор пое първата смяна на стража. Останалите налягаха на твърдата земя и заспаха почти моментално. Дори Хейзъл, която бе сред най-издръжливите и решителни от всички, най-сетне се предаде. Легна, прегърнала сгушилата се в нея Кайла. Двете бяха абсолютно неподвижни и безмълвни като статуи. Когато нощният въздух стана по-хладен, Хектор ги зави с куртката си; те дори не помръднаха.

Остави ги да спят около час след изгряването на луната. Когато ги събуди и ги подкани да се качват обратно в камиона, предаде управлението на Тарик и остави полюшването и друсането на мерцедеса да го унесе. Спа седнал на високата ловна седалка със зареден автомат на скута, готов за миг да отвърне на всяка опасност. Събуди се от промяната в движението на камиона. Изведнъж беше станало много по-гладко, звукът на двигателя също се бе променил, тъй като Тарик бе превключил на по-висока предавка. Хектор отвори очи и видя, че се движат бързо по грубо очертан, но отъпкан път. Погледна звездите, за да се ориентира. Ловецът Орион ловуваше в небето на запад с кучето си Сириус, което тичаше пред него. Луната беше високо. Все още се движеха на запад с изключени фарове, разчитайки на луната и на сиянието на Млечния път да осветяват терена. Погледна часовника си; беше спал почти три часа. Явно приближаваха някакъв плодороден и гъстонаселен район покрай главния път. Наведе се напред и докосна Тарик по рамото.

— Пишпауза! — обяви той.

Тарик натисна спирачките и всички слязоха. Жените отидоха зад камиона, мъжете се подредиха отпред. Хектор застана рамо до рамо с Тарик и заговори тихо:

— Трябва да се отървем от камиона. Всеки мъж, жена и дете в Пунтленд сигурно го търсят. Ще реквизираме друг. После ще намерим друго облекло, за да се смесим с местните. Само ти и Далия сте облечени подходящо.

Докато разговаряха, Хейзъл и Кайла бяха приближили до тях. Слушаха известно време разговора им на арабски, но накрая Хейзъл изгуби търпение.

— За какво си говорите?

— Трябва ни друг транспорт. Двамата с Тарик обсъждаме да отмъкнем друг камион и да намерим подходящо облекло, най-вече за теб и Кайла.

— Да отмъкнете? — повтори Хейзъл. — Това означава ли убийство на още невинни хора?

— Ако се наложи — призна Хектор.

— Нито хуманно, нито дискретно. Защо не пратиш Тарик и Далия в най-близкото градче да купят камиона и всичко останало?

— Добра идея — усмихна се Хектор на лунната светлина. — Само изчакай да обера някоя банка.

— Понякога имаш дарбата да бъдеш много невъзприемчив, Хектор Крос.

— Последният, който ме нарече така, беше учителят ми по математика в гимназията.

— Явно е бил много проницателен. Ела.

Тя го поведе зад камиона и след като останаха насаме, започна да разкопчава ризата си.

— Госпожо Банок, във всеки друг случай идеята би била великолепна.

Без да му обръща внимание, Хейзъл измъкна краищата на ризата си от панталоните и той зяпна колана около кръста й, прилепнал плътно за корема. Тя отлепи лентата от велкро и му подаде колана. Хектор го освети, извади от джоба пачка зелени банкноти и я прелисти с палец.

— Колко има тук? — изумено попита той.

— Около трийсет хиляди. Понякога се оказват доста полезни.

— Хейзъл Банок, ти си жена чудо!

— Я, най-сетне го забеляза. Може пък да не си толкова невъзприемчив, колкото подозирам — отвърна тя, а той я награби и я целуна. — И ставаш все по-умен — с дрезгав глас добави тя. — Следва продължение, нали?

— И още как — съгласи се той.

Продължиха нататък, пак без да пускат фаровете, по-предпазливо с приближаването на утрото. Накрая се озоваха сред обработваеми ниви с изсушени царевични стъбла, а веднъж минаха покрай няколко тъмни колиби край пътя. Нямаше и следа от живот с изключение на пушека от огнище, излизащ от дупката в покрива на една от колибите. Малко по-късно изкачиха някакво възвишение и видяха в далечината светлините на голямо селище. Някои от светлините приличаха на електрически, което бе знак за поне някаква степен на цивилизация. Спряха и Хектор закри лъча на фенера си, докато разглеждаше картата.

— В този район може да има само едно градче.

Посочи го на картата на Тарик.

— Ласканоод. Питай Далия дали го познава.

— Познавам го. Идвала съм преди години с баща си. Някои от роднините му живеят тук — потвърди Далия. — Това е най-големият град в провинция Нугаал.

— На какво разстояние е от Етиопия? — попита Хектор и тя го погледна смутено. Беше просто селско момиче и въпросът бе твърде сложен за нея.

— Добре. Колко далеч е от дома ти — можеш ли да изминеш пеша разстоянието за един ден?

— За два, не за един — уверено каза тя. Явно беше минавала този път.

— Знаеш ли дали има път от града до Етиопия?

— Чувала съм хората да казват, че има, но сега никой не го използва заради неприятностите с онази страна.

— Благодаря, Далия.

Хектор се обърна към Хейзъл.

— Тя познава градчето и казва, че има път от него до границата, макар да не е отбелязан на тази карта. Явно е изоставен, което ни върши чудесна работа.

— И какво ще правим? — попита Хейзъл.

— Ще намерим място, на което да се скрием през деня, а Тарик и Далия ще отидат в града да купят автобус или товарен камион и други необходими неща.

Хектор се обърна отново към Далия.

— Знаеш ли дали наоколо има уади или някое друго подобно място, където да скрием камиона, докато вие с Тарик сте в града?

Тя се замисли за момент и кимна.

— Знам едно място.

Седна до Тарик, явно сияеща от гордост, че Хектор я е избрал за водач, и започна да показва авторитетно пътя. Малко преди изгрев-слънце излязоха от пътя и продължиха недалеч към група мършави бодливи акации. В средата на горичката имаше водоем, плитка падина, която сега беше суха; изпечената кал на дъното се беше напукала на плочки със закривени ръбове. Храсталакът ги скриваше от всички страни.

— Тук с баща ми се разполагахме на лагер — каза Далия и посочи пепелта на огнище в края на полянката.

Всички слязоха, Тарик закара камиона под дърветата и го маскираха донякъде с клони, за да го скрият от пряк поглед. Хейзъл извика Хектор настрани, докато Тарик и Далия се приготвяха да тръгнат към града.

— Да дам ли парите на Тарик да купи всичко необходимо?

— Дай му сто долара. Това е достатъчно за облекло и храна. До гуша ми дойде от сухоежбина.

— Ами кола, с която да стигнем до границата? — попита Хейзъл. — Ще му трябват няколко хиляди, нали?

— Не. Изкушението е твърде голямо.

— Нямаш ли му доверие?

— След малкия номер на Утман нямам доверие на никого. Тарик може да намери транспорт и дори да се спазари с продавача, но аз ще платя лично.

Хектор отиде при Тарик и му даде стоте долара в дребни банкноти, след което двамата с Далия тръгнаха към града. Тя вървеше на двайсет стъпки след него, както подобава на добра мюсюлманска съпруга. След като се скриха от поглед, останалите от групата се настаниха да чакат под рехавата сянка на бодливите дървета. Хектор включи сателитния телефон и след два-три безрезултатни опита се свърза с Пади О'Куин.

— Рони не успя — каза му той. — Очакваха го. Оказа добра съпротива, но накрая загина.

— Само да ми падне в ръчичките онази свиня Утман Уадах — изръмжа Пади. Нямаше време за сантименти и оплаквания.

— Нареди се на опашката — съгласи се Хектор.

— Къде се намирате, Хек?

— Пътуваме към вас. Засега напредваме добре, Пади. Скрили сме се недалеч от градче на име Ласканоод. Можеш ли да го намериш на твоята карта?

Последва кратка пауза, докато Пади проверяваше.

— Да, имам го. Изглежда е на около сто и десет или сто и трийсет километра от границата.

— Да виждаш някакъв път, по който би могъл да стигнеш по-близо до нашето местоположение? — попита Хектор.

— Задръж за момент. Така, тук има нещо, отбелязано с червен пунктир, което не е добър знак. Обикновено означава, че наличието на път е по-скоро предположение, отколкото сигурен факт. Ако се вярва на картата, той се свързва с главното шосе на петнайсет-двайсет километра северно от Ласканоод.

— Пади, тръгвай веднага в наша посока. Недей, повтарям, недей да се обаждаш отново. Можем да се окажем заобиколени от лоши момчета. Аз ще те потърся отново, след като всичко тук е чисто.

— Разбрано — потвърди Пади и двамата затвориха.

До пладне оставаха два часа, когато Тарик и Далия се върнаха от града. Тя отново го следваше на дискретно разстояние, носейки на глава огромен вързоп. В трънената горичка Тарик й помогна да свали товара на земята и всички се стълпиха около тях да видят какво са донесли.

Първи и най-важни бяха огромното количество царевични питки и три мършави пилета, които моментално заминаха да правят компания на въглените в огнището. Докато се печаха, мъжете свалиха униформите и екипировката на „Кросбоу“, навлякоха типичните торбести панталони и черни жилетки върху мърляви изпомачкани бели ризи и навиха черни тюрбани на главите си; дори при Хектор промяната бе незабавна и убедителна. Той дръпна Тарик настрана и го разпита какво е открил в селището.

— Петък е, така че са се събрали много хора за молитвата и за публичните наказания — каза му Тарик.

— Разбира се. Бях забравил кой ден от седмицата сме. Но това не е чак толкова зле. В голяма тълпа няма да се набиваме на очи.

— Чух група мъже да говорят за смъртта на шейха и за схватката в пустинята. Новият шейх е Адам Типоо Тип, който обявил награда от пет хиляди долара за главите ни.

Хектор изсумтя. Това беше огромна сума в тази част на света и хиляди очи щяха да се оглеждат за тях с надежда да спечелят наградата.

Докато разговаряха, Далия отведе Хейзъл и Кайла зад камиона и им показа как да си сложат дългите черни абаи и бурките, които ги покриваха от главата до петите. Жената беше напълно забулена и гледаше на света през мрежа. Далия накара Хейзъл и Кайла да свалят очевидно западните си обувки и да обуят кожените сандали, които им бе купила. Мъжете още клечаха в кръг и обсъждаха задълбочено нещо, така че след като Хейзъл и Кайла се облякоха, Далия им показа как да боядисат ръцете и краката си с червена къна. Това отговаряше на местните обичаи и щеше да скрие светлата им кожа.

Междувременно Хектор попита Тарик дали е успял да намери някакъв транспорт.

— Да, намерих човек, който ще ни продаде автобус за четирийсет души. Твърди, че бил в добро състояние, но иска петстотин долара за него.

— Това е обещаващо. Щях да се разтревожа, ако беше поискал петдесет. Успя ли да видиш колата?

Тарик поклати глава.

— Далия го познава и смята, че е честен. Той каза, че синът му щял да докара автобуса днес следобед. Освен това има много калашници и амуниции. Иска по петдесет долара за автомат. Казах му, че ни трябват шест — ухили се Тарик. — Мисля, че ще се съгласи на триста долара за автобуса и още двеста за оръжието и петстотин патрона. Така или иначе едва ли са руски, по-скоро местно производство.

— И цевите им изкусно са направени така, че да се пръснат при първия изстрел и да отнесат главата на гордия им собственик — изсумтя Хектор. — Но не можем да се мотаем наоколо с първокласни берети като тези — потупа той приклада на автомата в скута си. — Ще трябва да ги заровим и да ги изоставим като мерцедеса.

Докато мъжете разговаряха, Далия изнесе на Хейзъл и Кайла бърз курс по подобаващо женско поведение в присъствието на непознати и Хектор го обобщи, докато ги оглеждаше, преди да тръгнат към селото.

— Вървете най-малко на десет крачки зад мъжа. Дръжте си лицата покрити и гледайте надолу. Не говорете. Преструвайте се, че не съществувате.

Ухили се на Кайла.

— Точно по начина, по който се държите винаги, госпожице Банок.

Тя повдигна бурката си и му се изплези. Хейзъл се възхищаваше на връзката, която бяха изградили помежду си за толкова кратък период. Очевидно беше, че Кайла вече гледа на него като на баща, като в същото време помежду им имаше истинско и непринудено приятелство.

„Проклета да съм, ако не започне да я командва така, както никой не е успявал досега — помисли си тя. — Този мъж е създаден с много умения и способности“. Гледаше ги унесено, докато Хектор не насочи вниманието си към нея.

— Хейзъл, малко са дамите из този пущинак, които носят златни часовници на „Патек Филип“. Скрий го, моля.

— Ти пък носиш леководолазен „Ролекс“ — възрази тя.

— В този пущинак всеки заслужаващ солта си мъжкар носи истински бангладешки „Ролекс“, купен за двайсет и пет долара в заложната къща на най-близкия пазар. Не могат да се различат от оригинала. Както сама отбеляза, идеално пасвам на средата.

Когато потеглиха към града, Тарик поведе и останалите мъже тръгнаха след него. Хектор вървеше в средата на групата, за да не привлича нежелано внимание към себе си. Беше почернил брадата си с въглен, но въпреки това покри долната половина на лицето си. Трите жени ги следваха на благоприлично разстояние. Покрайнините на селището бяха почти пусти, само няколко мръсни псета лежаха мързеливо на сянка и мургави голи деца си играеха в купчините боклук, които задръстваха тесните алеи. Когато обаче приближиха центъра, множеството се насъбра около тях и накрая се бутаха и блъскаха едва ли не на всяка крачка. Не след дълго тълпата ги повлече със себе си и Хектор започна да се безпокои, че жените ще бъдат откъснати една от друга. Погледна предпазливо назад и с облекчение откри, че Хейзъл се е погрижила да ги задържи заедно. Стигнаха началото на пуста странична алея и той прошепна на Тарик да тръгне по нея, за да се махнат от множеството. Но когато опитаха да излязат от човешкия поток, пътят им незабавно беше препречен от размахващи автомати мъже, които им се развикаха и ги изтикаха обратно в тълпата.

— Има публични наказания на площада пред джамията. Всички трябва да гледат.

— Това не го бях предвидил — ужаси се Хектор, когато си даде сметка как могат да реагират Хейзъл и Кайла, ако бъдат принудени да наблюдават ужасите от прилагането на радикалния шериат на практика. — Трябва да ги предупредя.

Проправи си път назад през множеството, докато не се озова на няколко крачки зад Хейзъл. Заговори тихо с надеждата, че бърборещите араби наоколо няма да забележат английския му.

— Не поглеждай към мен, любов моя. Кимни, ако ме разбираш.

Тя кимна.

— Ще ни принудят да гледаме нещо толкова ужасно, че не може да се опише с думи. Трябва да бъдеш силна. Погрижи се за Кайла. Да се опита да не показва никакви признаци на вълнение. Не бива да крещи протестиращо или да привлича по друг начин вниманието към себе си. Накарай я да затвори очи или да покрие лицето си напълно, важното е да остане спокойна и мълчалива. Разбра ли ме?

Хейзъл отново кимна, но малко несигурно. На Хектор му се искаше да я прегърне или най-малкото да стисне ръката й, но я остави и се върна обратно при хората си.

Тълпата се изля на прашен площад пред боядисана в зелено джамия, вероятно най-величествената постройка в градчето. Докато влизаха, въоръжената религиозна милиция раздели мъжете от жените. Мъжете приклекнаха в предните редици с лице към изсушеното от слънцето открито пространство в центъра. Жените бяха натикани в задните редици, където коленичиха и внимателно покриха лицата си. Някакъв едър джихадист с голямо шкембе и къдрава черна брада крачеше напред-назад пред тях и дрънкаше високопарно по високоговорител. Гласът му кънтеше и отекваше в стените така, че думите му бяха почти неразбираеми. Червена прах се вдигаше изпод тътрещите се сандали, жегата се нагнетяваше между постройките наоколо. Големи синкави мухи кръжаха навсякъде, пълзяха по лицата и се опитваха да се напъхат в устата и очите на хората. Жена в напреднала бременност, която вървеше с мъка непосредствено пред Хектор, се олюля и припадна. Стражите я извлякоха до най-близката стена и я подпряха на нея при другите жени. Нямаше да позволят на разтревожения й съпруг да отиде и да види как е.

Събирането на цялото население на градчето и околностите и разделянето му отне почти два часа; едва тогава можеше да започне раздаването на наказания. Най-сетне от джамията излезе моллата заедно с четирима помощници, взе високоговорителя от дебелака и се обърна гръмогласно към публиката.

— В името на Аллах, всемилостивия, всеопрощаващия — задекламира той и подсиленият му глас отекна над площада. — Слава и благодарност на Аллах и благословен да е неговият Пророк. Мои братя в исляма, събрали сме се да бъдем свидетели на наказанията в името на Аллах и по силата на неговия свещен закон. Нека всички благочестиви научат за неговата милост и справедливост, нека злосторниците да треперят.

Двама джихадисти изкараха отпред първия престъпник — прегладняло момче на около осем години, само с къса препаска около бедрата. Крайниците му бяха тънки като царевични стъбла, ребрата му се четяха ясно под мръсната кожа. Момчето хлипаше и се дърпаше в хватката на тъмничарите си. Сълзите оставяха дири по мръсотията на лицето му. Моллата го представи на множеството.

— Този мерзавец откраднал хляб от една сергия на пазара. Коранът ни учи, че наказанието за кражба е отсичане на ръцете.

Тълпата показа одобрението си с викове „Велик е Бог!“ и „Няма други богове освен Бог!“.

Моллата вдигна ръка да въдвори ред и продължи изобличителната си реч:

— Аллах в своята мъдрост и състрадание е постановил, че наказанието чрез отрязване в някои случаи може да бъде смекчено. След задълбочено обсъждане с моите учени другари решихме, че в този случай ръцете няма да бъдат отсечени напълно.

Даде заповед на пазачите от джамията и след кратко забавяне един от тях докара четиритонен самосвал на площада. Камионът беше натоварен със сиви камъни с големината на бейзболна топка. Когато го видя, момчето запищя пронизително и посра с шумен мляскащ звук и без това мръсната си препаска. Тълпата зарева от смях, когато видя ужаса му.

Стражите повалиха съпротивляващото се дете по корем и двама го задържаха, докато трети прокара кожена примка през китките му, издърпа двете му ръце право напред и ги опъна на земята. Моллата даде знак на шофьора и той бавно подкара камиона напред към лежащото напречно момче. Друг страж го насочваше с жестове, докато предното колело не се изравни с лактите на изпънатите ръце, след което шофьорът даде още мъничко напред.

Цялото тяло на момчето се затърчи и то заквича като прасе, на което са му прерязали гърлото, но агонизиращите писъци не можеха да заглушат хрущенето на костите, когато и двете му ръце бяха смазани от огромната тежест на натоварения камион. Стражите го пуснаха, но детето остана да лежи, разтърсвано от конвулсии. Един от мъжете го вдигна грубо на крака и го бутна към една странична алея. Детето вече не можеше да контролира осакатените си ръце и те висяха безжизнено от двете му страни. Докато подтичваше към алеята, крайниците му се удължиха гротескно, тъй като мускулите вече не се задържаха от костта, докато пръстите на ръцете почти докоснаха земята.

— Аллах в своята премъдрост и милост пощади ръцете на крадеца — носово произнесе моллата и зрителите закрещяха в хор: „Аллах е милостив! Аллах е велик!“.

Следващите престъпници бяха изкарани на площада с вързани отзад ръце. Бяха двама мъже, единият на средна възраст, а вторият — поразително красив младеж с грациозна и женствена походка. Зад всеки от затворниците вървеше палач с извит арабски ятаган в ръка.

— Тези долни създания са виновни в най-извратеното и противоестествено провинение срещу Бог и всички правоверни — изрева моллата. — Те са извършили отвратителния грях на Лот, легнали един с друг като мъж с жена. Четирима добри и надеждни свидетели дадоха показания за вината им. Решението на шериатския съд е и двамата да бъдат осъдени на смърт чрез обезглавяване.

Тълпата закрещя одобрително и отправи възхвали към Аллах за неговата мъдрост и закрилата му срещу злото.

Двамата затворници бяха принудени да коленичат в центъра на площада един срещу друг, така че да могат да се гледат в очите и да видят вината си. Тълпата замря в очакване. Вперил поглед в лицето на любимия си, младежът изведнъж извика с висок глас, който отекна над всички:

— Любовта ми към теб е по-голяма от любовта към Аллах!

— Удряй! — като ранен бик зарева моллата. — Отсечи главата на богохулника!

Палачът застана над клетника, вдигна ятагана с двете си ръце и го спусна в блестяща дъга. Главата на младежа отлетя от раменете му и ален фонтан бликна за момент от врата, след което обезглавеното тяло политна напред. По-възрастният мъж зарида от мъка и се хвърли върху трупа на любимия си. Двама стражи го сграбчиха за раменете и отново го вдигнаха на колене.

— Удряй! — зави моллата. Палачът замахна и обезглавеният мъж падна напред върху първото тяло, събран с любовника си в смъртта. Зрителите закрещяха възбудено и възславиха Аллах и неговия Пророк. Някои жени не издържаха на жегата и кръвта и припаднаха по местата си. Оставиха ги да дойдат на себе си без помощта и намесата на останалите. Хектор се озърна назад и видя, че Кайла е една от онези, които изглеждаха в несвяст. Предположи, че Хейзъл й е наредила да се престори, за да й спести по-нататъшните ужаси.

Последният провинил се, който излезе да получи наказанието си, беше жена. Поради дългата абая и черния воал беше трудно да се прецени възрастта й, но под робата тя се движеше гъвкаво и плавно като младо момиче. Коленичи пред моллата и сведе глава в пълно примирение.

— Тази омъжена жена е обвинена от съпруга си и четирима надеждни свидетели в смъртния грях на прелюбодейството. Съучастникът й призна вината си и вече получи сто удара с тежка тояга. Шериатският съд в своята безпогрешна мъдрост, дадена на членовете му от Аллах и неговия Вестител, осъди жената на пребиване с камъни до смърт.

Моллата даде знак на един от стражите и големият самосвал отново излезе напред. Бавно обиколи площада, като спря четири пъти, за да вдигне каросерията си и да разтовари купчина камъни пред тълпата. Камъните бяха внимателно подбрани според изискванията на шериата. Не биваше да са малки и неспособни да нанесат сериозни рани, нито прекалено големи, за да убият виновната жена с един удар в главата. Мъжете от първата редица развълнувано се заблъскаха да изберат снарядите си, като ги преценяваха на тежест и баланс. Обичаят налагаше Хектор да се включи, но той усети как му се повдига, докато се навеждаше да вземе два камъка. В центъра на площада вече беше изкопана яма, която бе достатъчно широка да побере бедрата на жената и достатъчно дълбока, за да стига до кръста й. Изкопаната пръст беше натрупана на купчина до нея. Когато всички приготовления за екзекуцията приключиха, стражите принудиха обвинената жена да легне по очи на земята. Взеха от камиона топ бяла памучна тъкан и я увиха като труп в саван, започвайки от краката. След като приключиха, тя бе омотана от глава до пети. Двама стражи я вдигнаха, отнесоха я до ямата и я спуснаха в нея. Сега жената стоеше права, като се показваше от земята от кръста нагоре. Стражите грабнаха забитите в купчината пръст лопати и започнаха да зариват ямата, след което отъпкаха добре земята. Жената беше почти напълно обездвижена. Можеше да върти тялото си настрани и да навежда омотаната си глава напред, но това беше всичко.

Докато чакаха сигнал от моллата, мъжете въртяха камъните в ръцете си, като се смееха и бъбреха с другарите си и се обзалагаха кой пръв ще улучи главата на нещастницата. Моллата произнесе кратка молитва към Аллах да благослови делото и отново обяви обвиняемата за виновна.

Съпругът излезе напред, за да се възползва от честта да хвърли пръв камък по безпомощната си жена. Моллата го благослови и увери в одобрението на Аллах, след което изрева във високоговорителя:

— Изпълни дълга си според закона!

Съпругът зае позиция и се прицели внимателно, после замахна с все сила и запрати камъка. Улучи жената в рамото и тя изпищя от болка. Мъжете след него задюдюкаха доволно, след което всеки запрати камъка си. Онези, които не улучиха, се наведоха да вземат нов снаряд от купчината. Въздухът се изпълни с летящи камъни, повечето от които пропуснаха целта си. Един или два удариха тялото на жената и тя викаше от шок и болка, правейки слепи и безплодни движения с надеждата да избегне острите ръбове на камъните. Накрая един улучи главата й. Попадна право в челото и от силата на удара главата й отлетя назад. Почти веднага ярката кръв се просмука в белия памук. Главата на жената клюмна напред като пречупено цвете. Беше улучена отново в слепоочието и главата й се килна на другата страна. Не след дълго тя престана да дава признаци на живот, но камъните продължиха да летят и да попадат с глухи удари в притихналото тяло.

Накрая моллата отправи благодарност към Аллах, че ги е водил в свещените им задължения, и заедно с останалите духовници се оттегли в зелената джамия. Мъжете хвърлиха последните си камъни и тълпата започна да се пръска на малки групи, които се разотиваха, бъбрейки развълнувано. Няколко палави хлапета се събраха около полузаровения труп на жената и хвърлиха още камъни в размазаната й глава, като пищяха от радост и се смееха при всяко попадение.

— Можем да тръгваме — тихо каза Хектор на Тарик. Двамата станаха и се смесиха с публиката, която напускаше площада. Хектор погледна назад само веднъж, за да види дали Хейзъл и другите две жени ги следват. Тарик ги поведе през пазара, където търговците отново излагаха стоките си на прашната земя. След раздаването на правосъдие градчето се връщаше към нормалния си живот, сякаш не се беше случило нищо необичайно. В другия край на пазара имаше открит район, служещ като спирка за автобуси и камиони, както и като кервансарай за пътуващите. Хората се бяха разположили на открито около десетките пушещи огньове и изкопаните в центъра кладенци.

Тарик купи наръч дърва от един продавач и овча глава и кървави бутове от друг. Далия се нареди на опашка с други жени да извади вода от кладенеца. Щом запалиха огъня, всички се събраха в кръг около него и загледаха как се пече месото. Тъй като това не беше публично, а семейно събиране, Хейзъл и Кайла можеха да седнат по-наблизо до Хектор, без да свалят бурките си. Бяха умълчани от зловещото представление, на което бяха принудени да присъстват. Хейзъл заговори първа:

— Казах на Кайла да не гледа. Слава Богу, че някои от другите жени също припаднаха, така че не привлече нежелано внимание към себе си. Иска ми се да не бях гледала. Никога няма да забравя този ден. Това не са човешки същества. Дори в най-ужасните си кошмари не бих могла да си представя нещата, които извършиха с Кайла и с онези клетници днес. Мислех си, че ислямът е религия на мира и съчувствието, на любовта и прошката. А не такава чудовищна оргия на фанатизъм и бруталност като тази, която видяхме днес.

— Средновековното християнство е било не по-малко дивашко и варварско — посочи Хектор. — Достатъчно е само да си спомниш за Испанската инквизиция и кръстоносните походи или за десетките други войни и гонения, провеждани в името на Исус Христос.

— Но вече не е така — запротестира Хейзъл.

— Някои християнски секти си остават доста груби в мисленето, но ти си права. Съвременното християнство като цяло се е развило в нещо далеч по-меко и хуманно, по-близко до юдаизма, будизма и шинтоизма. По същия начин повечето мислещи мюсюлмани са приели и смекчили философията си. И сега твърдят, че християнството и ислямът са чудесни и благородни религии.

— Тогава как могат да се вършат подобни извращения като днешните?

Хектор видя, че тя примигва, за да махне сълзите от очите си.

— Ако шепа католически свещеници използват властта си да прелюбодействат с деца, това прави ли християнството зло? — попита я той. — Ако неколцина слепи фанатизирани малоумници като моллата, който ръководеше днешната касапница, си останат в плен на бруталната философия и ученията на шести век, това прави ли исляма зло? Разбира се, че не.

— Не, трябва да се съглася с теб. Но тези неколцина екстремисти са способни да повлияят на невежите маси и да създадат такъв климат на омраза и бруталност, че ужасите, които видяхме днес и на които е била подложена Кайла, да станат нещо обичайно.

Гласът на Хейзъл трепереше и Хектор я прекъсна:

— Скъпа, не всички мюсюлмани са терористи.

— Известно ми е. Но въпреки това ще се противопоставям на този шериат с цялата си сила и до последната си капка кръв.

— Както и аз и всички образовани мъже и жени от всяка раса и религия, включително исляма. Но нали разбираш, любов моя, че може би се налага да преразгледаш част от възгледите и доктрината, които изложи на първата ни среща?

— Имаш предвид онази част, в която те нарекох кръвожаден расист ли? — попита тя и по тона й личеше, че се усмихва през сълзи зад покривалото си, може би за първи път от влизането им в градчето.

— Това върши работа като за начало — усмихна й се в отговор той.

— Много закъсня, Крос. Онова мнение беше преразгледано преди доста време.

В този момент Тарик се върна и приклекна до Хектор.

— Човекът, за когото говорехме, докара автобуса и оръжията да ги видиш.

* * *

Автобусът беше паркиран сред дузина други в края на откритото пространство. Беше як ТАТА, произведен в Индия преди много години. От пръв поглед му личеше, че е имал тежък живот. Почти по нищо не се различаваше от останалите автобуси около него, само дето не беше натъпкан с товари и пътници. Тарик представи Хектор на собственика. След като приключиха със сложните ритуални благопожелания, Крос обиколи машината. Три от прозорците бяха напукани, един липсваше напълно. Хектор коленичи и погледна под двигателя. Отдолу капеше черно масло, но не в големи количества. Капакът на двигателя се държеше на място благодарение на тел. Хектор го отвори и провери маслото. Беше почти догоре, както и водата в радиатора — явно бяха сменени специално за случая. Седна зад волана и пусна смукача. После завъртя ключа на стартера и зачака панелът да светне, след което отново завъртя ключа. Двигателят зави мудно, но не запали. Собственикът го беше последвал вътре.

— Ще позволиш ли, ефенди?

Хектор освободи мястото. Собственикът започна вещо да играе със стартера и газта. Накрая двигателят запали, закашля се, изръмжа и умря отново. Без да губи кураж, собственикът повтори процедурата и накрая двигателят запали по-убедително, почти умря, закашля се и заработи по-силно. Собственикът грейна тържествуващо. Хектор го поздрави и отново отиде зад автобуса. От ауспуха бълваше син пушек и капеше вода.

„Спукано гърне — помисли си Хектор и когато отново отвори капака, един от цилиндрите тракаше силно. — За африкански автобус е в почти идеално състояние. Би трябвало да издържи няколкостотин километра, повече не искам от него“.

Погледна собственика в очите и попита:

— Колко?

— Петстотин гущера — деликатно отвърна онзи.

— Двеста и петдесет — контрира Хектор и мъжът се завайка и се хвана за челото, сякаш беше обидил жестоко майка му и баща му.

— Петстотин — настоя той и след това позволи бавно да бъде убеден да свали на триста — цената, която и двамата вече бяха определили мислено. Плюха си на ръцете и плеснаха длани, за да подпечатат договора. После се качиха в автобуса и минаха по пътеката между седалките до дървения сандък отзад. Собственикът вдигна капака и тържествуващо показа съдържанието му — шест автомата АК-47 и петстотин патрона. Дървените приклади бяха очукани и издраскани, оксидацията беше паднала от стърчащите места и когато погледна през мерника на едно от оръжията, Хектор видя, че е толкова износен, че няма шанс да улучи нещо на повече от петдесет метра. Уговориха се за цена двайсет и пет долара за автомат. Преди да се разделят с най-дълбоки почитания, продавачът предаде документите на автобуса и спомена едва ли не между другото, че местната джихадска милиция издирва банда престъпни неверници, убили стария шейх и откраднали една от колите му. Човекът оставяше впечатление, че не скърби особено за смъртта на шейха. Добави също, че преди няколко часа откраднатата кола била намерена изоставена недалеч от градчето. Новият шейх, Аллах да го дари с дълъг живот и мъдрост, обявил вечерен час и предупредил, че ще се стреля по всяко превозно средство, което се движи от залез до изгрев-слънце или не спира за проверка.

— Помислих си, че трябва да ви предупредя — сви безразлично рамене той.

— Благодаря, братко — отвърна Хектор и добави сто доларова банкнота към пачката, която сменяше собствениците си.

Веднага щом онзи си отиде, Хектор се обърна към Тарик.

— А сега ни трябват малко пътници, с които да го напълним. Ако на покрива няма багаж и само девет души са се настанили като в първа класа, никой няма да ни повярва и за миг, че сме поклонници на път за Мека.

Междувременно слънцето беше залязло и Тарик тръгна да обикаля на лов за пътници, като обещаваше големи отстъпки за желаещите да стигнат до Бербера на брега. Трите жени и хората на Хектор се качиха, за да си запазят места и да поспят. Останалите седалки бързо се напълниха и час преди изгрев-слънце вътре имаше места само за правостоящи, а половин дузина закъснели бяха накацали несигурно върху закрепената планина от багаж на покрива. Ресорите на автобуса едва издържаха тежкия товар. Хейзъл, Кайла и Далия бяха притиснати на седалката отзад. Кайла бе успяла да се намести до прозореца без стъкло. Далия седна между тях, за да поеме евентуалните въпроси, които биха могли да им зададат на блокадите.

Кайла се наведе през Далия към майка си.

— Поне ще подишам малко чист въздух — прошепна тя. — Тук вони така, че чак очите ми се насълзяват.

Хейзъл беше почти погребана под разплутата маса на една изключително едра госпожа, която се настани на мястото до нея и постави на просторния си скут кошница сушена риба. Рибата беше опушена само наполовина и вонята й ожесточено си съперничеше с телесната миризма на въпросната дама. Хектор седна с кръстосани крака на пода в средата на пътеката с купчина багаж пред себе си и древния калашник в скута. Всеки, който се опиташе да стигне отзад до жените, трябваше първо да преодолее багажа и него. Тарик пое ролята на шофьор. При евентуални разпити на блокадите щеше да отговори с типичния за местните акцент. Останалите четирима агенти на „Кросбоу“ бяха разположени на стратегически места от Хектор, за да могат при напечени ситуации да покрият и защитават целия салон.

Когато новият ден настъпи и слънцето показа червения си купол над хълмовете, четиринайсетте автобуса, принудени от вечерния час да пренощуват в града, запалиха двигателите и надуха клаксони, за да съберат пътниците си. Подредиха се в дълъг конвой и докато хората вътре отправяха молитви към Аллах за благополучен път, излязоха на главния път и се насочиха на север. Тарик беше успял да намърда автобуса в средата на колоната.

— Не искаме да бъдем нито първи, нито последни — каза той на Хектор. — Именно те се радват на най-голямо внимание.

Около километър и половина извън града попаднаха на първия пост, на който имаше десет мъже. Конвоят спря, а шофьорът и пътниците на първия автобус бяха принудени под дулата на автоматите да слязат и да разтоварят багажа си на пътя. Хектор отиде напред и клекна до седалката на Тарик да гледа претърсването. Мина почти половин час, преди да пуснат първата кола. Втората им отне половината време. Някои от мъжете бяха принудени да слязат, а един беше пребит до безсъзнание с приклад без видима причина и хвърлен в каросерията на паркирания край пътя камион. На петия автобус милицията съвсем явно беше изгубила интерес към работата си. Трима мъже се качиха в автобуса, а останалите го наобиколиха, като надничаха към уплашените пътници през прозорците.

— Онзи е главният — кимна Хектор към висок мъж с огромна брада, който слизаше от автобуса и пъхаше нещо в кесията на колана си, преди да махне на шофьора да потегля. — Колко според теб?

— Десет долара? — предположи Тарик.

— Би трябвало да е достатъчно. Пробвай го.

Тарик кимна и Хектор се върна на мястото си на пода зад бариерата от багаж. Накрая бяха извикани напред от джихадистите, които майсторски размахваха оръжия и крещяха страховито. Шефът на претърсващите отново се качи пръв и се наведе над Тарик. От мястото си Хектор надуши миризмата на арак[13]. Предаването на десетачката мина като представление на фокусници, след което мъжът се изправи и тръгна по пътеката към Хектор. Насочи автомата си в лицето му.

— Кой си ти и накъде пътуваш? — попита той.

— Казвам се Сюлейман Багдади. Отивам в Бербера да хвана ферибота до Джеда, за да се поклоня в Мека.

— Говориш като саудитска свиня.

Мъжът го обиди великодушно и без зла умисъл, след което погледна зад него към дебелата госпожа на задната седалка. Поклати глава и й се изсмя без причина, после се върна по пътеката и скочи на пътя. Извика на Тарик, който подкара веднага. Спряха ги още два пъти, преди да изминат двайсет и петте километра до някакви пръснати колиби. Покрай пътя под опърпан навес бяха наклякали няколко старици и продаваха фъстъци, грудки и банани. Тарик спря и повечето пътници слязоха да пазаруват. Самият Тарик купи поднос печени фъстъци и даде бакшиш от един долар, което моментално спечели благоволението на продавачката. Двамата поговориха оживено няколко минути, след което Тарик се върна на мястото си и Хектор отново излезе напред и приклекна до него. Тарик му предложи фъстъци и Хектор си взе шепа.

— Е? Какво откри? — попита той, докато дъвчеше.

— Старият път към планините е малко по-нататък, отвъд първото сухо дере, което трябва да пресечем. Жената каза, че малцина знаят за съществуването на пътя, само старците като нея. Никой вече не го използвал. Дори не знаеше дали още е проходим.

— А знае ли дали има блокади нататък?

— Според нея едва ли.

Хектор се замисли за момент и взе решение.

— Добре, Тарик. Тук ще се наложи да се сбогуваме с пътниците. Знаеш какво да им кажеш.

Тарик слезе от автобуса и каза на всички пътници да направят същото, след което им съобщи лошата новина.

— Има теч на гориво в двигателя и голяма опасност от пожар, който да ви убие или най-малкото да унищожи вещите ви. Не можем да продължим безопасно по-нататък.

Пътниците нададоха тревожни и гневни викове, после гласът на дебелата госпожа с рибата се извиси над глъчката.

— Ами парите, с които платихме? — остро попита тя.

— Ще ви върна всички пари плюс десет долара отгоре, за да си платите за място на някой друг автобус.

Възмутените викове незабавно утихнаха и хората забъбриха доволно помежду си, докато дебеланата отново взе думата:

— Лесно се дават обещания. Покажи ни парите или няма да е нужно да се тревожиш за горивото. Сами ще подпалим автобуса.

Жената дръпна никаба, покриващ лицето й, за да направи заплахата още по-убедителна.

— Ти първа ще си получиш парите, стара майко — увери я Тарик и отброи сумата в месестата й лапа. Целият огън в нея моментално угасна. Жената загука като доволно бебе, докопало се до гръдта на майка си. Останалите се стълпиха около него и веднага щом получеха парите си, разтоварваха багажа си в прахта. След това всички радостно махаха на много по-лекия автобус, когато потегли. Останалите в него пътници също бяха в празнично настроение.

— Не мисля, че щях да изтърпя още дълго тази воня — каза Кайла, свали качулката на бурката си и подаде глава през счупения прозорец. Вдиша дълбоко и разроши потната си коса, за да изсъхне на вятъра.

— Наричаме я L'Eau d'Afrique — съчувствено обясни Хектор. — Ако решиш да я бутилираш и да я продаваш като одеколон на улица „Сен Оноре“ в Париж, едва ли ще направиш състояние.

Кайла сбърчи нос при мисълта за подобна перспектива.

— Мисля, че интересуващото ни дере е точно пред нас — каза Тарик и посочи през прашното предно стъкло.

— Всички нащрек! — тревожно извика Хектор. — Наближаваме още два камиона на милицията. Кайла, прибери главата си и я покрий.

Кайла се подчини моментално, Хейзъл я прегърна и двете се свиха на мястото си. Мъжете вдигнаха шаловете да покрият долните половини на лицата си. Тарик продължаваше да кара спокойно.

Около двата паркирали камиона имаше две групи джихадисти, които спряха да бърборят и насочиха вниманието си към приближаващия автобус. Един от тях излезе на пътя и свали автомата от рамото си. Вдигна ръка и Тарик послушно натисна спирачките. Мъжът заобиколи и спря под прозореца на шофьора.

— Накъде си тръгнал?

— Към Бербера.

— Защо си с толкова малко пътници?

— Имахме повреда в Ласканоод. Повечето не искаха да чакат и ни оставиха — обясни Тарик и мъжът изсумтя.

— Жадни сме — каза той. Тарик бръкна под седалката и извади бутилка арак, която бе купил в Ласканоод специално за подобни случаи. Мъжът извади тапата със зъби и помириса огненото съдържание, после се отдръпна и им махна да продължават. Всички се отпуснаха, а Кайла свали качулката на бурката си и отново показа глава през прозореца.

Автобусът се спусна по отсамния бряг на дерето, пребори се с мъка с пясъка в сухото речно корито и с неохота се изкачи от другата страна. Най-неочаквано се натъкнаха на друго превозно средство, паркирано горе — този път светлосива „Тойота Хайлюкс“. Имаше човек зад волана и други двама, изправени в каросерията на джипа. Гледаха през бинокли към планините и етиопската граница на запад. Един от мъжете свали бинокъла си и се загледа в автобуса.

— Мамка му! — изсъска Хектор. — Това е Утман Уадах. Покрийте си лицата — предупреди той хората си.

Погледна назад към жените. Утман никога не бе виждал Далия или Кайла. Кайла беше прибрала главата си веднага щом видя джипа, но косата и лицето й не бяха покрити. Тя бързо придърпа гънка на робата върху главата си и се извърна да скрие светлата си кожа. Хейзъл не беше махнала бурката си. Единствените, които Утман би могъл да разпознае, бяха Хектор или някои от бившите му другарите по оръжие. Когато автобусът се изравни с тойотата, вторият мъж отзад също свали бинокъла си и го пусна да виси на гърдите. Постави ръце на кръста и се загледа в лицата през прозорците на автобуса. Беше по-млад от Утман и поразително красив. Чертите му бяха като изваяни от полиран абанос. Погледна право в лицето на Хектор. Хектор изведнъж го разпозна като главния герой от видеото с насилването на Кайла. Преди да успее да предупреди останалите, той видя как погледът на мъжа се премества към задната част на автобуса. Надменното му изражение моментално се промени, стана хищно и свирепо. Кайла не беше издържала на изкушението да надзърне за миг. Тя погледна право в очите на Адам.

— Това е тя! Невярната свинска курва! — изкрещя Адам на арабски. В същото време Кайла изпищя от ужас.

— Това е Адам!

Тя се хвърли на пода на автобуса и скри лице в дланите си. Трепереше, сякаш имаше тежък пристъп на малария. Хектор тупна Тарик по гърба.

— Карай! Карай като луд. Разкриха ни.

Тарик превключи скоростите и натисна педала до дупка. Хектор изтича към задния прозорец и разби стъклото с приклада на автомата.

— Погрижи се за Кайла — каза той на Хейзъл, без да поглежда към нея. — Накарай я да стои долу. Ще има малко игра на войници.

Хектор се взираше през задния прозорец. Видя, че Утман е останал в каросерията на тойотата, а Адам се е качил в кабината. Джипът Излезе на пътя и се впусна с рев след тях. С летящия си старт автобусът имаше преднина около сто метра пред тойотата, но Хектор знаеше, че по-малката кола е много по-бърза от тях. Адам се подаде навън през прозореца и насочи автомата си към тях. Разстоянието все още бе твърде голямо. Първият му залп беше толкова неточен, че Хектор не успя да определи къде попаднаха куршумите. Много по-опитният Утман не бързаше да открива огън. Дори от това разстояние с Хектор се наблюдаваха преценяващо. Познаваха се великолепно. И двамата бяха наясно, че другият няма очевидни слабости. И двамата бяха бързи и смъртоносни. С дясната си ръка Утман се държеше за една скоба на покрива на тойотата, хванал с лекота автомата си в лявата, но Хектор знаеше, че той борави еднакво добре с двете ръце и че може да стреля бързо и от двете рамена. Видя, че Утман все още носи своята произведена специално по поръчка на Банок „Берета“, най-доброто оръжие за пехотинци, създавано някога. Самият Хектор имаше древен и изтормозен АК-47, с който досега не беше стрелял. Утман имаше широкоъгълен оптичен мерник и от стабилна платформа можеше да улучи мишена с диаметър един сантиметър от двеста метра разстояние. Определено беше един от най-добрите стрелци, които Хектор бе срещал някога.

„С изключение на теб, естествено, а и каросерията на движещ се джип не е стабилна платформа дори за Утман — помъчи се да се успокои Хектор. — Стоманата на това работно конче би трябвало да издържи на лекия натовски куршум“. Самият Хектор пък имаше обикновен груб мерник. Цевта на автомата му беше толкова износена, че куршумите сигурно щяха да дрънчат из нея. Един Господ знаеше къде щяха да попаднат.

„По-добре пробвай“ — реши той и се прицели през прозореца в предната гума на тойотата, за да има фон, на който да определи точността на стрелбата си. Изстреля троен залп и видя как куршумите се забиват в прахта на около метър и осемдесет вляво от гумата. Представи си презрителната усмивка на лицето на Утман. Обърна се бързо към Хейзъл.

— Отивайте отпред и лягайте на пода. Всеки момент ще стане напечено.

Тя се подчини моментално и помъкна Кайла със себе си. Далия ги последва. Четиримата му бойци изпълзяха отзад и заеха позиции от двете страни на Хектор с готови автомати.

— Не стреляйте по хората — нареди им той. — Целете се в гумите. Те са най-лесната мишена. Готови? Бърз залп и залягате. Познавате Утман. Не му давайте да се прицели. Няма да пропусне.

Всички стиснаха автоматите, приклекнали под металната преграда.

— Огън! — извика Хектор.

Всички скочиха и стреляха на автоматичен. Куршумите полетяха из целия път, но нито един не улучи предните колела. От каросерията на тойотата Утман вдигна спокойно и уверено автомата си. Стреля два пъти един след друг толкова бързо, че гърмежите се сляха в един. Първият му куршум улучи в главата мъжа до Хектор и го уби моментално. Човекът се катурна през облегалката. Вторият куршум на Утман засегна тюрбана на Хектор и той усети ужилване по меката част на дясното си ухо. Скри се и притисна длан до ухото си. Видя кръвта и това го ядоса ужасно.

— Копеле! — възкликна той. — Предателско копеле!

Въпреки гнева си обаче призна, че противникът му е великолепен стрелец. Две попадения в главата с два изстрела. Надникна отново и видя, че тойотата е много по-близо. Моментално се сниши и куршумът на Утман изсвистя над главата му. Премести се и отново бързо се подаде, изстреля три куршума и се скри миг преди Утман да отвърне с изстрел, който мина на косъм от него. Тойотата вече беше толкова близо, че ясно чуваше звука на двигателя й наред с ръмженето на автобуса. Най-отдалеченият от Хектор мъж скочи с вдигнат автомат, но Утман го уби, преди да успее да дръпне спусъка.

Хектор отново изскочи, възползвайки се от краткия момент, който бе необходим на Утман да заеме позиция след попадението си. Откри, че тойотата вече е на не повече от четирийсет метра зад автобуса, което означаваше стрелба от упор дори за разнебитения му калашник. Отново стреля в предната гума, като взе предвид отклонението наляво в мерника. Изкара късмет и видя как гумата експлодира. Изгубила управление, тойотата рязко поднесе и се заби в крайпътната канавка. Утман беше стрелял миг след Хектор, но бе изгубил равновесие в каросерията и не улучи. Тойотата се запремята в облак прах и камъчета. Хектор не успя да види какво стана с хората в нея и за миг си помисли, че това е шансът му да се върне и да убие Утман, докато все още е замаян и в безпомощно състояние. После видя прашните облаци на други два камиона, носещи се на висока скорост след разбития джип. Явно бяха чули стрелбата и се бяха втурнали да се включат във веселбата.

— Не спирай! — извика Хектор на Тарик. — Карай колкото се може по-бързо.

Тръгна по пътеката между седалките, но спря при Хейзъл и Кайла. Кайла беше в ужасно състояние — пребледняла, трепереща и разплакана. Погледна към него.

— Уби ли го, Хек?

— Съжалявам, скъпа, но май не успях. Следващия път ще го направя, обещавам ти.

Кайла захлипа сърцераздирателно и зарови лице в рамото на майка си. До този момент се бе представила като толкова силна, храбра и в добро разположение на духа, че Хектор си беше помислил (или по-скоро му се искаше да си мисли), че е преминала през ужасното изпитание без сериозни психологически травми. Сега вече знаеше, че това е илюзия. Травмата бе толкова дълбока, че беше разбила самите основи на съществото й. Предстоеше й дълга и тежка борба, за да се възстанови. Хектор знаеше, че Кайла ще се нуждае от цялата любов и грижи, които можеха да й предложат той и Хейзъл.

„Ще има време и за това — каза си той. — Първата ми работа обаче е да ги измъкна от зъбите на Звяра“.

Остави ги и изтича при Тарик.

— Не бива да пропускаме отбивката за стария път — тихо и напрегнато каза той.

— Старицата ми каза, че знака го няма, но стълбът му си е останал на място. Трябва да е ето онова там — посочи той почервенялата от ръжда тръба, стърчаща сред бурените от лявата страна на пътя. Наби спирачки и намали, за да завие. — Не виждам никакъв път.

— Ето там! Между двете скали. Те би трябвало да са оригиналната маркировка.

Автобусът подскочи в края на главния път и се понесе между камъните, като едва не остърга страните си в тях.

— Ето! Вече се виждат старите следи — посочи Хектор.

След като бурените останаха зад тях, пътят стана още по-ясен. Хектор продължаваше да се оглежда назад за преследвачи, като в същото време насочи Тарик към групата скали малко пред тях. Явно преследвачите бяха спрели да помогнат на преобърнатата тойота, защото вече не се виждаха. Отне им известно време, преди да се появят отново по главния път, а през това време Хектор беше скрил автобуса зад скалите. Преследвачите подминаха на висока скорост отбивката и продължиха нататък, без изобщо да намалят. Хектор ги наблюдаваше през бинокъла и разпозна Адам и Утман в каросерията на първата кола. Бяха оцелели при преобръщането, за съжаление.

Веднага щом изчезнаха в прахта и далечината, Хектор се обърна към Тарик.

— Скоро ще се усетят, че са се излъгали. Карай по-бързо.

Излязоха отново на остатъците от пътя и продължиха напред. На някои места летните бури и наводненията бяха изровили опасно земята и Тарик трябваше да отбива, за да заобиколи най-лошите места. Теренът постепенно се издигаше и нямаха почти никакво прикритие. Хектор се оглеждаше неспокойно назад. Знаеше, че когато се усети, Утман ще се върне да потърси къде са отбили от пътя. Веднага щяха да ги видят на голия хълм. Автобусът мудно се изкачваше нагоре, а сините планини на Етиопия се издигаха право пред тях. Когато приближиха хребета, Хектор изтича към задната част на колата и се загледа през прозореца.

— Мътните да го вземат — промърмори той.

Облаците прах показваха, че камионите на преследвачите се връщат от север по главния път. Хектор погледна напред и видя, че още са на голия склон, малко преди хребета на хълма.

— Няма да успеем — промърмори под нос той.

Нямаше смисъл да подканва Тарик; той караше с максималната възможна скорост по неравния терен. Преследвачите вече се виждаха ясно. Внезапно водещият камион спря. Все още бе твърде далеч, за да могат да се разпознаят хората в каросерията, но Хектор си представи как Утман насочва бинокъла си към автобуса. После двата камиона потеглиха толкова внезапно, колкото бяха спрели. Стигнаха мястото, където автобусът се беше отклонил от магистралата, намалиха скорост и бавно завиха по стария път.

— Ето ги и тях! — занарежда Хектор. — А ние нямаме и километър и половина преднина.

Гледаше ги как изкачват склона зад тях. Противниците обаче бяха принудени да се справят със същите опасни дупки по пътя. По-добрата им скорост вече не представляваше предимство. Автобусът стигна хребета. Нататък пътят се спускаше в друга долина с ширина около километър и половина, след което започваше последното изкачване към подножието на планинската верига. Автобусът с дрънчене се понесе надолу и преследвачите изчезнаха от поглед. В долината теренът беше по-добър и успяха да наберат по-сериозна скорост.

Хектор погледна напред над рамото на Тарик. Плътният планински масив пред тях изглеждаше непреодолим, докато не различи началото на тесен проход между намръщените скали. Показа се през прозореца и погледна назад точно когато първият противников камион се появи на хребета. Спря само за момент, докато Утман се ориентира, след което продължи надолу към долината след тях. Вторият камион го следваше плътно. Хектор знаеше, че на равния терен преследвачите ще имат по-голямо преимущество от стария автобус. Шансът рязко се беше наклонил в полза на Утман. Погледна напред към прохода. Щяха да стигнат до него малко преди камионите да ги настигнат. Хейзъл и Кайла го гледаха и той им се усмихна окуражаващо.

— Ще се обадя на Пади О’Куин по сателитния. Не може да е много далеч.

По изражението на Хейзъл разбра, че лъжата не е минала. Имаше най-малко дузина причини Пади да не е зад първия завой в прохода, облечен в бляскави доспехи и готов да се притече на помощ. Кайла обаче се посъживи и избърса сълзите си с опакото на дланта. Хектор не можеше да я погледне в очите, изпълнени с фалшива надежда. Върна се при задния прозорец и погледна приближаващите камиони, докато включваше телефона и го чакаше да намери най-близкия сателит. Впери поглед в малкия екран, но той показа съвсем слаба връзка, която просветна за момент и почти веднага изчезна.

— Планината ни блокира — уплаши се той.

Въпреки това набра номера на Пади и чу слабия прекъсващ сигнал. После му отговори някакъв неясен глас, който можеше да е колкото на Пади, толкова и на всеки друг.

— Пади, ако си ти, сигналът прекъсва. Ако можеш да ме чуеш, положението е такова — намираме се на стария планински път, но лошите са по петите ни. Не мисля, че ще успеем да им избягаме. Ще бъдем принудени да спрем и да се бием. Противниците имат голямо числено и огнево превъзходство. Води ги Утман. Ти си последната ни надежда. Идвай, ако можеш.

Повтори съобщението бавно и ясно, след което прекъсна връзката и видя, че Хейзъл и Кайла са чули всяка негова дума въпреки дрънченето и тракането на автобуса. Не можеше да ги погледне в очите и отново се обърна към счупения заден прозорец. Камионите ги настигаха. Вече можеше да разпознае Утман в каросерията на първата кола и до ушите му достигаха ликуващите викове на преследвачите, които размахваха оръжия. Погледна напред и видя, че проходът не е много далеч. Червеникавите скали се издигаха отвесно от двете страни на отвора. Взе автоматите и патрондашите на двамата убити от Утман и ги подаде на жените.

Знаеше, че Хейзъл е отличен стрелец с автомат и затова се обърна към Кайла:

— Знам, че те бива с пистолет, госпожице Банок. Можеш ли обаче да стреляш с калашник?

Кайла бе твърде шокирана и уплашена, за да говори, но поклати глава и се усмихна несигурно. Хектор извади пистолета изпод туниката си и й го подаде наред с два резервни пълнителя. — Кажи на майка ти да ти покаже как се зарежда пълнител на автомат. Можеш да й осигуряваш амуниции, когато кафявата гадост уцели вентилатора.

Зареждането на пълнители поне щеше да ги разсее от заплахата, която приближаваше зад тях. Хектор погледна към скалистия портал в началото на прохода.

— Е, дами, проклет да съм, ако не успеем да стигнем до прохода — с приповдигнат тон рече той и продължи да наблюдава врага през задния прозорец.

В същия миг всички се снишиха, когато противникът откри огън и куршумите затракаха по ламарината на автобуса; един влетя през задния прозорец и пръсна стъклото пред Тарик.

— Май започват да губят търпение — отбеляза Хектор и се усмихна окуражаващо на Кайла. Стигна до задния прозорец и надникна навън. Първият камион беше само на няколкостотин метра зад тях и вече чуваше съвсем ясно виковете на противниците, но те все още бяха твърде далеч, за да успее да ги свали със стария автомат. От пътя зад тях се вдигна прах, когато джихадистите отново откриха огън. Вече виждаше Утман, облегнат на кабината на камиона с готов за стрелба автомат, чакащ удобен момент за поредния точен изстрел. Имаше червена следа отстрани на лицето си и ризата му беше окървавена, вероятно от удара след преобръщането на тойотата. Хектор изпита удоволствие, че кучият син не се е отървал невредим от катастрофата.

Точно преди да стигнат прохода, последва нов автоматичен откос, който улучи едно от задните колела. Гумата се спука с гръм и задницата на автобуса се заклати като дебела жена, танцуваща хавайска хула. Миг по-късно влязоха с рев в гърлото на прохода и за известно време каменните му стени ги защитиха от неприятелския огън.

Хектор беше принуден да вземе бързо решение. Старият автобус вече едва креташе. Чуваше се плющенето на спуканата гума и скоростта им намаляваше бързо. Невъзможно беше да бягат още дълго. Трябваше да избере място, където да окаже отпор. Формата на прохода му даваше известна надежда. В това затворено пространство Утман нямаше да има възможност да ги обкръжи или да маневрира. Щеше да му се наложи да атакува фронтално. Хектор подаде глава от страничния прозорец и видя, че проходът напред не е много широк. Вероятно можеше да използва автобуса като преграда, а стоманеното шаси щеше да послужи като бариера, иззад която да защитават позицията си.

Погледна червените скали от двете страни на пътя. От този ъгъл беше невъзможно да прецени височината им. Стените бяха издълбани през вековете от стичащата се вода и бяха гладки и вдлъбнати. Надвисваха над дъното на прохода като покриви на гледащи една срещу друга веранди. На Утман щеше да му е трудно да прати хора горе, които да стрелят в прохода. Разбира се, вместо това те можеха просто да метнат ръчни гранати. Това щеше доста да разведри положението, но какво пък! Нищо в този живот не е лишено от дребните си проблеми.

Забеляза, че наближават завой. Погледна назад. Противникът не се виждаше още. Старият автобус стигна завоя и го взе с дрънчене. Хектор се опули от ужас. Малко по-нататък пътят беше напълно блокиран. Дясната скала се беше разцепила и се бе изсипала в прохода, преграждайки го от единия край до другия. Някои от канарите бяха по-големи и от автобуса. Умът на Хектор трескаво затърси изход от положението. И изведнъж си даде сметка, че вместо смъртоносен капан преградата може да се окаже спасение. Ако успееха да изкатерят стената, преди да се появят Утман и Адам, това щеше да промени всичко. Купчината скали щеше да се превърне в непреодолим редут. Адам и разбойниците му щяха да се принудят да изоставят камионите и да се катерят, за да се доберат до тях, а така щяха да бъдат открити на всяка стъпка.

— Тарик! Закарай ни колкото можеш по-близо до камъните — извика той, след което се обърна към трите жени и заговори бързо, като същевременно превеждаше на Далия. — А сега ме слушайте. Хейзъл! Ти и Далия излизате първи и вземате Кайла между вас. Виждате ли ниското място отляво между онези две канари? Трябва да минете през него. Не е много далеч. Не спирайте, докато не стигнете горната част. Останалите ще ви следваме. Всеки мъж да носи оръжието си. Аз ще взема сандъка с боеприпасите.

Сандъкът тежеше близо четирийсет и пет килограма и Хектор беше единственият, който имаше силата да се справи с лекота с него.

Тарик наби спирачки и спря автобуса успоредно на преградата, всички се изсипаха навън и се втурнаха към камъните. Ревът на преследващите ги камиони се усилваше от високите стени, караше горещия въздух да вибрира и с всяка секунда приближаваше все повече и повече. Засилващият се шум ги пришпори да ускорят крачка. Кайла падна точно пред цепнатината между двете големи скали, поваляйки със себе си Хейзъл и Далия. Хектор пусна сандъка с патроните, изправи Хейзъл на крака и преметна дъщеря й през рамо. Изтича с нея и я прехвърли от другата страна на каменната бариера. Хейзъл и Далия я последваха. Без да спре нито за миг, той се плъзна обратно по склона към изоставените амуниции.

— Не, не! — изпищя Хейзъл след него. — Остави ги. Връщай се.

Хектор не й обърна внимание и взе сандъка. Вече беше единственият, останал от тази страна на стената. Вдигна сандъка на рамо и отново тръгна нагоре. Ревът на камионите отекваше още по-силно в стените на прохода. Хектор чу виковете зад себе си, последвани от автоматичен пукот. Един куршум се заби в дървения сандък на рамото му. Ударът го извади от равновесие и той се прекатури през върха на стената в обятията на Хейзъл.

— Господи, помислих си, че ще те изгубя — изхлипа тя.

— Съжалявам — прегърна я бързо. — Няма да се отървеш така лесно от мен.

Обърна се да ръководи отбраната. Камионът на Утман наби спирачки толкова рязко, че поднесе долу в прохода. Вторият камион го блъсна отзад. Джихадистите се изсипваха от двете коли и тичаха напред, стреляйки по Хектор и хората му. Утман обаче още не си беше възвърнал контрола. Хектор, Тарик и двамата оцелели агенти от „Кросбоу“ се проснаха по корем на стената и откриха огън по тях. Противниците започнаха да падат по склона. Атаката им бе осуетена и те започнаха да отстъпват безредно. Неколцина останаха да лежат в прохода. От това разстояние дори раздрънканите калашници бяха доста ефективни.

Някои от оцелелите се скриха зад двата камиона. Останалите побягнаха назад към завоя. Шофьорите забързано разделиха колите и обърнаха, за да побягнат назад, а куршумите от калашниците се забиваха в ламарините им. Когато камионите изчезнаха, Хектор преброи телата на шестима души на пътя. Две от тях още мърдаха. Единият викаше другарите си на помощ, а другият пълзеше към завоя на лакти, явно с парализирани крака. Мъжете на стената откриха с удоволствие огън по тях. Преди Хектор да успее да ги спре, двамата ранени джихадисти се простиха с живота.

„Не е точно крикет, но пък по тези краища никой не е чувал за тази игра“. Не изпитваше никакво съжаление към убитите. Знаеше, че самият той едва ли щеше да срещне повече милост и съчувствие, ако ролите им бяха сменени — нещо, което можеше и да се случи в близкото бъдеще.

— Тарик, един от хората да събере празните пълнители и да ги даде на жените да ги заредят. Утман ще се върне всеки момент, бъди сигурен.

През следващия час Утман направи още два опита да атакува бариерата. И двата пъти плати скъпо — на пътя пред позицията на Хектор вече се търкаляха четиринайсет трупа.

— Адам е повикал подкрепления. Сега там долу сигурно има двеста души — каза Хектор на Хейзъл. — Колко боеприпаси са ни останали?

— Около триста патрона в сандъка, който донесе. Изразходвате ги доста бързо.

След кратка пауза тя попита:

— Защо непрекъснато гледаш нагоре към скалите?

— Опитвам се да преценя какъв ще бъде следващият ход на Утман, след като вече разполага с повече хора.

— И какво ще направи?

— Ще изпрати трийсет или четирийсет души горе, за да стрелят по нас. След като заемат позиции, ще ни притиснат и тогава Утман ще предприеме нова фронтална атака срещу бариерата. Този път няма да можем да ги отблъснем.

— И какво ще правим в такъв случай? — попита тя.

Ще се изтеглим под скалния навес, така че онези над нас да не могат да ни виждат — обясни той. — После ще направим нещо като каменна барикада, която да ни пази от фронталния огън.

Трите жени застанаха на пост горе на бариерата, докато Хектор и останалите издигнаха преграда под скалния навес. Работеха бързо и трупаха усилено камъните един върху друг. Когато приключиха, всички се върнаха на позициите си до жените в очакване на следващата атака.

Хейзъл наблюдава мълчаливо приготовленията им известно време.

— Това няма да свърши работа, нали? — тихо попита тя, за да не я чуе Кайла.

— Не — призна Хектор. — Поне не за дълго.

— Какво ще правим след това?

— Бива ли те в молитвите? Защото аз нямам абсолютно никакъв опит.

— Можеш да се опиташ отново да се свържеш с Пади О’Куин — предложи тя.

— Това няма да ни навреди. Поне ще има с какво да си запълня времето — съгласи се той и включи сателитния телефон. — Междувременно искам ти и останалите жени да се скриете зад парапета, преди да са открили огън отгоре.

Гледаше ги как се отдалечават, докато вървеше напред-назад по преградата и се опитваше да улови сигнал. Накрая се отказа.

— Все едно сме в дъно на кладенец — промърмори той. Слезе при жените зад преградата и седна до Хейзъл.

— Затишието преди буря — тихо й каза той.

— Да не го пропиляваме. Прегърни ме.

— Така е добре — каза той.

— Да, определено. Но знаеш ли, ще бъде ужасна загуба, ако всичко приключи тук, по този начин. Имах толкова много чудесни планове…

— Аз също.

— Ако решиш да ме целунеш сега, ще срещнеш много малко съпротива — призна тя.

— Кайла ни гледа.

Двамата се усмихнаха на момичето и то им отвърна неуверено.

— Нещо против да целуна майка ви, госпожице Банок? — попита Хектор и този път Кайла поклати глава и се изкиска.

— Вие двамата сте адски палави! — загледа ги тя с интерес. Целувката се проточи, но накрая беше прекъсната от гласове, отекващи от скалите над тях. И тримата погледнаха нагоре.

— Не си отивай — прошепна Хектор на Хейзъл. — Ще се върна да продължим оттам, откъдето спряхме.

Стана и посегна към автомата си. Видя, че Тарик и останалите вече гледат нагоре в очакване на първия неприятел. Хейзъл и Кайла клекнаха в краката му зад преградата и се загледаха с трепет към скалите. Хейзъл беше опряла автомата си върху парапета, готова за стрелба, а Кайла държеше пистолета в скута си, стиснала дръжката с две ръце. Далия клечеше зад тях.

— Можеш ли да стреляш, Далия? — попита Хектор.

Тя поклати глава и сведе поглед.

— Тогава се грижи за Кайла — каза й той и тя кимна и се усмихна, но пак без да го поглежда.

Хектор ги остави и се върна при хората си, като клекна до Тарик. Вече чуваха и гласовете на мъжете зад завоя под тях. Отвесните скали отразяваха звука и Хектор разпозна гласа на Утман Уадах, който се мъчеше да повдигне бойния дух.

Хектор знаеше, че онези горе ще се покажат първи, и затова насочи вниманието си натам. Видя леко помръдване на синия фон на небето и зачака. Движението се повтори и той вдигна автомата и се прицели. Главата на мъжа се показа над ръба на скалата и Хектор стреля три пъти. Отгоре се разлетяха парчета камък и главата бързо се скри. Хектор си помисли, че е пропуснал. Изчака няколко секунди, готов за следващата мишена, после най-неочаквано един автомат се плъзна през ръба и падна в прохода. Оръжието изтрака върху камъните недалеч от Хектор. Секунди по-късно безжизнено тяло се претърколи през същото място. Полетя надолу с плющяща като знаме бяла роба и тупна върху автомата. Мъртвецът лежеше по гръб и се взираше в небето с единственото си око и с изненадана физиономия. Другото му око беше отнесено от куршума на Хектор.

Хектор отиде до тялото и го обърна, за да освободи автомата. Взе оръжието и го претегли в ръка с удоволствие. Беше „Берета“ SC 70/90. За момент се зачуди откъде се е озовала у противника, но после си спомни хората от „Кросбоу“, които Утман беше убил в оазиса. Несъмнено това беше едно от техните оръжия. Едноокият труп имаше патрондаш през кръста. Хектор го свали, погледна джобовете и намери пет пълнителя с по трийсет патрона. Преметна патрондаша през рамо.

Бързо провери дали оптичният мерник не се е повредил при падането. Преди да успее да реши какво е състоянието му, отново забеляза движение горе. Вдигна инстинктивно автомата и главата на противника се появи точно на мерника. Стреля. Куршумът улучи директно там, където се беше прицелил. Джихадистът се прекатури през ръба и падна в краката на Хектор.

Удоволствието, че разполага с истински автомат, не продължи дълго. Почти в същия миг десетки глави с тюрбани се показаха през ръба и куршумите заплющяха като тропически дъжд по камъните около тях. Бойните викове на враговете отекваха в скалите. Надаваха ги онези от щурмовата група, която Утман Уадах събираше долу в прохода.

— Хайде! — извика Хектор на Тарик и двамата си оцелели бойци. — Не можем да останем тук, ще ни свалят като бълхи по корема на куче. Трябва да се скрием под навеса!

Всички скочиха и се втурнаха по обратния склон на бариерата. Почти веднага един от тях беше улучен от стрелците отгоре. Човекът падна отпуснат като парцалена кукла, така характерно за смъртта. Въпреки това Хектор спря насред дъжда от куршуми, за да се увери, че няма с какво да му помогне. После скочи отново на крака и се затича след другите двама. Преди да стигнат скалния навес, Тарик също беше улучен и се просна на земята. Хектор видя ярката кръв по гърба на туниката му и за миг му причерня пред очите.

— Не и Тарик. Моля те, Господи, не него.

Прехвърли автомата в лявата си ръка и тичешком награби падналия си приятел. Тарик не беше тежък и Хектор с лекота го понесе и го пусна зад каменния парапет.

— Погрижете се за него, доколкото можете — каза той на Хейзъл.

Отново беше вбесен. Изправи се и пусна дълъг откос по скалите горе. Трима противници се претърколиха през ръба и тупнаха върху камъните. Останалите побързаха да потърсят прикритие. Хейзъл и Далия вече се суетяха над Тарик. Хектор видя, че Далия плаче, и въпреки екстремната ситуация това го изненада.

— Защо реве? — изтърси той.

— Ама че тъп въпрос. Защото го обича, разбира се — отвърна Хейзъл, без да вдига глава.

— Боже мой! Всички сме влюбени — ухили се безразсъдно Хектор. Кръвта му беше кипнала от бойната лудост. — Лошо ли е ударен?

Стреля два пъти по главите от другата страна на прохода и уби още един противник.

— Не зная. Раната е в гърба. В кръвта обаче няма мехурчета, така че вероятно белият дроб не е засегнат.

— Притиснете раната. Опитайте се да спрете кървенето. Засега можем да направим само толкова. И в името на всичко свято, дръжте главите си ниско. Ти също, Кайла. Не можеш да ги улучиш с пистолета — подчертаваше думите си Хектор с единични изстрели.

Вражески откос улучи парапета и ги засипа с прах и парченца камък. Хектор приклекна и изплю камъче, после вдигна глава и се заслуша. Откъм входа на прохода се носеха пронизителни ислямски бойни викове. Хората на Утман изкатериха другата страна на бариерата и стигаха до върха, без да срещнат съпротива. Хектор се завъртя по корем зад парапета, докато не зае позиция за стрелба, без да се открива за онези на върха на скалите. Беше готов, когато първият противник вдигна глава над бариерата, но изчака да се появят и други. Първата глава бързо се скри и когато не последва огън, отново се показа предпазливо. Последваха я други. Хектор ги чакаше да станат непредпазливи. Трима врагове се изправиха в цял ръст, припявайки „Аллах акбар“.

Хектор стреля пет пъти толкова бързо, че прозвуча като автоматичен откос. Мъжете паднаха или се проснаха с изненадани викове и болезнени писъци. В цялата врява беше невъзможно да се прецени със сигурност, но Хектор реши, че може би е улучил и тримата.

— Не е чак толкова зле — тихо се поздрави той. — Още не сме изгубили съвсем форма.

Останалите врагове реагираха незабавно и изсипаха оловен порой върху навеса от върха на скалите и от бариерата. Куршумите къртеха камъни и изпълниха въздуха с бяла прах и вой на рикошети. Хектор прегърна Хейзъл с едната си ръка и Кайла с другата и ги притисна към земята. Лицата на всички станаха мъртвешки бели от прахта. Насред хаоса на стрелбата и бойните крясъци той долови далечния рев на множество двигатели?

„Какъв номер е измислил още Утман? — запита се той. — Не е достатъчно луд, за да се опита да прекара колите си през преградата, колкото и да ми се иска да видя това“. Ръмженето на двигатели обаче се засилваше и вече почти заглушаваше крясъците на джихадистите. Изведнъж Хектор осъзна, че звукът не идва от другата страна на преградата през пътя, а отеква от прохода зад тяхната позиция. Стрелбата на арабите оредя и стана по-колеблива. Хектор се претърколи и продължавайки да притиска двете жени към земята, надникна назад към завоя.

В този момент колона от три огромни камиона „Дженеръл Мотърс“ се появи на завоя и се понесе право към тях. Отстрани се виждаше логото на „Кросбоу“, в предната част на каросериите имаше монтирана двойка тежки картечници „Браунинг“ 50-и калибър. Зад картечниците на първия камион стоеше Пади О’Куин. Усмихваше се щастливо, докато завърташе цевите към джихадистите, които продължаваха да прииждат по бариерата, блокираща прохода. Във втория камион Дейв Имбис се целеше нагоре към скалите.

— Пади О’Куин и неговата банда ще изсвирят прочутото си парче специално за нас! — разсмя се Хектор и прегърна двете жени.

Картечниците откриха унищожителен огън и изпълниха прохода с грохот. Трасиращите куршуми на Пади разкъсаха върха на преградата и изпълниха въздуха с прах. Бягащите араби, мъчещи се да се спасят от другата страна, изчезнаха в огнената буря, разкъсани, преди да намерят прикритие. Дейв пък помете върховете на скалите. Човешки тела заваляха в прохода като презрели плодове, падащи от клоните на дърветата под напора на вятъра. Само за няколко секунди всички видими цели бяха поразени и картечниците замлъкнаха. Пади се огледа, забеляза сгушените зад парапета под навеса фигури и им махна весело.

— Добро ти утро, Хектор! Каква приятна изненада, че те виждам в добра форма. Мога ли да те хвърля до дома?

— Направо съм омагьосан — извика му в отговор Хектор. — Чак сега си давам сметка, че изобщо не съм оценил по достойнство слънчевата ти усмивка.

Той внимателно повдигна Тарик.

— Как си, братко? — попита го той, докато го носеше към първия камион.

— Ще бъда с теб още много години. Двамата трябва да убием онзи син на Шейтан, Утман Уадах — отвърна Тарик.

Гласът му беше слаб, но поне в устата му нямаше кръв. Хектор знаеше, че ще се оправи. Положи Тарик на задната седалка и жените се настаниха до него.

— Грижете се добре за него — каза той на Хейзъл. Беше повече молба, отколкото заповед.

— Не се безпокой, Хектор — отвърна Хейзъл. — Двете с Далия няма да позволим да му се случи нищо лошо.

— Къде са останалите? — с приповдигнат тон попита О’Куин, докато Хектор се качваше при него.

— Каквото виждаш, това получаваш, Пади — тъжно отвърна Хектор. — Вече няма никакви други.

Усмивката изчезна от лицето на Пади и поредната весела забележка замря, преди да е стигнала до устните му.

— Бог да спаси душите им — сериозно рече той.

— Амин.

— Но виждам, че си успял да спасиш момичето.

— Не е спасена, докато не я отведем у дома. Да вървим, Пади!

* * *

Поеха обратно през прохода към етиопската граница. Скоро стана ясно, че Утман не е в състояние да прекара колите си през или около нападалите камъни — никой не се опита да ги преследва. Спряха веднъж, за да може лекарят на „Банок Ойл“, когото Пади бе взел със себе си, да се погрижи за Тарик. Той му постави система, би му антибиотици и обезболяващи и превърза раната, след което продължиха нататък. Напредваха добре, макар на места пътят да бе напълно заличен. Хората на Пади го бяха ремонтирали набързо тук-там на идване. Стигнаха подножието на планините и продължиха през плетеницата долини и планински проходи, през които минаваше старият път. Движеха се на запад през остатъка от деня, като постепенно се изкачваха нагоре. Наоколо нямаше никакви селища и рискуваха да включат фаровете и да продължат, след като се стъмни. Пади се ориентираше по джипиеса на камиона. Четири часа след мръкване той обяви, че вече са в Етиопия. Не видяха обаче никакъв знак, който да отбелязва границата. Спряха конвоя за момент, за да отпразнуват събитието с чаша горещ чай. Докато водата завираше, Хектор включи сателитния телефон. На тази височина връзката беше кристална и чуваше намиращата се в Сиди ел Рациг Нела Восло така, сякаш беше седнала до него.

— Ще пристигнем в Жига-Жига преди зазоряване. Ела да ни вземеш, скъпа.

— С Бърни ще бъдем там, нямаш грижа! — отвърна Нела.

Продължиха да пътуват през нощта. Хектор стоеше до Пади на откритата платформа; и двамата бяха нащрек и не мигнаха, но тъмните планини, които пресичаха, бяха пусти. Два часа преди зазоряване стигнаха Жига-Жига, без да срещнат нито едно живо същество по пътя си.

Установиха се на защитен лагер в края на пистата и жените приготвиха закуска. В хладилника на камиона Пади имаше две дузини пресни яйца, шарен бекон и четири самуна стар хляб. Препекоха си филийки на въглените и ги намазаха с новозеландско масло, докато бяха горещи. С помощта на Далия дори Тарик успя да се надигне и макар да бе ревностен мюсюлманин, излапа парче бекон. Още пиеха черен чай, когато чуха звука на приближаващия „Херкулес“. Пади нареди по един камион да спре в двата края на пистата и да запали фарове. Нела спусна гладко гигантската машина и веднага щом свали рампата, Пади вкара трите камиона в товарния отсек и ги закрепи стабилно. Самолетът се издигна във въздуха двайсет минути след кацането.

Докторът смени превръзката на Тарик и даде мнението си:

— Извадил е късмет. Куршумът явно е пропуснал всички важни органи. Той е здрав, в добра форма и ще бъде на крака за нула време.

Далия плака безпомощно, докато Хектор й превеждаше заключението на лекаря на арабски. След това Хейзъл помоли доктора да обърне внимание на Кайла. Той я отведе в малката стаичка зад пилотската кабина и я прегледа внимателно.

— Физически се справя доста добре — обяви той. — Антибиотиците, които й е дал господин Крос, са се погрижили за отравянето на кръвта. Но след като се върнем в цивилизацията, трябва незабавно да й се направят изследвания за евентуални инфекции. Разбира се, още е слаба, но след тежки изпитания като онези, през които е преминала, подобно нещо следва да се очаква. Психичното й състояние изглежда много по-тежко. Разбира се, не съм специалист в тази област, но въпреки това ви съветвам при първа възможност да я заведете при най-добрите специалисти.

— Смятам да направя точно това — съгласи се Хейзъл. — Самолетът ми би трябвало да ме чака в Сиди ел Рациг. А сега ще се погрижа да поспи малко.

Обърна се към Хектор.

— Същото се отнася и за теб! Три дни подред не си мигнал.

— Стига си фучала! — запротестира той, докато тя го увиваше в спалния чувал, който бе открила в шкафа над койката.

— Фученето е едно от нещата, в които съм най-добра. Дотук беше с даването на заповеди, Хектор Крос. Оттук нататък с твоите камъни по твоята глава. Да не чувам повече възражения! Заспивай! — нареди тя и изключи осветлението.

Хектор и Кайла спяха като заклани, когато Нела приземи самолета в Сиди ел Рациг.

* * *

От момента на кацането Хектор се оказа изтикан на заден план. Не видя Хейзъл през остатъка от деня. Тя изчезна в директорските кабинети на компанията, където провеждаше срещи с Бърт Симпсън и конферентни разговори с централния офис в Хюстън. Всеки път, когато поглеждаше през прозореца на собствения си кабинет, Хектор ясно си даваше сметка за големия „Гълфстрийм“, който чакаше на летището; целият й багаж вече бе натоварен на борда и пилотите и екипажът бяха готови да излетят всеки момент и да откарат нея и Кайла на другия край на света.

Емоциите, които изпитваше, бяха непознати. През годините в живота му бяха влезли и излезли безброй жени, но тези влизания и излизания бяха режисирани от самия него. Почти не се замисляше за тези жени, след като си отидеха. А сега изпитваше смъртен ужас. Осъзна колко малко всъщност знае за Хейзъл Банок. Отлично си даваше сметка, че тя не е обикновена жена. Знаеше, че може да бъде абсолютно безмилостна; ако не беше така, нямаше да се добере до мястото, на което се намираше сега. Вътре в нея имаше безброй пластове и скрити дълбини, за които можеше единствено да предполага. До този момент Хектор бе напълно сляп за евентуални несъвършенства в тези дълбини. Изведнъж осъзна, че е по-уязвим, отколкото е бил някога досега. Чувстваше се гол и беззащитен. За първи път не контролираше напълно една връзка. Висеше на конеца, който Хейзъл Банок държеше в ръката си и който можеше да пререже така небрежно, както той бе рязал конците на другите жени. Ролите бяха сменени и усещането никак не му харесваше.

„Ето, значи, какво било наистина да си влюбен — мрачно си помисли той. — Струва ми се, че качествата на забавлението са преувеличени“. Хейзъл не се появи да обядва в столовата на компанията. Затова Хектор отиде в стаята на Кайла и я покани да му прави компания. Тя опита да откаже, но той настоя.

— Нямам намерение да ти позволявам да се заключиш в тази дупка и да се тормозиш.

Седнаха на една маса с Пади О’Куин, Дейв Имбис и младия доктор на компанията. Тримата по-млади мъже не бяха виждали хубаво момиче от месеци и се надпреварваха кой ще я впечатли повече.

Хектор се ужасяваше от мисълта да прекара остатъка от деня в кабинета си в очакване да бъде извикан от Хейзъл или на някакъв друг знак, че си е спомнила за съществуването му. Остави съобщение на секретарката на Бърт Симпсън, което да бъде предадено на Хейзъл, когато е свободна. Смени кубинките с по-леки обувки, излезе в пустинята и започна да тича. Четири и половина часа по-късно се върна в централата, плувнал в пот. Беше пробягал еквивалента на стандартен маратон, но не бе успял да изостави демоните си сред пясъците. Секретарката го гледаше от прозореца на кабинета си и побърза да го посрещне на входа.

— Госпожа Банок пита за вас. Би желала да ви види в кабинета на господин Симпсън при първа възможност, господин Крос.

Начинът, по който бе поднесено това съобщение, не беше никак успокояващ.

— Моля, предайте на госпожа Банок, че идвам веднага.

Изтича до кабинета си. Остана под студения душ по-малко от минута и се изсуши толкова бързо, че по гърба на чистата риза, която навлече, се появиха мокри петна. Среса все още мократа си коса и изми зъбите си с повече паста върху четката. Нямаше време за бръснене, така че потегли незабавно към кабинета на Бърт Симпсън. Хвана се, че се е разбързал, и си заповяда да продължи с по-достойно темпо. Почука на вратата и гласът й го подкани да влезе. Хектор неволно пое по-дълбоко дъх, сякаш се канеше да скочи от кула в басейн с ледена вода, и отвори. Хейзъл беше сама в кабинета, настанена зад бюрото. Вдигна поглед от купчината документи пред нея. Погледът й беше безстрастен и неразгадаем. Изправи се, без да се усмихне.

— Не можем да продължаваме така — рече тя.

Земята се люшна под краката на Хектор, сякаш бе станало земетресение. Беше толкова лошо, колкото се бе опасявал. Знаеше, че всеки момент ще го изхвърлят в кошчето за боклук. С огромно усилие запази твърда физиономия.

— Разбирам — отвърна той.

— Не мисля — твърдо рече тя. — Знаеш, че още утре сутринта трябва да отведа Кайла обратно в Хюстън. Тя се нуждае от незабавни професионални грижи. Не те видях през целия ден. Това беше достатъчно лошо. А сега трябва да те оставя тук. Това ще е все едно да откъсна парче от душата си. Не можем да продължаваме така. Искам да бъдеш до мен ден и нощ, завинаги.

Хектор усети как радостта се надига, за да изпълни пустотата в него. Не можеше да намери думи, които да не го представят като кръгъл идиот. Протегна ръце към нея и тя го приближи. Прегърнаха се трескаво, почти отчаяно.

— О, Хектор! — прошепна тя. — Колко жестоко от твоя страна да ме оставиш да съществувам без теб през всички тези самотни години!

— През цялото време те търсех, но ти беше адски неуловима — отвърна Хектор.

Хейзъл го поведе към кожения диван под прозореца. Той я прегърна през рамо и тя се притисна в него.

— Добре, а сега трябва да сме сериозни. Да направим планове, преди да бъда принудена да те оставя — каза тя. — Трябва да замина веднага, но не мога да ни лиша от радостта на още една нощ заедно. Двете с Кайла потегляме утре рано сутринта. Мислех да те помоля да дойдеш с нас. Ти обаче трябва да подготвиш нещата тук.

Изведнъж се разсмя.

— Май малко избързвам. Имам предложение за теб, което искам да обмислиш. Какво ще кажеш?

— Целият съм в слух — отвърна той.

— Много ми се иска да купя „Кросбоу Секюрити“. Предлагам цена четирийсет и пет милиона долара в брой срещу подпис. Но сумата подлежи на допълнително договаряне — добави тя и Хектор се разсмя.

— Еха, наистина работиш бързо. Но защо ти е да ми даваш всички тези пари?

— Не искам да имам вземане-даване с бедняци. Харесва ми мъжете да могат да си позволят да ме почерпят едно питие или да ме изведат на вечеря.

Хектор отново се разсмя.

— Знаеш, че „Кросбоу“ е оценена на трийсет и пет милиона — настоя той. — Какво ще кажат акционерите ти, ако изгърмиш десет милиона над пазарната цена?

— Първо, направих сметките. Трийсет и пет е подценяване на компанията. Тя струва четирийсет и пет, до последния долар. Второ, купувачът на „Кросбоу“ е Хейзъл Банок, а не „Банок Ойл“. Споразумяхме ли се? — протегна ръка тя.

— Определено се споразумяхме — поклати възхитено глава Хектор и стисна ръката й.

— Искам да поставя Пади О’Куин на твое място като директор на „Кросбоу“. Трябва да му предадеш поста при първа възможност, но всичко да бъде според изискванията. Именно затова съм принудена засега да те оставя тук.

Хектор не спомена, че трябваше и да се подготви за посрещането му в новия им дом в Хюстън.

— Не си ли се замисляла, че така ще остана безработен и ще се наложи да гладувам с твоите мизерни четирийсет и пет милиона? — попита той.

— Всъщност замислих се. По една случайност в „Банок Ойл“ се откри място за старши изпълнителен вицепрезидент. Няма да е зле да си помислиш. Заплатата ще бъде от порядъка на пет милиона плюс годишни премии и бонуси.

— Случайно да има шанс да работя близо до президента на компанията?

— Ще работиш директно под нея през деня и отгоре й през нощта — отвърна тя с похотливо пламъче в сините си очи.

— Кайла е права. Много си смахната.

Той се разсмя, но после изведнъж стана сериозен.

— Само че аз нямам нужната квалификация за работата, която ми предлагаш.

— Ти си умно момче, освен това ще имаш мен за учител. Схващаш бързо.

— Отново трябва да попитам какво ще си помислят акционерите ти за това повишение. Няма ли да вдигнат врява? — не преставаше той.

— Мога да гласувам с повече от седемдесет процента от акциите на „Банок Ойл“. Хората обикновено правят каквото им кажа, без да вдигат врява. Искаш ли работата?

— Определено няма да съм от онези, които ще вдигат врява. Искам я.

— Добре! Значи се разбрахме.

Тя хвана и двете му ръце и се вгледа в очите му.

— Бог ни е създал един за друг!

— Алилуя! Най-сетне съм вярващ!

— Оставяме всички ужаси зад себе си. Кайла ще се оправи, а ти и аз ще се позабавляваме здравата, Хектор Крос.

— Точно това ще направим, Хейзъл Банок.

* * *

Готвачът бе уредил вечерята да им бъде сервирана на терасата с изглед към залива. Лунният сърп беше великолепен, но Хектор и Хейзъл почти не откъсваха поглед един от друг, за да му се възхитят. Виното беше отлично, но те едва го опитаха. Имаха да си казват толкова много неща, че оставиха повечето от превъзходните пустинни пъдпъдъци на грил и гъшия дроб недокоснати в подносите, когато се оттеглиха в спалнята много преди полунощ. Първия път се любиха бързо и яростно. Беше чудесно, но не толкова, колкото следващите пъти. Накрая, преплетени в прегръдка, заспаха така дълбоко, че ужасните пронизителни писъци едва успяха да ги изтръгнат от забравата. Хектор се събуди напълно няколко секунди преди Хейзъл. Той скочи на крака и грабна пистолета от нощната масичка.

— Кайла е — каза, докато зареждаше патрон в цевта и вървеше към вратата, разделяща двете стаи. Хейзъл го следваше по петите. Без да си губи времето с дръжката, той подпря вратата с рамо и изкърти бравата. Втурна се в спалнята на Кайла; писъците й го накараха да се разбърза още повече. С насочен напред пистолет, готов да порази всяка цел, Хектор се увери, че стаята е чиста, след което запали осветлението.

Кайла се бе свила в средата на леглото, прегърнала колене с ръцете си. Когато се обърна към него, лицето й беше бяло като чаршафите, върху които лежеше. В очите й се четеше див ужас. Устата й беше зейнала. Писъците от гърлото й бяха пронизителни като пара, излизаща от спукан бойлер. Хектор бързо пристъпи към прозореца и бързо го провери, за да се увери, че оттам не е влязъл неканен гост. После отвори гардероба и погледна под леглото. Хейзъл сграбчи дъщеря си в прегръдките си, като се мъчеше да я успокои и да я накара да млъкне. Кайла обаче се замята така ожесточено, че майка й не бе в състояние да я задържи. Постепенно писъците станаха по-разбираеми.

— Не! Не! Моля ви, не му позволявайте да ме нарани отново.

Хектор остави пистолета на нощната масичка, хвана я за раменете, разтресе я леко и се загледа в лицето й.

— Събуди се, Кайла. Аз съм, Хек. Сънуваш кошмар. Събуди се!

Погледът й се фокусира. Тя потръпна и писъците изведнъж престанаха.

— Хек! Ох, слава Богу. Наистина ли си ти?

После се огледа с ужас.

— Той е тук. Адам е тук.

— Не, Кайла. Имаше кошмар.

— Казвам ти, тук е. Трябва да ми повярвате. Беше толкова близо, че усещах дъха му. Беше ужасно.

Нужни бяха обединените усилия на Хейзъл и Хектор, за да се успокои. След това, без да я пуска от обятията си, Хейзъл се пъхна под завивката с нея и я залюля като бебе, като й тананикаше тихо. Застаналият до леглото Хектор изведнъж осъзна, че е чисто гол, и отстъпи назад към вратата. Кайла незабавно скочи и в гласа й отново се доловиха истерични нотки.

— Не бива да си отиваш. Ти си единственият, който може да ни защити. Остани с нас, Хек. Тръгнеш ли си, той ще се върне. Моля те, не ни оставяй отново сами.

Хектор грабна захвърления от Кайла чаршаф, уви се като в римска тога и седна на края на леглото. Кайла се поуспокои и затвори очи. Когато си помисли, че е заспала, Хектор стана да изгаси лампите. Момичето моментално седна на леглото.

— Не! Не гаси осветлението. Направиш ли го, той ще се върне.

— Не се безпокой, скъпа — увери я той. — Лампите ще останат запалени, а аз никъде няма да ходя.

Най-сетне Хейзъл и Кайла заспаха, опрели глави върху една възглавница. Хектор остана буден до тях през остатъка от нощта. Гледаше прекрасните им лица и слушаше дишането им и това го изпълваше с удовлетворение, каквото не бе изпитвал никога досега.

На сутринта излезе с тях до самолета, който загряваше двигателите си. Двамата пилоти вече бяха в кабината. Хектор изкачи стъпалата с тях.

— Иска ми се да беше дошъл с нас, Хек — каза Кайла.

— Скоро ще дойда.

— Колко скоро? — настоятелно попита тя и Хектор погледна към Хейзъл за отговор. Тя беше готова.

— Хек ще дойде при нас преди края на следващия месец.

— Това обещание ли е, мамо?

— Да, миличка. А сега защо не поговориш с пилотите, за да разбереш след колко време ще стигнем до Хюстън? — предложи тя и Кайла завъртя очи.

— Опасно е да оставате насаме вие двамата. Човек не може да ви има доверие.

— Заминавай! — нареди Хейзъл.

— Споко де! Отивам.

Хектор остана сам, загледан как лъскавият самолет излиза в края на пистата, обръща и с рев на двигателите се понася обратно към него, за да се издигне във въздуха. Очертана като в рамка в овалния прозорец, Кайла му махаше с розова кърпичка, а в прозореца зад нея Хейзъл му прати въздушна целувка. После двете се стопиха в далечината.

* * *

Хейзъл му се обаждаше при всяка възможност през следващите няколко седмици. Първото й позвъняване бе четири дни след като отпътува от Сиди ал Рациг.

— Двете с Кайла вече се видяхме с доктор Хендерсън — каза му тя. — Чудесна е. Най-добрата в своята област. Тя ме изправи на крака след смъртта на Хенри. Взе Кайла в санаториума си, където ще може да я вижда колкото пъти на ден е необходимо. Докато е там, тя ще бъде подложена на пълни изследвания. Ще намирам време да я посещавам поне за два часа на ден. А ти с какво си играеш, голямо момче?

При всеки следващ разговор новините бяха по-добри. Кайла се възстановяваше бързо, но имаше неща, които Хейзъл можеше да му каже само на четири очи. Бяха разделени от почти месец, когато Хектор вече не можеше да издържа. Същата вечер тя му се обади по телефона.

— Двамата с Пади се върнахме от Аш-Алман днес сутринта. Прекарахме два часа с емира и принц Мохамед. Разтревожиха се, че напускам „Кросбоу“, но щом чуха, че отивам в „Банок Ойл“, настроението им се оправи. Разбира се, познават Пади и го харесват. Така че в Абу Зара всичко е уредено.

— И сега накъде?

— Исках да го обсъдя с теб. Смятам двамата с Пади да прескочим до корабостроителниците в Осака. Какво мислиш?

Корабостроителницата „Саноясу“ в Осака строеше нов супертанкер за „Банок Ойл“. Съоръжението беше с революционен дизайн и когато го пуснеха на вода, щеше да бъде най-големият товарен кораб в света. Бюджетът на проекта беше почти милиард долара. Строителството се извършваше при сериозни мерки за сигурност, за които се грижеше „Кросбоу“.

— Добра идея, Хектор.

— Хрумна ми и друга рядка мисъл. Защо не посетиш Осака по същото време? Можеш ли да прескочиш до другия край на Пасифика за няколко дни?

— Голям си изкусител, Хектор Крос.

— Че как иначе? Не съм те виждал от месеци.

— Седмици — поправи го тя.

— На мен ми се струват като месеци — не отстъпи той.

Тя замълча за известно време.

— Не ти ли липсвам? — натисна я той.

— Имам чувството, че съм изгубила и крака, и ръце.

— Идвай тогава!

— Сигурна съм, че за Кайла се грижат добре в санаториума. Но ще трябва да се посъветвам с доктор Хендерсън дали е подходящо — замисли се на глас тя. — Ще ти кажа утре.

На следващата вечер гласът й направо пееше по телефона.

— Доктор Хендерсън казва, че всичко ще бъде наред. Кайла ми поръча да ти донеса голяма кутия с любовта й в Осака. Ще се видим там в четвъртък.

— Това са още цели четири дни — замърмори Хектор. — Не знам как ще ги преживея.

Прекараха пет дни в Осака, през които предадоха цялата работа на „Кросбоу“ в Япония на Пади, срещаха се с инженери и директори на „Саноясу“ и инспектираха грамадния като планина корпус на танкера в корабостроителницата. На следващия ден Хейзъл нае хеликоптер и двамата оставиха Пади да поеме нещата, докато двамата се измъкнаха до един шинтоистки храм в подножието на Фуджияма, за да погледат цъфналите вишни. Докато се разхождаха из градината, попаднаха на старо дърво с невероятно чворест ствол. Хейзъл хвана ръката на Хектор и го поведе под разпрострелите се клони. Облегна се на дървото и се огледа бързо, за да се увери, че никой не ги гледа, после вдигна плисираната си пола до кръста и дръпна дантелените гащета настрани, разкривайки златното гнездо под тях. С два пръста раздели храсталака, оголвайки розовите си устни.

— Ето какво имам, голямо момче. А сега да видим ти какво предлагаш — дрезгаво прошепна тя и се сепна. — Господи! С всеки следващ път става все по-голям! С какво го храниш?

— Точно в този момент съзерцава най-любимото си лакомство.

Любиха се прави и напълно облечени, приятно възбудени от опасността да бъдат хванати в крачка от някой монах. Вишневото дърво се тресеше от тласъците им и бели цветчета се сипеха върху тях като конфети, за да полепнат по златните къдрици на Хейзъл. Обхваната от екстаза на оргазма си, тя представляваше такава невероятна гледка, че Хектор знаеше, че няма да забрави нито една подробност до последния ден от живота си.

Вечеряха сашими с риба тон и пиха горещо саке от древни порцеланови купички в тихата малка къща за гости, поддържана от монасите на територията на храма. След това се оттеглиха в покоите си и се любиха върху копринената постелка под серенадата на фонтана в двора. В кратките интервали между любенето разговаряха. Имаха да си казват толкова много неща, а времето не беше достатъчно. Най-важната тема и за двамата бе възстановяването на Кайла.

— Не знаех как да ти го кажа преди, толкова е ужасно. Но момичето ми е било разкъсано отвътре от онези мръсни свине. Знаеш ли какво е вагинална фистула?

Хектор беше така шокиран, че изгуби дар слово; стисна ръката й и кимна мълчаливо.

— Хирурзите я оправиха — продължи тя, — но междувременно откриха, че е в начален стадий на бременност.

— Ох, Господи! Горкото малко същество.

— Оправили са и това. Кайла е била под пълна упойка и няма никаква представа за това. Никога не бива да научава.

Хектор я притисна към себе си, мъчейки се да я утеши с близостта си. Тя тихо заплака на гърдите му и го прегърна с все сила. Дълго време останаха мълчаливи, след което Хейзъл се размърда и се отдръпна леко от него.

— Но сега всичко ще бъде наред. Първите изследвания показват, че Кайла не е заразена с ХИВ или някаква друга предавана по полов път болест, освен това се възстановява добре след операцията. Телма Хендерсън прави истински чудеса с нея. Кайла й се доверява. Освен ужасните травматични изживявания, на които е била подложена, тя е обхваната и от чувство за вина. Според Телма Кайла е убедена, че е предала доверието ми и паметта на баща си. Мисли, че вината е изцяло нейна, задето е позволила да бъде подмамена от онова чудовище. Телма обаче има значителен напредък с нея. Кошмарите вече са минало. Казва, че Кайла скоро ще бъде в достатъчно добра форма, за да дойде с нас в ранчото в Колорадо. Това винаги е било най-любимото й място на света. Както и моето. Кайла иска да посети мавзолея на Хенри, както и всичките си коне в ранчото, естествено.

Хейзъл се надигна на лакът. Хектор усещаше върху себе си погледа й в тъмното.

— Наистина смятам, че е много важно да прекараш известно време с нея — продължи тя. — Знаеш колко добре се разбирате и колко е привързана към теб. До голяма степен ти запълни огромната празнина, която остави Хенри след смъртта си. Превърна се в истински баща за нея, скъпи. Разбираш ли, и двете момичета Банок се нуждаят от теб.

— Разбира се, бих могъл да се върна в Хюстън още сега с теб и да оставя Пади сам да се оправя с операциите на „Кросбоу“ в Нигерия и Чили.

— Много добре знаеш, че никога не бих се съгласила с подобно нещо — поклати глава тя. — Сигурността на компанията е от първостепенна важност. Не, ще се върна в Щатите с пътнически самолет утре и ще оставя „Гълфстрийм“-а на твое разположение, за да ускорите предаването с Пади. Искам те в Хюстън към двайсет и пети този месец. Нали помниш, че обещахме на Кайла? Освен това бордът ще има извънредно общо събрание следващия понеделник, за да ратифицира назначението ти. Имам странното предчувствие, че ще те одобрят. Имаш приятели в залата — усмихна се Хейзъл за първи път. — След това тримата можем да отлетим заедно за ранчото.

Три седмици по-късно Хейзъл и Кайла посрещнаха Хектор, който кацна на летище, Уилям П. Хоби“ в Хюстън.

— Господи! Липсваше ми — прошепна Хейзъл, докато се прегръщаха.

— Не толкова, колкото ти на мен.

— Мамо, след като приключиш с него, мога ли да получа остатъците? — сладко попита Кайла.

Хектор се обърна към нея.

— Еха! Изглеждаш страхотно, Кай.

Лъжеше. В действителност тя беше много слаба и бледа. Той я целуна по бузите, хвана двете жени под ръка и излязоха през ВИП изхода на паркинга, където униформен шофьор ги чакаше, отворил вратата на големия кадилак.

Хектор очакваше градската къща на Хейзъл в Хюстън Да бъде огромна и претенциозна като палат. Очакванията му изобщо не се потвърдиха. Домът се намираше в покрайнините на града на територията на ранчо за говеда, което все още работеше. За да стигнат до него, прекосиха тучни заградени пасища с люцерна, на които пасяха белоглави крави. След това минаха покрай конюшни и други пристройки, преди да стигнат до къщата.

— Прилича на имението на Джей Ар от сериала „Далас“ — отбеляза Хектор.

— Това е Хюстън, Хек — напомни му Кайла. — Тук не позволяваме да се споменават второкласни градчета. Само чакай да видиш главната спалня. Мама я преправи напълно, специално за теб.

— Кайла! — строго се обади Хейзъл.

— О! — Кайла сложи пръст на устните си. — Не биваше да ти казвам.

И без да се разкайва ни най-малко, му намигна в огледалото.

— Ако искаш някой да те разведе наоколо, просто се обърни към старото си приятелче Кай Банок.

* * *

Събранието на борда трябваше да продължи час и половина по план. Хектор обаче задържа членовете като омагьосани в продължение на почти четири часа. Хейзъл никога не го беше чувала да говори пред публика и дори тя бе изненадана. Сърцето й се стопли от гордост, докато го слушаше. Беше толкова красив и самоуверен. Познанията му по темите бяха солидни и обширни. Представяше мислите си ясно и логично, като в същото време подборът на думите приковаваше вниманието и провокираше мисълта. Отговаряше находчиво на всички въпроси и отговорите му караха всички да кимат одобрително. Разбира се, бившият тексаски сенатор демократ Джон Бигълоу се опита да го препъне, но Хейзъл беше предупредила Хектор за него и той обърна нещата така ловко, че останалите спонтанно заръкопляскаха. Както беше предвидила тя, Хектор беше избран единодушно. После всички се скупчиха около него да го поздравят.

Хейзъл успя деликатно да го измъкне от тълпата други директори и го откара обратно в ранчото със своята „Мазерати“.

— Ужасно! — занарежда тя веднага щом излязоха на магистралата. — Май никога няма да мога да остана насаме с теб. Дори не ти казах за пътуването ми до Вашингтон. Видях се с президента. Казах му, че съм платила откуп за освобождаването на Кайла. Той замърмори и ми изнесе лекция как трябва да се отнасяме с терористи. После ми каза колко е щастлив за мен и Кайла. Явно изпитваше облекчение, че се е отървал от мен.

— Не иска ли да знае кои са били злодеите?

— Разбира се. Робъртс и куп мутри от ЦРУ ме въртяха на шиш. Аз обаче им казах, че преговорите са се провели по телефона. Плащането е станало електронно. Нищо не знам.

— И те са ти повярвали?

— Най-вероятно не. Но не ме подложиха на мъчения, за да изтръгнат истината.

— Храбри са, но не и глупави. Познават твърдата бисквитка, когато я видят — разсмя се Хектор.

След като паркира в подземния гараж, Хейзъл погледна часовника си.

— Прекали с приказките на онова заседание. Сега имаме само час и четирийсет минути, след което трябва да тръгнем за кънтри клуба — предупреди го тя. — Искам да те запозная с някои наистина важни клечки в Тексас.

— Е, значи имаме достатъчно време за малко нежности. Какво мислиш? — сериозно я попита той.

— Ти си наистина ужасен, Хектор Крос — строго рече тя. — Е, добре тогава. Винаги мога да намеря време за малко от това.

Сграбчи ръката му и двамата изтичаха до асансьора, който ги качи в спалното крило.

Час по-късно той я чакаше в дневната, когато тя излезе от спалнята си. Двамата застанаха в противоположните краища на помещението и се загледаха с възхищение един в друг.

— Не е зле — заяви най-сетне тя. — Никак даже.

— Обърни се! — нареди той и тя направи пирует пред него, а полите на балната й рокля се завъртяха около дългите й атлетични крака. Беше обута в черни кадифени пантофи с диаманти.

— Опитвам се да намеря думи, с които да опиша красотата ти, но това е непостижимо — призна той. — Мога само да кажа, че си най-великолепната жена на света.

— Приемам го — със смях отвърна тя.

— Чакай малко!

Изражението му се промени.

— Това на шията ти не са ли диамантите на Барбара Хътън?

Тя кимна и отново се разсмя.

— Разбира се, скъпи. Само най-доброто за моя мъж.

Хектор изглеждаше озадачен.

— Но… но… — запротестира той — ти изгуби огърлицата заедно с „Влюбения делфин“.

Тя поклати глава, продължавайки да се усмихва на объркването му.

— Онази огърлица беше копие.

— Копие? — потресен бе Хектор. — Ами тази, която носиш в момента? Тя ли е оригиналът?

— Разбира се, че не. Оригиналът е в трезора на една швейцарска банка. Имаш ли представа каква щеше да е застраховката, ако нося оригинала всеки път, когато отида да пазарувам в мола или реша да потанцувам в някой клуб?

Погледът му се стрелна към картината на Гоген на стената зад нея. Изобразяваше великолепен таитянски пейзаж с голи островитянки на преден план, които плуваха в син речен вир.

— А каква е застраховката на онова там?

Тя се обърна да види какво гледа и отново се усмихна.

— О, това не заслужава да се застрахова.

— Значи е поредният фалшификат?

— Фалшификат е много непристойна дума. Нека просто да кажем, че е копие на оригинала, който се намира в специално хранилище в Лондон, където температурата, влажността и осветлението са под строг контрол.

— Значи онези картини, които изчезнаха заедно с „Влюбения делфин“…?

— Точно така. Те също бяха копия. Освен опасността от кражба, представи си какви поражения би нанесъл морският климат на такива деликатни произведения на изкуството. Всички копия са дело на едно талантливо семейство от Тел Авив и почти не могат да се отличат от оригиналите. Смятам да ти покажа въпросните оригинали при първа възможност. Ти ще си единственият, който е имал тази привилегия, с изключение на Хенри и мен.

Хектор се разсмя доволно.

— Ти си коварна лисичка, любима моя!

— Още нищо не знаеш. Хайде, стига толкова с бъбренето. Заведи ме на танци, моля.

Тя замълча и после неуверено продължи:

— Мислех си дали да не вземем Кайла с нас. Не искам още да я оставям сама.

— Великолепна идея. Ще бъда кавалер не на друг, а на двете най-прекрасни момичета в Тексас.

* * *

Беше събота вечер и клубът бе пълен, всяко място на бара и всяка маса в ресторанта бяха заети. Хейзъл познаваше всички. До нея Хектор се движеше с лекота през множеството, очароваше дами от всяка възраст и впечатляваше мъжете с откровените си маниери и открития начин на говорене. Двамата с Хейзъл не бяха танцували досега, но бяха родени атлети и си паснаха без никакви усилия. Повечето гости не сваляха поглед от тях, докато се носеха по дансинга.

Малко преди полунощ тя изведе Хектор на терасата.

— Скъпи, Кайла не е танцувала цялата вечер. Някои от най-добрите момчета в щата са тук. Не погледна нито едно. Аз трябва да поговоря със Сара Лонгуърт. Ще бъдеш ли така добър да изведеш Кайла на дансинга? Опитай се да я накараш да се позабавлява.

— Добре, ще видя какво мога да направя.

Момичето прие с готовност поканата му за танц.

— Благодаря, че отново ми спасяваш живота, Хек. Направо се скапвах от скука.

Щом излязоха на дансинга, той откри, че тя има гъвкавостта и леката стъпка на майка си, но все още бе толкова слаба, че костите на ключиците й изпъкваха и той напипваше ребрата й под роклята на Том Форд. Дори професионално сложеният грим не можеше да скрие бледността й. Дълбоко в красивите й очи все още се виждаха сините отсенки на болката.

— Тук виждам доста приятни момчета. Забелязах, че някои се опитаха да те поканят на танц, но безуспешно. Какво има? — попита я той.

— Приключих с момчетата. С изключение на теб, естествено. Между нас казано, сериозно се замислям да стана лесбийка, само дето не знам как се започва.

— Не търси съвети от мен в тази насока — разсмя се той. — Изглежда забавно, но никога не съм го опитвал.

— Тази идея не те ли шокира? Надявах се да е така.

— Зная, че си се надявала на това. Но не се получи. Вече започвам да опознавам порочната ти душица.

— Тогава да оставим темата за сексуалната ми ориентация, а? Знаеш ли, че мама обеща да ни заведе в ранчото в Колорадо за уикенда?

— Очаквам го с нетърпение.

— Сигурна съм, че там страшно ще ти хареса. Имаме коне на пасищата, лосове и мечки в гората и огромни пъстърви в езерото. Разбира се, най-хубавото е, че и тате е там.

Говореше за баща си така, сякаш още бе жив. Хектор не беше уверен дали това е здравословно, така че не поде темата.

— Разкажи ми за ловенето на пъстърва. Хващате я и я пускате, нали?

— Мили боже, не! — шокирана беше Кайла. — Ядем я. Двете с мама сме истински риболовци.

— Но ги ловите на муха, нали?

— Разбира се, да не си мислиш, че сме пълни варвари. Аз съм шампионът по замятане в семейството. Ами ти? Можеш ли да мяташ въдица?

— Нямам представа — призна Хектор. — Ще трябва да ми дадеш малко уроци.

* * *

По време на полета до летището в Стийм Боут Спрингс се отклониха, за да прелетят над ранчото Банок. И тримата се скупчиха на един прозорец, за да разгледат великолепната пустош със заснежени планини, зелени гори, искрящи реки и езера. Хейзъл посочи границите.

— Площта е хиляда и осемстотин хектара. Онова е езерото Китара. Виждаш, че дължи името си на очертанията си. Цялото е на наша територия, а онова в горния край на китарата е имението.

Приличаше на голяма разхвърляна постройка с червени керемиди и множество скатове и подпори. От него стърчаха многобройни каменни комини, 6 т повечето от които се виеше дим. На широкия дървен кей имаше привързани половин дузина лодки, а покрай гората бяха наредени конюшни.

— Виж там, Хек, на върха на хълма Спайглас — посочи развълнувано Кайла блестящата постройка от бял мрамор, кацнала на челото на надвисналия над имението хълм. Двойната й порта се охраняваше от коринтски колони, поддържащи неокласическия покрив. — Това е мавзолеят на татко. Не е ли великолепен? Надявам се един ден да бъда погребана до него.

— Не бъди така мрачна, скъпа — сгълча я Хейзъл. — Денят е прекалено хубав, а ти си твърде млада и красива, за да си мислиш за смъртта.

Когато кацнаха, икономът на ранчото Дики Мънроу ги очакваше на летището с шевролет, способен да побере целия багаж на жените. Денят преваляше, когато стигнаха ранчото. Разполагаха само с час до залеза, за да изтичат до кея с въдиците. Дики беше пуснал стръв във водата и накъдето и да погледнеха, виждаха едри пъстърви.

— Като почетен гост можеш да хвърляш пръв, Хек — каза Кайла и го удостои с кокетен лек реверанс.

Хектор застана на ръба, освободи трийсет метра корда от макарата и я запрати на кълбо над водата, където тя се разви равномерно. Мухата кацна като водомерка на повърхността, но остана там само няколко секунди, след което нещо развълнува водата отдолу и пръчката се изви, когато четири и половина килограмовата пъстърва се замята на повърхността.

— Господи! Господи! — завика Хектор. — Май нещо се закачи на куката! Как да го сваля, Кай?

— Трябва поне от време на време да казваш истината. Наистина ти повярвах, когато каза, че нямаш представа от риболов — тъжно поклати глава Кайла.

В пет и половина на следващата сутрин тя заблъска по вратата на спалнята им и завика през ключалката.

— Ставайте, мързеливци такива. Водя ви на езда преди закуска. Чакам ви при конюшните след двайсет минути. Не закъснявайте.

Хейзъл изстена, седна в голямото легло и тръсна глава, за да отметне кичур коса от лицето си.

— Ама че ужасно дете? Защо не я заведеш при езерото да я удавиш?

До нея Хектор се претърколи на гръб, прозя се и разтърка сънените си очи.

— Много лека смърт за всеки малък варварин, посегнал на светостта на Татковината.

Кайла вече беше яхнала златистия си жребец, когато четирийсет минути по-късно Хектор и Хейзъл тръгнаха по пътеката към конюшните. Водеше коня през трасето със скокове на основната поляна. Макар да изглеждаше много дребна на гърба на едрото животно, тя си пасваше така добре с него, че кон и ездач изглеждаха като едно същество. Изражението й бе възторжено, беше овладяна от осезаем екстаз. Ръцете й боравеха бързо и уверено с поводите. Измъченото й тяло отново изглеждаше здраво.

— Напълно е променена — прошепна Хектор. — Виж я само, Хейзъл. Това ще бъде нейното избавление.

— Сега си давам сметка, че съм била сляпа. А ето че за първи път я виждам през твоите очи — тихо отвърна Хейзъл. — Имах своя представа какво е добро за нея и се опитвах да я натикам в калъп, който не й прилягаше.

Точно тогава Кайла погледна към тях.

— О, най-сетне изпълзяхте от леглото — извика им тя. — Дики е оседлал конете ви. Да вървим!

Препуснаха заедно около езерото.

— Доста добре седиш на седлото, но не те бива толкова, колкото с въдицата — каза Кайла на Хектор. — Къде си научил всички тези неща?

— Израснах в малко ранчо за говеда в Кения. Вършехме цялата си работа с коне и имахме поток с пъстърва в планините.

Продължиха в галоп по пътеката край гората, като подплашиха едър лос и го накараха да побегне уплашено нагоре по склона.

— Хек, ще те заведа да се запознаеш с татко — извика му Кайла.

Без да изчака протестите на майка си, тя ги поведе в галоп по стръмната виеща се пътека. Гората свърши внезапно. Мавзолеят се издигаше пред тях на самия връх, мраморните му стени проблясваха под лъчите на току-що изгрялото слънце. Беше по-малък, отколкото бе преценил Хектор от въздуха, но елегантните му линии го правеха величествен и внушителен. Пред високата двойна врата ги очакваше възрастен чернокож мъж с блестяща сребърна коса. Той пристъпи напред да поздрави Хейзъл и Кайла и задържа главите на конете, докато те слизаха от тях.

— Това е Том. Стар член на семейството — каза Хейзъл на Хектор. — Беше шофьор на Хенри, но сега пази гробницата му. Виж колко хубаво поддържа всичко.

Грейнал от комплимента, Том отвори вратите и Кайла ги хвана за ръце и ги въведе в залата. Подът беше покрит с шахматно подредени черни и бели мраморни плочи. В центъра се издигаше мраморна платформа, върху която имаше огромен саркофаг от червен гранит. Хектор моментално забеляза, че е копие на саркофага на Наполеон Бонапарт в Дома на инвалидите в Париж. Хейзъл пристъпи напред и коленичи на възглавничките от синьо кадифе, поставени от Том в подножието на саркофага. Сведе леко глава. Кайла и Хектор чакаха до вратата, докато тя вдигна глава и се изправи. След това Кайла изтича напред и се покатери върху капака на саркофага. Разпери ръце върху него и целуна полирания гранит.

— Здравей, татко. Толкова ми липсваше.

Надигна се и седна по турски върху саркофага. Направи знак на Хектор да отиде при нея.

— Татко, доведох ти гост — каза тя. — Това е Хек. Той е онзи, за когото ти казах, че ми спаси живота. Зная, че ще се харесате. Кажи здрасти на татко ми, Хек!

Без да се смути, Хектор пристъпи напред и постави ръка върху саркофага.

— Здравей, Хенри. Срещали сме се и преди, както сигурно си спомняш. Подписа договор с фирмата ми „Кросбоу“. Ще се грижа за твоите момичета, както правеше ти, докато беше тук с тях.

— Толкова мило от твоя страна, Хек — сериозно рече Кайла. — Точно това би искал да чуе татко.

Останаха в гробницата близо час. Том донесе букети свежо откъснати цветя и момичетата му помогнаха да ги подреди в сребърните вази около саркофага. Накрая Кайла и майка й се сбогуваха с Хенри Банок и Кайла му обеща да се върне скоро. След това излязоха навън на ливадата. Някаква сянка мина над тях и тримата инстинктивно погледнаха нагоре. Ниско над главите им прелетя синя гъска. Вятърът шепнеше тихо в големите й криле, които биеха въздуха. Птицата изкряка веднъж, а Кайла затанцува и й замаха.

— Това е татко! Той те харесва. Дошъл е да те приветства с добре дошъл в семейството.

Когато гъската се превърна в далечно петънце на фона на облаците, Хейзъл обясни:

— В семейството наричахме Хенри Гъската. В продължение на двайсет години той бе президент на ловен клуб „Тексаска гъска“. Именно оттам Кайла заимства идеята. Имам обаче странното чувство, че може би е права. Тази птица може наистина да е сянката на Хенри, дошла да ни види.

Отидоха до каменната пейка насред поляната, от която се разкриваше изглед надолу към езерото и имението. Седяха тихо, замислено, трогнати от всичко, което бяха изживели заедно. Накрая Кайла наруши мълчанието:

— Мамо, може би моментът не е най-подходящ за този разговор, но не мисля, че някога ще има подходящо време. Затова просто ще го изтърся и ще се надявам на най-доброто.

Тя пое дълбоко дъх.

— Няма да се върна в Университета за изящни изкуства. Положих големи усилия, но изучаването на изкуството така и не ми допадна и не се представих добре, нали?

Не изчака отговор и добави бързо:

— А и след всичко, което ми се случи в онзи град, ненавиждам Париж.

Хектор усети дълбокото разочарование на Хейзъл и стисна ръката й.

След момент тя погледна дъщеря си и се усмихна.

— Животът си е твой, миличка. Зная, че се намесвах и съжалявам. Просто ми кажи с какво искаш да се занимаваш и ще направя всичко по силите си, за да ти помогна.

— Вече подадох документи в колежа по ветеринарна медицина към Университета на Колорадо и смятам по-късно да специализирам големи животни.

— Коне? — предположи Хектор.

— Че какво друго? — разсмя се Кайла.

Хейзъл обаче не се разсмя с нея.

— Вече си подала документи и са те приели — каза тя.

Изглеждаше потресена. Хектор никога не я беше виждал така неподготвена. Стисна отново ръката й, когато тя отвори уста да протестира. Хейзъл премълча. За момент изглеждаше отчаяна и съкрушена, но накрая се взе в ръце и се усмихна несигурно.

— Добре, скъпа. Щом вече са те приели, най-добре в понеделник да отлетим за Денвър.

— Мамо, нали няма да се срещаш с декана?

— Разбира се, че ще се срещна.

— Но това е за мен, това си е моя работа. Вече не съм малко дете. Сигурно за първи път в живота си правя това, което искам. Не разбираш ли?

Двете жени впериха поглед една в друга. Хектор разбираше, че положението е взривоопасно и че всеки момент може да прехвръкнат искри. Изкашля се тихо и те се обърнаха към него.

— Кажи й, Хек. Тя не разбира — каза Кайла.

— Естествено, че разбира, Кай. Майка ти е най-прозорливото човешко същество, което съм срещал, било то мъж или жена. Тя знае какво е да се бориш сама, тъй като на твоите години го е правила. Оставила е всичко, за да следва мечтата си, както искаш да направиш ти сега. Тя знае, Кай. Повярвай ми, знае много добре.

Двете жени видимо се успокоиха. Хектор ги остави да си помислят известно време.

— Ти си тази, която взема решението, Кай — продължи меко той. — И си адски права, вече не си малко дете. Майка ти го знае и ти предлага пълната си подкрепа. Не можеш да бъдеш така жестока да я изключваш напълно от живота си, нали?

Кайла го погледна абсолютно смаяно. Тя скочи и се хвърли към Хейзъл.

— Скъпа майко, изобщо не исках това! — каза тя и заплака. — Беше толкова грубо от моя страна. Ти винаги си била в центъра на живота ми.

— Благодаря, скъпа дъще — задавено отвърна Хейзъл и двете се прегърнаха яростно и се разридаха.

„Е, поне вече не са „мама“ и „дете“ — помисли си Хектор, като се мъчеше да не се ухили пред тях. — Май сме в началото на нещо ново“.

Те бяха забравили за съществуването му. Той стана и ги остави. Отиде при чакащите на коневръза коне. Облегна се на рамото на жребеца и потупа шията му. Рядко му се бе случвало да изпитва такова задоволство от себе си. Двете жени го последваха половин час по-късно и дойдоха хванати за ръце.

— В понеделник сутрин отиваме в Денвър да посетим новия ми колеж и да се срещнем с декана — щастливо обяви Кайла. — И ти идваш, Хек!

Тя изтича до коня си и скочи на седлото. Препусна надолу по горската пътека, надавайки пронизителни каубойски викове.

Хейзъл приближи Хектор и го погледна в очите.

— Ти си един проклет гений, но подозирам, че си наясно с този факт — тихо рече тя.

— Принуден съм да призная, че и на мен ми е минавала подобна мисъл — отвърна той и тя го целуна.

* * *

Кайла постъпи във Ветеринарното училище в Денвър в началото на първия семестър на новата година, а Хектор пое по новото си поприще в „Банок Ойл“ като вицепрезидент на Хейзъл. Отначало не играеше активна роля в делата на компанията, а гледаше и слушаше. Повечето вечери двамата с Хейзъл оставаха до късно, като разучаваха и обсъждаха заедно купищата информация относно дейността на „Банок Ойл“ през последните пет години. Въпросите му бяха проницателни и провокативни. Хейзъл ги намери за толкова стимулиращи, че отново видя през неговите очи кога е постъпвала правилно и кога преценката й е била погрешна. Започна да разбира, че годините, през които бе съвсем сама, без сродна душа, към която да се обърне за утеха и подкрепа, са взели своето. Без изобщо да го осъзнава, бе започнала да губи скорост. Започнала беше дълго самотно бягане и то я бе изтощило. Сега отново имаше до себе си някого, на чиято преценка можеше да се довери, и това й действаше като удар от ток. Вече не се будеше сутрин, ужасявайки се от предстоящия ден. Отново се наслаждаваше на очакващите я конфликти и предизвикателства, на работата до изтощаване.

— Също като онзи финален сет в Австралия, когато спечелих титлата. Господи, всичко отново е толкова забавно.

За още по-голяма радост Хектор най-сетне беше готов да тръгне редом с нея. Месеци наред бе седял толкова тихо на заседателната маса, че останалите директори почти бяха забравили за съществуването му, но вече започна да се обажда. Когато преодоляха първоначалния си шок, те започнаха да се вслушват в думите му.

— Този твой приятел има и нюха, и инстинкта — каза й Джон Бигълоу, а в гласа му се долавяше уважение. — Досущ като Хенри на неговата възраст.

Делата на „Банок Ойл“ буксуваха в последно време, но сега започваха да потръгват отново, и то не само заради покачващата се цена на петрола. Хектор отлетя за Абу Зара и след пет дни преговори с емира издейства права за дълбочинно сондиране покрай цялото крайбрежие при „Зара осем“. Единайсет месеца по-късно разполагаха с първия работещ газов кладенец. Успехът беше невероятен.

Хейзъл и Хектор заминаха заедно за Абу Зара за официалното откриване на новия кладенец. Пади О’Куин, Бърт Симпсън и десетина старши служители на „Банок Ойл“ ги чакаха на пистата на Сиди ел Рациг. Хейзъл и Хектор прегърнаха Пади и се ръкуваха с останалите. Хектор се огледа.

— Къде е Тарик? — попита той.

Пади го изгледа особено.

— Ще се върне след два дни.

В тона му имаше нещо, което накара Хектор да застане на нокти.

— Какво е станало? — попита той.

— По-късно! — отклони въпроса Пади.

Отвори им се възможност да разговарят едва след като стигнаха сградата на петролния терминал. Докато слизаха от колата, Хектор подаде ръка на Хейзъл и в същото време изгледа свирепо Пади.

— Добре, Пади, сега ми кажи какво се е случило с Тарик.

Бяха само тримата, скрити от останалите от масивния джип, но въпреки това Пади сниши глас:

— Тарик замина за Аш-Алман да погребе и оплаче жена си Далия и детето им.

Хектор и Хейзъл го зяпнаха с увиснали ченета. Хейзъл наруши мълчанието.

— Далия? Мъртва? — изтърси тя. — Не! Не мога да повярвам.

— Къщата им изгоряла. Далия и бебето попаднали в плен на пламъците. Било късно през нощта и не успели да избягат.

— Бебе? — Хейзъл поклати глава. — Далия се е омъжила за Тарик? И са имали бебе?

— Син — кимна Пади. — Роди се преди шест месеца.

— Изобщо нямах представа — тихо рече Хектор.

— Тарик каза, че ти е писал.

— Значи не съм получил писмото. Изобщо не знаех.

Пади никога не го беше виждал толкова разстроен.

До него Хейзъл заплака тихо.

— Ох, Господи! — промълви тя. — Далия и бебето й, мъртви. Ох, Господи. Толкова е жестоко.

Хектор я прегърна през рамо и я поведе към терминала.

На следващата сутрин, когато влязоха в контролния център на терминала, Хейзъл още беше бледа и със зачервени очи. Хектор бе измъчен и сдържан. Бърт Симпсън и Пади станаха от местата си пред компютърните монитори на дългата контролна маса.

— Тарик е тук — каза Пади. — Чул е за пристигането ви и се върна от Аш-Алман рано сутринта.

— Извикай го — каза Хектор.

Пади включи интеркома и предаде нареждането. След няколко секунди на вратата тихо се почука.

— Влизай! — с дрезгав от чувствата глас извика Хектор.

Тарик застана на прага. Изражението му беше студено и откъснато. Хектор бързо отиде при него и го прегърна.

— Тежко е, стари приятелю — каза той. Гласът му още бе дрезгав.

— Да, тежко е — съгласи се Тарик.

Отстъпиха един от друг, смутени от неспособността да намерят думи. Хейзъл отиде при Тарик и докосна дясното му рамо.

— Сърцето ми е с теб. Далия беше великолепна жена. Дължа й живота си.

— Да — тихо рече Тарик. — Тя беше добра съпруга.

— А синът ти?

— Беше добро момче.

— Как се е случило това ужасно нещо? — попита Хейзъл.

— Вие бяхте нейни приятели — уклончиво отвърна Тарик. — Искате ли да се поразходим и да си спомним за нея?

„Иска да говори само с нас — досети се Хектор. — Взема много присърце съображенията за сигурност“, Той хвана Хейзъл за ръката и каза меко:

— За нас ще бъде чест да се разходим с теб, Тарик.

Излязоха на яркото слънце на Залива. В небето нямаше нито едно облаче и водите отразяваха великолепието му. Гледката беше твърде прекрасна за цялата тази тъга. Хейзъл вървеше мълчаливо по плажа между двамата мъже. Накрая не се сдържа.

— Пади ни каза, че е имало пожар в къщата ти? — оформи тя изявлението като въпрос.

— Да, госпожо Банок. Имало е пожар.

Тарик отново се умълча и те видяха как очите му проблясват на слънцето от сълзите и гнева.

— Опитах се да ги скрия. Купих къща в едно село, където никой не ги познава. Използвах друго име. Уредих брат й да остава при нея и да я пази, когато не можех да съм там. Той умря в пламъците с тях.

— Значи не е било злополука? — попита Хейзъл.

— Не беше злополука — потвърди Тарик и погледна към Хектор. — Знаеш кой го е направил.

Хектор кимна.

— Знам — с равен глас каза той.

Хейзъл впери поглед в него и също разбра.

— Бил е Утман Уадах! — прошепна тя. — Отново Звярът. Нали?

Хектор кимна.

— Но откъде разбра? — попита тя.

— Госпожо Банок, Хектор го разбра със сърцето си, не с главата. Също като мен — обясни Тарик. — Двамата с него познаваме Утман като роден брат. Или като смъртен враг.

— Знаеш ли къде е Утман сега? — попита Хектор.

— Да. С шейх Адам Типоо Тип в крепостта до Оазиса на чудото.

— Сигурен ли си? — попита Хейзъл и Тарик кимна.

— След погребението на жена ми, сина ми и брат й, след три дни траур ги оставих и отново отидох с автобус до Ганданга, преоблечен като просяк, за да търся убиеца им. Не успях да стигна крепостта. Беше твърде добре охранявана. Останах в Ганданга дванайсет дни. Видях много неща. Видях огромния нов флот моторници, построен от шейх Адам след смъртта на дядо му и командван от чичо му Камал. Видях заловените от тях кораби, стоящи на котва в залива. Чух хората да говорят за Утман Уадах. Чух ги да казват, че е станал дясната ръка на Адам и има огромна власт като приближен на господаря си.

— Видя ли ги, Тарик? — тихо попита Хектор.

— Видях и двамата. На дванайсетия ден дойдоха в Ганданга с още много мъже. Адам вече е много могъщ и влиятелен човек, а Утман е неговият генерал. Не можех да стигна до него. Бяха заобиколени от твърде много мъже и предпазливи. Може да чакам и години, но времето ми ще дойде — просто завърши Тарик.

Всички отново се умълчаха.

— Какво ще правиш сега, Тарик? — попита накрая Хейзъл.

— Това е повелята на ножа — отвърна той. — Кръвта иска кръв. Въпрос на дълг и чест. Жена ми и синът ми не намират покой в гроба. Трябва да им го дам.

— Нужно ли е да правиш това, Тарик? Изгубихме Далия, трябва ли да рискуваме и теб?

— Моля те, Хектор, кажи й.

— Тарик няма избор по този въпрос — обясни Хектор. — Трябва да направи онова, което изискват дългът и честта.

Погледна отново Тарик.

— Върви тогава, стари приятелю. Ако мога да направя нещо за теб, само ми съобщи по Пади О’Куин.

— Може да отнеме време… дори години — предупреди го Тарик.

— Зная — кимна Хектор. — Ще бъдеш на заплата в „Банок Ойл“ колкото и време да ти е нужно. Върни се при нас, когато всичко приключи.

— Благодаря, Хектор. Благодаря, госпожо Банок.

Тарик прегърна Хектор и се поклони дълбоко на

Хейзъл. После се обърна и тръгна покрай тръбата към пистата. Не погледна назад.

Хектор и Хейзъл разговаряха често за него през следващите месеци, но от Тарик нямаше никаква вест и постепенно споменът за него беше изтикан на заден план от трескавия им живот. Не го забравиха, но мисълта за него ден след ден престана да бъде така мъчителна и натрапчива. Хейзъл изрази много добре това една вечер, цяла година след срещата им с Тарик Хакам в Сиди ел Рациг. Кайла беше прекарала великденската ваканция в ранчото с тях и в понеделник трябваше да се върне на училище. Двамата пиеха шампанско преди лягане. Хейзъл вдигна чашата си към Хектор.

— Слава Богу, че Кайла е в безопасност в Америка и че онзи ужас е така далеч като разстояние и време.

* * *

По настояване на Хектор управлението на „Банок Ойл“ започна сериозни проучвания в областта на алтернативните енергийни източници. Той успя да се сдобие с пет патента от млад гений, за когото никой не беше чувал. Изобретенията имаха такъв потенциал за по-евтино и ефективно производство на електричество от вятъра, че „Шел“ и „Ексон“ скоро пожелаха да участват в предприятието. В края на втората финансова година след влизането на Хектор в борда „Банок Ойл“ беше в състояние да обяви увеличаване на дивидентите със седем и половина процента. Цената на акциите, която дремеше в продължение на няколко години, скочи на 255 долара.

Като капак на всичко това излязоха и резултатите от предпоследната година на Кайла във ветеринарното училище. Беше се класирала на трето място от курс от трийсет и шест студенти. Психотерапевтът й Телма Хендерсън обяви, че тя е напълно излекувана. Бе наддала малко и свежата здрава млада кръв отново придаваше сияние на кожата й. За Хейзъл щастието беше пълно.

Поредната година се изтъркаля неусетно. Дойде Денят на благодарността и Кайла пристигна от Денвър, за да прекара празника в дома им в Хюстън. Водеше със себе си гост. Той караше последна година в Медицинския колеж на Университета на Колорадо. Името му беше Саймън Купър. Кайла го настани на празничната маса и го погледна с блеснали очи. Реакцията на Хейзъл бе съвсем предсказуема.

— Ужасен сноб си, скъпа — разсмя се той. — Всъщност той е собственик на верига от над сто и трийсет огромни магазини за железария. В сравнение с него аз съм бедняк.

— Да не си посмял да сравняваш когото и да било на този свят със себе си.

— Такъв е изборът на Кайла. Ако се противопоставиш, само ще увеличиш решимостта й. Но вече си научила този урок, нали?

Вечерта, докато помагаше на Хектор да подготви барбекюто, Кайла помоли Саймън да донесе нова торба дървени въглища.

— Какво стана с намеренията ти да се посветиш на сафическите удоволствия на лесбийките? — попита я Хектор, след като останаха сами. — Имаш ли някакъв напредък?

— А, това ли? — небрежно отвърна тя. — Не получих подкрепа от теб, така че зарязах работата върху проекта.

Забоде с вилицата поредното парче месо от скарата, остави го в подноса и каза, без да го поглежда:

— Видях, че двамата със Саймън бъбрите. Какво мислиш за него?

— Саймън Купър ми прилича на стабилно момче. Най-добре е да помислиш два пъти, преди да го хвърлиш обратно в езерото.

— Обичам те, Хек. Преценките ти за хората винаги са безупречни. Но какво мисли майка ми за него?

— Трябва да питаш нея, не мен.

Кайла кимна и в същия момент Саймън се върна с дървените въглища. Тя взе подноса и го отнесе в кухнята. Хектор махна капачките на още две бири и подаде едната на Саймън. Забъбриха дружески, докато чакаха връщането на дамите. Хектор научи, че той е на двайсет и шест и че не само е симпатичен и хващащ окото, но и интелигентен, с интереси в много други области освен медицината — джаз, история на футбола, риболов и политика. Накрая Хейзъл и Кайла се появиха от кухнята с купища храна. Кайла вървеше няколко крачки зад майка си и Хектор я погледна въпросително. Тя грейна и му смигна в отговор.

На следващата сутрин Саймън замина да прекара остатъка от ваканцията със семейството си. Хейзъл даде на прислугата почивен ден. Отново останаха само тримата. През целия ден Кайла кипеше от енергия и добро настроение. Гледаха футбол по телевизията и тя отиде в кухнята, за да се върне с огромна купа горещи пуканки с масло. Изгълтаха ги, докато жените викаха на висок глас за „Тексас Лонгхорнс“. Хектор се престори, че не знае нищичко за правилата на играта.

— Боже мой! — запротестира той. — Онази грамадна горила с червения шлем шикалкави. Хвърля топката напред, а реферът си затваря очите!

Двете жени му се нахвърлиха радостно и той се ухили. Беше успял да ги наостри.

— Искам да кажа, че това не е нито крикет, нито дори ръгби — отстъпи той и те се сетиха, че ги поднася. Кайла го ръгна с юмрук в ръката.

— Хич не е смешно! — нацупи се тя.

Накрая „Лонгхорнс“ спечелиха и тя му прости светотатството. Мирът бе възстановен.

— Е, какво ви се прави? — попита Хейзъл.

— Аз лично искам да поговоря много сериозно с теб и с Хек, майко — отвърна Кайла. — Предполагам, че моментът е подходящ.

— Цялата съм в слух — предпазливо рече Хейзъл.

Кайла се обърна към Хектор.

— Ти, господине, превръщаш майка ми в лека жена. Хората започват да говорят. Не мислиш ли, че е време да постъпиш подобаващо с нея?

Хектор примигна. Кайла рискуваше да вбеси майка си; той не знаеше как да предотврати вулканичното изригване, което несъмнено предстоеше. Погледна косо към Хейзъл и за свое изумление видя, че се е изчервила. Гледката беше толкова прекрасна, че спря дъха му за момент. После Хейзъл се усмихна.

— Благодаря, Кайла. Много точно изрази чувствата ми — рече тя.

Двете се обърнаха и заразглеждаха с интерес Хектор.

— Е? Време е да чуем момчето — предложи Кайла.

— Имаш предвид тук и сега, пред тази публика?

— Ще те уведомя, че изобщо не е пред публика. А определено в рамките на семейството.

— Искате да кажете, на колене? Целият ритуал ли?

— Виждаш ли колко е схватлив, скъпа Кайла. Разбира отлично какво трябва да направи, нужно е само малко да го побутнеш — отново се усмихна Хейзъл, но вече без да се изчервява.

Хектор стана и изключи телевизора, след което започна да се бори със златния пръстен с печат на дясната си ръка.

— Трудно се сваля — обясни той. — Това е пръстенът на баща ми. Единственото, което ми остави. Ранчото премина у по-малкия ми брат — усмихна се тъжно. — „Теди се нуждае от помощ, а ти не“, така ми каза старецът. И сам съм щял да се справя.

Разтърка пръстена между палеца и показалеца си и погледна към Хейзъл.

— Ти си единственият човек, когото съм обичал през живота си повече, отколкото обичах стареца. Затова е напълно уместно да вземеш пръстена му от мен.

Пристъпи към дивана и коленичи пред нея.

— Хейзъл Банок — каза той, — обичам те толкова… повече… отколкото някога мъж е обичал жена. Ти си светлината на душата ми.

Лицето й омекна и очите й блеснаха.

— Ще се омъжиш ли за мен и ще останеш ли редом с мен през всички дълги и радостни години, които ни очакват?

— Определено и без ни най-малко съмнение и колебание! — отвърна тя.

Хектор сложи тежкия златен пръстен на средния пръст на лявата й ръка. Беше мъжки и прекалено голям за финия й пръст и се въртеше свободно около него.

— Това е само временен заместител. После ще купя истински годежен пръстен — обеща той.

— Никакви такива! — притисна Хейзъл свидливо пръстена към гърдите си. — Това е най-прекрасният пръстен, който съм виждала някога. Обичам го! Обичам го!

— Вече можеш да целунеш годеницата си — подкани го Кайла.

Хектор взе Хейзъл в обятията си и Кайла се разсмя, докато ги гледаше.

— Не беше лесно, но поне успях да ви прибера в домашната кошара и да затворя вратата — рече тя.

— Трябва да идем в Кейптаун да кажем на майка ми — предложи Хейзъл. — Ще дойдеш ли с нас, Кайла? И без това се показа като самозвана сватовница.

— Ох, майко, не смея да пропусна нито ден в училище. Просто трябва да бия Соупи Уилямс на изпитите в края на следващата година. Няма да повярвате как злорадства само.

— „Как паднаха силните“ — изрецитира Хейзъл. — Намираше всякакви извинения да се измъкнеш от лекции и упражнения, докато беше в Париж; веднъж дори се оправда с рождения ден на Едит Пиаф, както си спомням.

Кайла я изгледа неразбиращо, сякаш майка й говореше на монголски вместо на английски, и смени темата.

— Предай много целувки от мен на баба Грейс — рече тя.

Баба Грейс ги чакаше на терминала на „Тъндър Сити“ на летището в Кейптаун, когато кацнаха. Хейзъл се втурна по стълбата да я прегърне. Хектор им даде минута-две, преди също да слезе на пистата.

— Хектор, искам да те запозная с майка ми, Грейс Нелсън. Майко, това е…

— Много добре знам кой е, Хейзъл — прекъсна я Грейс и го погледна с очи, сини като тези на Хейзъл и Кайла. — Добре дошли в Кейптаун, господин Хектор Крос.

— Откъде знаеш? Кой ти каза? — изуми се Хейзъл и после й просветна. — Кайла! — възкликна тя. — Ще й извия предателския врат, само да ми падне.

Много си несправедлива към внучката ми. Все пак трябва да ти напомня, че не съм съвсем изкукуригала. Още мога да чета сантименталните колонки на светските списания. Както много добре ти е известно, абонирана съм за повечето от тях. Двамата с господин Крос вдигнахте много шум по цял свят, млада госпожо. Все пак признавам, че информацията, до която не успях да се добера от тези източници, ми бе изпратена по имейла от Кайла. Внучката ми има много високо мнение за вас, господин Крос. Надявам се да е оправдано.

Грейс Нелсън беше висока слаба жена в края на шейсетте и вдъхваше респект и опасения. Някогашната й несъмнена прелест беше съзряла до величествено и внушително, макар и леко страховито присъствие. Кожата й бе все още гладка, почти без бръчки. Внимателно подредената й коса беше като излъскано сребро. Дясната й ръка обаче, която протегна на Хектор, макар добре оформена и с маникюр, беше покрита с тъмните петна на възрастта. Хектор я пое и я целуна. Грейс се усмихна за първи път, откакто той слезе по стълбата.

— Изглежда внучка ми донякъде е права. Имате обноски, господин Крос.

— Това е най-големият комплимент на майка — едва чуто промърмори Хейзъл.

— Много мило от ваша страна, госпожо Нелсън. За мен ще бъде чест, ако ме наричате Хектор.

Грейс се замисли за момент и отново се усмихна.

— Е, щом сте на път да ми станете зет, намирам това за приемливо, Хектор.

Шофьорът на Грейс подкара нейния „Майбах“ през планините и лозята. Минаха през живописното селце Франсшоек и продължиха по Низината на хотентотите, докато не преминаха през внушителния варосан портал на имението Дункелд, кръстено на рожденото място на Грейс. Зад портала се простираха хектари безупречно подредени на ниски дървени рамки лози. От тях висяха тежки тъмнопурпурни гроздове.

— Пино ноар? — попита Хектор и Грейс го изгледа въпросително, след което кимна.

— Значи разбирате от лозя и вина, младежо?

— Хектор разбира от абсолютно всичко на този свят. Понякога е направо като трън в задника — обясни Хейзъл.

— Не бъди така вулгарна, Хейзъл — сгълча я Грейс.

Къщата бе в холандски колониален стил, проектирана от Хърбърт Бейкър през 1910 г. По-малкият брат на Грейс ги очакваше на предната веранда. Беше висок и строен мъж в началото на шейсетте, загорял от слънцето, с широки рамене и плосък корем от ръчната работа в любимите си лозя.

Хейзъл ги представи.

— Това е малкият брат на майка, чичо ми Джон, а това е Хектор. Чичо Джон е винарят на имението.

— Добре дошли в Дункелд. Чували сме много за вас, Хектор.

— Както и аз за вас, Джон. Трийсет и два златни медала на изложби на вино през годините и рейтинг деветдесет и осем точки от Робърт Паркър за последната ви реколта каберне совиньон.

— Значи харесвате виното? — Джон изглеждаше невероятно поласкан.

— Обожавам виното.

— Какво ще кажете да слезем в избата за малка дегустация, когато дамите ни дадат няколко свободни минути?

Хейзъл гледаше с едва прикрито веселие как Хектор прилага типичния си чар върху семейството.

На втория ден Грейс го отведе в своята градина със сагови палми. Тя бе отбелязана от Кралското ботаническо общество в Кю Гардънс като една от най-богатите частни колекции в Африка. Двамата прекараха половината следобед заедно там и се върнаха в къщата като заклети приятели. Хектор дори беше получил разрешението да се обръща към нея на малко име.

Последната вечер от посещението им цялото семейство вечеря в избата на Джон. Върнаха се в голямата къща с искрящи очи, зачервени бузи и развързани езици. Походката на Грейс беше мъничко нестабилна, но тя се оправда с леко главоболие и се оттегли рано, като преди това поднесе бузата си на Хектор за целувка. На следващата сутрин Джон и Грейс ги откараха до терминала на „Тъндър Сити“.

— Ще дойдеш на сватбата, нали, майко? Ти също, чичо Джон.

— Имаш тържественото ми обещание, скъпа Хейзъл. И двамата ще бъдем там — отвърна Грейс и позволи на Хектор да я целуне по двете бузи. — Добре дошъл в семейството, Хектор — каза му тя. — От много време Хейзъл се нуждаеше от мъж като теб.

— Ще бъда добър с нея, Грейс.

— И тя да гледа да бъде добра с теб, иначе ще си има работа с мен.

* * *

Хейзъл избра първи юни за сватбен ден и успя да съкрати списъка на поканените гости само на 2460 души. Хектор покани двама — брат си Теди и Пади О’Куин. Теди отклони поканата. Така и не беше простил на Хектор, че бе любимецът на баща им. Пади прие и освен това се нагърби с ролята на шафер. Чичо Джон предаде булката, а Кайла беше шаферка на майка си. В сватбения навес в средата на първия ред беше разположен специален фотьойл с кадифени възглавници за Грейс Нелсън, която след чаша-две от кристалното шампанско на Луи Рьодерер обикновено леко залиташе ляво на борд.

Бордът на „Банок Ойл“ гласува да пенсионира „Гълфстрийм“-а на Хейзъл и да го смени с ББД, „Боинг Бизнес Джет“. Тази преправена версия на „Боинг 737“ можеше да прелети разстоянието от Лос Анджелис до Париж, без да каца, с мах 0.78. Луксозният интериор беше дело на Джани Версаче. Вътре имаше просторна спалня за собственика с баня, както и всички удобства за още двайсет души. Това беше малкият сватбен подарък на директорите за Хейзъл.

Сватбеният подарък на Хейзъл за Хектор беше ръчен часовник „Ролекс Ойстър Перпетюъл Дей Дейт“ с платина и диаманти с посвещението „На X. от X., с вечна любов“ и картичка, върху която със златни букви беше написано:

Любими мой,

Обещавам през целия си живот

да вървя десет крачки зад теб. (Майтап!)

Твоя вярна и покорна съпруга,

Хейзъл

Хектор подари на Хейзъл художествена версия на пръстена на баща си, който се отличаваше от оригинала с това, че вместо плочка имаше петкаратов диамант и гравиран надпис „На X. от X., завинаги“. В бележката към него пишеше:

Императрице на сърцето ми,

Сега можеш да държиш оригиналния пръстен в

прословутия швейцарски трезор.

С цялата ми любов до края на пътя,

Хектор

Сватбата беше истински триумф дори по тексаските стандарти. В разрез с обичая празненствата продължиха три дни. Много след полунощ на третия ден всички се сбогуваха прочувствено с чичо Джон, Грейс и Кайла пред стълбата на самолета.

— Вече сте законна двойка. Дори баба Грейс не може да възразява — каза им Кайла. — Вървете дръзко и смело, плодете се и се размножавайте, деца мои!

— Кайла Банок, не си някаква продавачка на риба. Бъди така добра да не говориш като такава — сгълча я Грейс и отново избухна в сълзи.

Накрая булката и младоженецът се качиха в огромния самолет, бляскав в своята ливрея в алено и бяло, и полетяха през Атлантическия океан. Когато кацнаха на летище „Фарнбъро“ в Англия, на пистата ги очакваше „Бентли“ с шофьор, който да ги откара в Лондон. Управителят на хотел „Дорчестър“ ги въведе в апартамента на Оливър Месел. Не излязоха от него цели два дни. Обясняваха си, че трябва да се възстановят напълно от промяната на часовата зона, но много добре си даваха сметка, че оправданието им е смешно. На третата вечер отидоха да гледат „Както ви харесва“ на Шекспировата кралска трупа в „Глоуб“.

— Ако продължаваме така само с ядене и спане, ще се превърнем в двойка дебелаци — каза му тя на следващата сутрин, докато закусваха на терасата.

— Когато казваш подобни неща с тази твоя сладка усмивка, със сигурност ще последва нещо — отвърна Хектор. — Каква изненада си ми приготвила?

— Специалната изненада на медения месец, скъпи. Тази неделя е маратонът на „Рамблърс“. И ние с теб участваме.

— Четирийсет и два километра! — възкликна той.

— Плюс сто деветдесет и пет метра — поправи го тя. — Както и да е, какво толкова мърмориш? Имаш цели три дни за тренировка.

В деня на маратона валеше и духаше леден северен вятър, но двамата тичаха хванати за ръце, когато пресякоха финалната линия на алеята пред Бъкингамския дворец с позиции 2112 и 2113 от общо 30 000 участници.

— Това беше достатъчно за следващите няколко дни — каза му вечерта Хейзъл, докато седяха на специалната си маса, дискретно закътана в ъгъла на „Маркс Клъб“. — Утре е ден за култура и изкуство.

Седмица по-рано, както беше изискването, Хейзъл бе дала заявка в „Сторидж Къмпани“, че иска да види картините си, които се пазеха в трезорите им. Двамата с Хектор седнаха на един бял диван в стая, чиито стени бяха покрити с бежови завеси, за да няма нищо, което да отклонява вниманието на зрителя от произведенията на изкуството. Картините се донасяха благоговейно една по една от служителите, които ги поставяха на бяла дървена стойка пред тях. След това служителите се оттегляха и ги оставяха да се взират възторжено в някои от най-великолепните изражения на човешкия гений.

— Когато открил водопада Виктория, Дейвид Ливингстън казал: „Ангелите в небето сигурно се възхищават на гледки като тази“ — тихо рече Хектор.

— Напълно го разбирам — прошепна Хейзъл.

* * *

Два дни по-късно заминаха за Бъркшър за петдневните конни състезания „Роял Аскот“. Хейзъл беше член на клуба и имаха пълен кралския сектор. Между надбягванията Нейно Величество кралицата и херцогът на Единбург обикаляха сред гостите. Хейзъл и Хенри често бяха гости на кралицата в Сандрингам, така че Нейно Величество спря за момент да побъбри с Хейзъл и да поздрави двамата за брака им. Принц Филип стисна ръката на Хектор и го изгледа с прословутия си пронизващ поглед.

— Вие сте от Африка, нали, Крос? — попита той и очите му проблеснаха лукаво. — Как се озовахте тук, за бога?

Хектор примигна, но бързо се окопити и отвърна:

— Проклети африканци и гърци! Плъзнали са навсякъде, нали, сър?

Принц Филип изсумтя с огромно задоволство.

— Трети батальон на СВС, нали? Чувам, че сте добър стрелец, Крос. Трябва да прескочите до Балморал да ни помогнете с фазаните.

Погледна към секретаря си.

— Ще се погрижа, сър — промърмори онзи.

Когато кралската двойка се отдалечи, Хейзъл прошепна на Хектор:

— Толкова се гордея с теб! Даде на дъртия дявол точно това, което искаше. Не мислиш ли, че кралицата е най-сладката дребна госпожа, която си срещал някога?

На петия ден конят на Хейзъл Сандпайпър спечели Златната юбилейна награда и тя реши в крайна сметка да не уволнява новия си треньор. Даде празнична вечеря за двайсет души в „Анабелс“. Американският посланик бе сред гостите и в отговор ги покани на прием в официалната си резиденция Уинфийлд Хаус следващата седмица. Сградата беше прочута с това, че американското правителство се беше сдобило с нея през 1955 г. от Барбара Хътън срещу сумата от един долар. Хейзъл реши, че това е добър повод да извади оригиналната диамантена огърлица от трезора, в който се намираше.

Сред другите гости беше и норвежкият посланик. Двамата с Хектор си паснаха страхотно и когато чу, че Хектор и Хейзъл са рибари, посланикът ги покани да опитат късмета си на осемте километра от река Намсен в Норвегия, минаващи през имота му — една от реките, славещи се с най-много едра риба в Европа. Когато Хейзъл каза на Кайла за предложението, тя записка така пронизително, че майка й трябваше да дръпне слушалката на цяла ръка разстояние от ухото си.

— Ох, ужасно ми се иска да съм с вас, мила майко. Толкова много те обичам. Честна дума. Моля те! Много те моля!

— А какво стана с намерението да натриеш носа на Соупи Уилямс в края на годината?

— Дотогава има цяла вечност. Ако се съгласиш да дойда, ще работя два пъти по-здраво, като се върна, и ще те обичам до края на живота си.

Хейзъл прати самолета да я вземе.

Водите на широката Намсен се оказаха и дълбоки. През последния ден Хектор и Кайла. отидоха да ловят риба от срещуположните брегове на един вир. Кайла заметна към него с четириметровата си пръчка „Спей“ и остави стръвта да се носи по водата. Хектор видя как нещо сребристо проблесна дълбоко под мухата подобно на огромно огледало, отразяващо слънчевата светлина.

— Внимавай! — извика й той. — Долу те следи чудовищна сьомга. Не прави нищо. Остави я да налапа стръвта. Когато клъвне, не засичай. Ще измъкнеш куката от устата й. Остави я да я повлече, после я придърпай.

— Знам! Казвал си ми го безброй пъти! — извика му Кайла.

— Внимание! Идва отново.

Хектор се загледа във върха на пръчката. Огромната сребриста риба проблесна дълбоко в реката.

— Спокойно, Кай. Още е там. Ох, по дяволите, отказа се. Смени мухата. Действай бързо, Кай, рибокът няма да те чака цял ден.

Тя беше нагазила до кръста в студената вода, но изтегли кордата и я скъса със силните си бели зъби.

— Каква муха да сложа?

— Коя е най-малката и най-тъмната в кутията ти?

— „Мънроу Килър“ номер четиринайсет. Съвсем мъничка е!

— Сложи я и я хвърли на същото място.

В бързината си тя заметна малко несръчно и стръвта не достигна нужното място.

— Да я прибера ли, Хек?

— Не. Остави я така.

Зачака напрегнато. Във водата нямаше вече сребристи проблясъци, но изведнъж кордата спря да се носи свободно.

— Чакай! — извика той. — Не прави нищо.

Видя как върхът на пръчката леко се огъва.

— Играе си със стръвта. Не я засичай. Моля те, само не я засичай, Кай.

Изведнъж пръчката се огъна бавно, но решително.

— Вдигай! Сега!

Кайла бавно се дръпна назад, придърпвайки рибата, а пръчката се изви като лък. Един дълъг миг нищо не помръдна.

— Май закачих камък на дъното — извика тя.

— Риба е — грамадно добиче. Изчакай я. Още не е разбрала, че се е хванала.

Изведнъж макарата затрака като кречетало и кордата със съскане се понесе в тъмните води.

— Махни си пръстите от кордата, че ще ти ги откъсне. Кани се да скочи!

Водата изригна и сьомгата излетя сред пръски, подобно на сребърен снаряд от дулото на оръдие. Кръвта на Хектор се смрази, когато видя размерите й. Хилавото им момиче определено се биеше не в своята категория. Кайла държеше мрачно пръчката, а кордата продължаваше да се развива с бясна скорост и рибата се отдалечаваше надолу по течението.

— Дръж се, скъпа! Идвам — извика той, като смъкваше рибарските си панталони. Бос и само по наполеонки, той се хвърли в течението и заплува с мощни загребвания към отсрещния бряг. Сложи ръце на раменете й да я задържи на каменистото дъно.

— Да не си пипнал пръчката — предупреди го тя. — Това е моя риба, ясно!

Кайла знаеше, че ако той докосне рибата, това дисквалифицира улова. Хейзъл, която ловеше във вира над тях, долови суматохата и се затича по брега с пръчка в едната ръка и фотоапарат в другата.

Какво става? — извика тя, но и двамата бяха твърде заети, за да й отговорят.

— Трябва да я издърпаш, Кай — предупреди я Хектор. — Зад завоя има водопад. Стигне ли до него, кажи й сбогом. Спри го бавно. Не дърпай рязко.

Вече я държеше за колана на рибарските панталони, за да не позволи да бъде завлечена на дълбокото. Тя опря пръчката в сгъвката на лявата си ръка и закри с длан макарата, за да спре бягството на рибата. Сьомгата започна да забавя движението си и накрая спря, когато оставаше корда за не повече от десетина навивания. Пръчката рязко се дръпна наляво и надясно, когато рибата тръсна масивната си глава. Внезапно тя се обърна и заплува към Кайла така бързо, както беше бягала.

— Прибери кордата от водата — каза й Хектор. — Навивай!

— Не е нужно да крещиш в ухото ми — запротестира Кайла. — Правя го.

— Но не достатъчно бързо, по дяволите. Не спори. Навивай, момиченце, навивай! Ако й дадеш възможност за маневри, ще ти скъса кордата като памучен конец.

В същото време Хейзъл допринасяше със съветите си от брега и се опитваше да ги улови в обектива на апарата.

— Кайла, погледни насам и се усмихни!

— Да не си посмяла да послушаш побърканата си майка! Не сваляй очи от проклетата риба! — предупреди я Хектор.

Сьомгата продължи нагоре по реката като сребриста падаща звезда. Хектор хвана Кайла през кръста и също я помъкна нагоре, като пляскаше и се препъваше в камъните. Виейки като избягали от лудница, те подгониха рибата. Тя се върна отново и те бяха принудени да обърнат след нея и да тичат надолу по течението. После отново нагоре и отново надолу. Внезапно, след цял час гоненица, сьомгата спря и те най-сетне успяха да я видят — легнала на дъното насред течението и тръскаща глава като булдог с кокал.

— Успя да я пречупиш, Кай. Вече е почти готова да се предаде.

— Хич не ми дреме за нея. Тя едва не пречупи мен — изхленчи Кайла.

— Ако отново чуя подобен език, ще те наковладя на баба ти, момиченце.

— Давай. След това изпитание не се страхувам от нищо, дори от баба Грейс.

Бавно и деликатно Кайла придърпа сьомгата по-близо до брега, като я повдигаше с всяко движение на пръчката с по няколко сантиметра от дъното и после отпускаше върха, за да навие кордата.

— Когато ни види, ще направи последен опит да се спаси. Бъди готова. Не й давай да развие цялата корда. Не се опитвай и да я задържиш.

Сьомгата обаче беше грохнала. Последното й бягство беше на по-малко от двайсет метра, след което Кайла успя да я обърне и да я придърпа обратно към брега. На плиткото изтощената риба най-сетне се обърна настрани и се предаде, хрилете й се отваряха и затваряха като духала в надеждата да уловят кислород. Хекшр нагази напред, пъхна пръсти в хрилете и като внимаваше да не скъса деликатните мембрани, повдигна леко главата, докато не задържа сьомгата в ръцете си като новородено. Отнесе я на брега и Кайла приклекна до него в дълбоката до кръста ледена вода.

— Колко тежи според теб? — попита тя.

— Повече от тринайсет килограма, по-малко от осемнайсет — отвърна той. — Но това няма значение. Рибокът си е твой завинаги. Това е важното.

Хейзъл коленичи пред тях и ги фотографира с огромната сьомга на скута и грейнали от щастие лица.

Хектор и Кайла отнесоха рибата на по-дълбоко и я обърнаха с глава надолу по течението, за да може водата да прониква в хрилете. Сьомгата бързо възстанови равновесието и силата си и се замята, за да се освободи. Кайла спря да я целуне по студения хлъзгав нос.

— Adieu! — сбогува се тя. — А сега отивай да направиш малки рибки, които да улавям.

Хектор пусна рибата, тя плесна два пъти с опашка и се понесе към дълбините. Двамата се разсмяха и се прегърнаха, обхванати от радост.

— Странно какви хубави неща се случват всеки път, когато си с нас, Хек — с внезапна сериозност рече Кайла.

Хейзъл запечата момента с фотоапарата си. Завинаги щеше да запомни дъщеря си такава.

* * *

Отлетяха до Париж и качиха Кайла на директен полет до Денвър. Последваха четири дълги дни на преговори с Френската търговска палата, посветени на импортните тарифи и други проблеми около вноса на природен газ във Франция. Все пак намериха време да прекарат един следобед в Музея Д’Орсе, за да се възхитят на творбите на Гоген, както и цял ден в Музей Оранжери с водните лилии на Моне. След това продължиха към Женева, за да присъстват на търг на произведения на изкуството. Там се предлагаше картина, която Хейзъл желаеше отчаяно — „Парижка продавачка на цветя“ на Берта Моризо. Този път Хейзъл се вкопчи в яростна битка на наддавания с някакъв саудитски принц. Накрая й се наложи да капитулира и не я свърташе на едно място от яд.

— Прав беше, скъпи — призна тя. — Тези хора са опасни.

— Какъв език само! — сгълча я той. — Това изобщо не може да се нарече политически коректно изказване.

Самият той тайно не беше толкова нещастен от резултата. Все пак харчовете й трябваше да имат някакви граници.

— Не говоря срещу цвета на кожата му. Дълбочината на портфейла му ме дразни.

Нужни бяха малко сладки приказки и много любене, преди да възвърне доброто си настроение.

Следващата спирка в сватбеното им пътешествие беше Русия. Както винаги, Ермитажът в Санкт Петербург ги омагьоса с несметните си богатства, които болшевиките бяха ограбили от обречените руски аристократи. В Москва обаче нещата отново се вгорчиха малко. През последните две години „Банок Ойл“ флиртуваше с руския гигант „Газпром“. Имаха проект за съвместна разработка на находища в устието на река Анадир в Берингово море. „Банок Ойл“ бяха похарчили десетки милиони, за да може предложението да стигне до масата на преговорите. А сега то се натъкна на айсберга на руската непреклонност и потъна безследно.

— Непоносими руснаци! Трябва да ги накажа по някакъв начин — фучеше Хейзъл, след като отново се настаниха в уютния разкош на салона на самолета и потеглиха за Осака. — Мисля да организирам сериозен бойкот на водката и хайвера.

— Така ще съсипеш руската икономика. Само си помисли за всички онези милиони сладки руски дечица, които ще умрат от глад заради теб.

— Господи! Сложи пръст направо в раната, Хектор Крос! Добре. Предавам се. И без това никога не съм си падала по Берингово море. Чувала съм, че било ужасно студено там.

Хектор се обади на главния стюард по интеркома.

— Донесете на госпожа Крос обичайната водка „Довган“ с лимонов сок, моля.

— Не е зле! — даде мнението си Хейзъл, след като я опита. — А след аперитива какво следва?

Тя хвърли поглед към спалнята на Версаче.

— Имам нещо наум — призна той.

— Да, определено никак не е зле!

* * *

Грамадният танкер стоеше на хелинга на корабостроителницата в Осака, готов да бъде пуснат на вода. Специално за събитието се беше събрал целият борд на „Банок Ойл“ и множество други важни клечки, в това число премиерът на Япония, емирът на Абу Зара и американският посланик в Япония.

Вътрешната част на кораба все още бе недовършена. Танкерът щеше да отплава с минимален екипаж до пристанището на Тайпе Чи-Лун в Тайван, където щяха да бъдат изпълнени довършителните работи и инсталирането на революционно новите товарни резервоари. Лифт качи гостите до горната част на скелето при носа, където всички се настаниха в откритата аудитория. Аплодираха, когато Хейзъл отиде в края на платформата, за да даде име и да пусне грамадния кораб на вода. От тази височина имаше чувството, че е застанала на планински връх, а светът е далеч под нея. Заместителят на шампанското, което трябваше да счупи в стоманения корпус, беше голяма бутилка австралийско искрящо шардоне.

— Няма да го пием, скъпи — каза сериозно тя, когато Хектор я попита защо е избрала точно това вино. — А ще го пръснем на парченца. Не искам да си спечелвам репутацията на разточителен човек.

— Изключително скромно от твоя страна, любов моя — съгласи се той.

Петдесет фотографи бяха фокусирали обективите си към нея, докато изнасяше речта си от високата платформа. Усиленият от високоговорителите й глас отекваше и се носеше над корабостроителницата долу, където се бяха събрали хиляди работници.

— Този кораб е паметник на гения на покойния ми съпруг Хенри Банок. Той създаде и в продължение на четирийсет години ръководи корпорация „Банок Ойл“. Прякорът му беше Гъската. Ето защо кръщавам този кораб „Златната гъска“. Бог да благослови него и всеки, който плава на борда му.

„Златната гъска“ се плъзна напречно по хелинга и когато влезе във водата, вдигна приливна вълна, която разлюля всички други кораби наоколо. Съдовете надуха сирените си и зрителите нададоха ликуващи викове и заръкопляскаха. Последваха пет дни срещи и банкети, преди Хектор и Хейзъл да успеят да се спасят отново.

Отлетяха до шинтоисткия храм на светлите спомени под Фуджияма. Трескавият им график ги беше оставил почти без сили и след задължителното посещение до свещената вишна в храмовата градина се върнаха в апартамента си и се изкъпаха заедно в горещата вана. Докато се киснеха в почти врящата вода, Хейзъл взе мобилния си телефон и го включи.

— Пет пропуснати повиквания от Дункелд — мързеливо промърмори тя и размърда пръстите на краката си по гърба му. — Чудя се какво ли иска майка. Обикновено не е така настоятелна. Колко ли е часът там?

— Кейптаун е с около седем часа след нас. Така че там е малко след пладне.

— Добре, ще опитам да й се обадя.

Хейзъл набра номера. Отговориха й след десетина позвънявания.

— Здравей, чичо Джон. Хейзъл е — каза тя, след което млъкна и се заслуша с растящо учудване. Накрая го прекъсна.

— Чичо Джон, защо не ми даваш да говоря с нея?

Възбудата й нарастваше бързо.

— Добре! По дяволите. Ето го.

Закри микрофона с длан.

— Не иска да ме свърже с майка и не ми казва нищо. Иска да говори с теб, само това повтаря.

Хектор взе телефона.

— Джон? Аз съм, Хектор. Какво става?

От другата страна цареше мълчание, последвано от мъчителните звуци на плачещ възрастен мъж.

— За Бога, Джон. Говори.

— Не зная какво да правя — изплака Джон. — Тя си отиде и няма кой да заеме мястото й.

— Нищо не ти се разбира, Джон. Вземи се в ръце.

— Грейс. Мъртва е. Двамата с Хейзъл трябва да дойдете. Сега. Веднага. Моля те, Хектор. Трябва да доведеш Хейзъл. Не зная какво да й кажа. Не зная какво да правя.

Връзката прекъсна. Хектор погледна към Хейзъл. Беше смъртнобледа, а очите й бяха огромни и толкова тъмносини, че изглеждаха почти черни.

— Чух — прошепна тя. — Чух какво каза. Майка ми е мъртва.

Изхлипа веднъж, сякаш в сърцето й се беше забила стрела, и протегна ръце към него. Двамата се прегърнаха в димящата вода на ваната. След известно време Хейзъл се съживи.

— Скъпи, нужно ми е малко време да се възстановя от това. Моля те, говори с Питър от мое име.

Питър беше капитанът на самолета.

— Кажи му, че трябва незабавно да отлетим за Кейптаун. Че най-късно след два часа ще бъдем на летището.

Заредиха гориво в Пърт в Западна Австралия и час по-късно отново бяха във въздуха. Следващата и последна спирка за презареждане беше остров Мавриций. Многократно се опитваха да се свържат с чичо Джон, но той не отговаряше. Хейзъл му изпрати съобщение от Мавриций горе-долу кога ще пристигнат в Кейптаун, но отговорът дойде от секретарката на Грейс, която потвърди, че ще ги чака кола. Когато кацнаха в Кейптаун, нервите им бяха опънати до скъсване. От потеглянето от Япония почти не бяха говорили за друго освен за смъртта на Грейс и накрая Хектор се видя принуден да настоява Хейзъл да вземе приспивателно. Когато кацнаха, тя още беше замаяна от хапчето. Хектор никога не я беше виждал така изпита и измъчена.

Веднага щом се настаниха в колата и потеглиха към планините и Дункелд, Хейзъл се опита да изкопчи информация от шофьора. Но дори да знаеше нещо повече от факта, че госпожа Грейс е мъртва и че тялото й е откарано с линейка, не казваше нищо. Явно някой му беше наредил да си затваря устата и въпросният някой можеше да бъде единствено чичо Джон. Накрая обаче се изпусна мъничко.

— Поне полицията вече си тръгна, госпожо.

Хейзъл захапа подхвърлената троха информация и се опита да измъкне още, но шофьорът я погледна с ужас и се оттегли зад преградата на престореното неведение. Накрая дори тя се принуди да престане да му досажда.

Чичо Джон ги чакаше на верандата на къщата. Когато слезе по стъпалата да ги посрещне, едва го познаха. Изглеждаше остарял с двайсет години. Лицето му бе същинска развалина. Хейзъл не си спомняше косата му да е била толкова бяла. Движеше се като старец. Тя го целуна леко и го погледна в очите.

— Какво правиш, чичо Джон? — настоятелно го попита. — Защо не ми казваш какво се е случило с майка? Зная, че не беше болна. Как така е мъртва?

— Не тук, Хейзъл. Влезте вътре и ще ви кажа всичко, което знам.

Когато влязоха в дневната, Джон я отведе до дивана.

— Седни, моля те. Разтърсваща работа. Аз самият още не мога да дойда на себе си.

— Вече не издържам. Кажи ми, по дяволите.

— Грейс беше убита — изломоти той и захлипа. Свлече се на мястото до нея и цялото му тяло се разтресе от мъка.

Изражението на Хейзъл се промени и тя го прегърна, като се мъчеше да го успокои. Той се притисна в нея като объркано и уплашено дете.

— Грейс беше единствената ми родственица. Имах само нея, а сега я няма.

— Кажи ни какво стана. Кой я е убил?

Хейзъл говореше нежно. Беше успяла да овладее собствената си мъка.

— Не знаем. Убиецът е влязъл в къщата. Отровил е кучетата и някак е успял да прекъсне охранителната система. После се е качил в спалнята й. Аз спя само през две врати, а не чух нищо.

Хейзъл го зяпна тъпо, изгубила дар слово. Наложи се Хектор да зададе следващия въпрос:

— Как го е направил, Джон? Удушил ли я е? Или я е ударил с нещо тежко?

— Прекалено ужасно е — поклати глава старецът и отново захлипа.

— Трябва да ни кажеш, Джон — настоя Хектор.

Джон повдигна бавно глава и гласът му бе толкова тих и треперещ, че едва различиха думите му.

— Обезглавил я е. Отрязал и е главата — промълви той.

Хейзъл ахна.

— О, Господи, не. Защо му е било да прави това?

— Откраднал ли е нещо? — рязко попита Хектор. Тонът му бе прям и лишен от емоции.

Джон поклати глава.

— Значи казваш, че не е пипнал нищо? Не е взел нищо от къщата? — настояваше Хектор.

Джон отново вдигна глава и за първи път го погледна в очите.

— Не е взел нищо, освен…

Млъкна отново.

— Хайде, Джон! Кажи ни. Какво е взел?

— Взел е главата на Грейс.

Дори Хектор онемя за един дълъг момент.

— Взел е главата й? Полицията откри ли я?

— Не. Изчезнала е. Затова не можех да ви кажа преди. Прекалено е ужасно.

Хектор погледна Хейзъл в очите. Тя прочете изражението му и скочи на крака, закрила уста с длан.

— Мили Боже! — тихо промълви тя. — Отново Звярът!

Изведнъж се сети нещо.

— Кайла! Ох, Господи, спаси детето ми! Кайла! — отпусна се на колене и скри лице в дланите си. — Така се страхувам за детенцето си. Трябва да ида при нея.

Хектор я прегърна и я изправи. Погледна към седящия на дивана Джон.

— Трябва да вървим, Джон. Ужасно съжалявам. Живите обаче са с предимство пред мъртвите. Кайла е в смъртна опасност. Ако не направим всичко по силите си да не го позволим, същото може да се случи и с нея.

Тръгна към вратата, мъкнейки Хейзъл след себе си.

— Не можете да ме оставите. Моля ви, изчакайте поне докато я погребем — извика след тях Джон.

Хектор не му отговори. Двамата с Хейзъл изтичаха по стъпалата към все още чакащата отвън кола. Той настани нежно Хейзъл на задната седалка и седна до нея, без да престава да я прегръща.

— Откарайте ни веднага обратно до летището! — рязко заповяда на шофьора.

* * *

Веднага щом излетяха, позвъниха на Кайла, като оставиха апарата на високоговорител. Мобилният телефон на момичето моментално превключи на гласова поща. Хейзъл се обади в общежитието на Кайла в Денвър. Отговори й жизнерадостен млад женски глас:

— Кайла Банок! Добре! Не съм я виждала днес, но трябва да е някъде тук. Бихте ли изчакали, докато се опитам да я намеря?

Последваха седем минути мъчително очакване, след което момичето се обади отново.

— Няма я в общата стая. Почуках на вратата й, но никой не ми отговори. Никое от момичетата в общежитието не я е виждало от понеделник. Можете ли да попитате на регистратурата в основния блок? Ще ви дам номера.

Обадиха се още четири пъти, преди да намерят Саймън Купър в медицинското училище.

— Здравейте, госпожо Банок. О, извинете! Забравих, че вече сте омъжена. Здравейте, госпожо Крос.

— Саймън, трябва да говоря с Кайла. Знаеш ли къде е тя?

— О, не съм я виждал от миналия петък вечер. Уча за предстоящите изпити. Кайла не е много доволна от мен. Твърди, че не й обръщам внимание. Не ми се е обаждала и не отговаря на позвъняванията ми. Мисля, че ме наказва. Реших, че е с вас в Хюстън за уикенда.

— Не, Саймън, не сме в Хюстън. Пътуваме. Кайла е изчезнала. Опитай се да я намериш. Когато го направиш, моля те да й кажеш да ми се обади по спешност, става ли?

— Разбира се, госпожо Крос.

Хейзъл прекъсна връзката и двамата с Хектор се спогледаха.

— Не бива веднага да правим най-лошите заключения — каза той и докосна ръката й.

— Не — съгласи се тя. — Вероятно има някакво логично обяснение. Ще звънна на Агата в Хюстън.

Личната секретарка на Хейзъл отговори почти веднага. Беше разпознала номера на Хейзъл.

— Добър вечер, госпожо Крос — каза тя с обичайния си делови тон. — Или може би не е вечер там, където се намирате.

Хейзъл нямаше нито време, нито желание за любезности.

— Агата, виждала ли си Кайла?

— Боя се, че не. Във всеки случай, не и от сватбата.

— Моля те, опитай се да я намериш и й кажи да се свърже незабавно с мен.

Прекъсна връзката и погледна към Хектор. Очите й се напълниха със сълзи.

— Изчезнала е — нещастно промълви тя. — А ние седим безпомощни в тази тъпа машина над Атлантика. Какво можем да направим?

— Пади е във Ванкувър. Заминал е на някакъв семинар. Даде ми номера си.

Хектор прелисти бързо имената в мобилния си телефон.

— А, ето го.

Набра и секунда по-късно познатият ирландски акцент прозвуча по говорителя:

— О’Куин. Кой се обажда?

— Пади, Хек е. Имаме тревога първа степен.

— Слушам. Разказвай, Хек.

— Майката на Хейзъл е била убита в Кейптаун. Тялото й било обезглавено, а главата — отмъкната от убиеца. Цялата работа смърди на Звяра. А сега и Кайла като че ли е изчезнала от училището си в Денвър. Връщаме се колкото се може по-бързо, но току-що излетяхме от Южна Африка. Трябва да вземеш чартър до Денвър, Колорадо. Там са видели Кайла за последно преди четири дни. Иди и я намери, Пади!

— Тръгвам веднага, шефе — отвърна Пади. — Първо ще уведомя отдел „Изчезнали“. Кой я е виждал за последно?

— Доколкото знаем, приятелят й Саймън Купър.

Хектор му даде телефонния номер.

— Кажи на Хейзъл да не се притеснява. Това не помага на никого.

— Обаждай ни се на всеки час, Пади, дори да нямаш какво да докладваш.

Осем часа по-късно Пади беше при шефа на полицията на Денвър. Бяха разпространили бюлетин за Кайла. Всички местни радио- и телевизионни програми излъчваха апел за информация и показваха снимка на Кайла. Бяха изпратени полицаи да разпитат Саймън Купър и всички други студенти от курса и общежитието.

— Засега нищо конкретно, Хектор. Всички работят по въпроса. Кайла не е спала в общежитието през последните три нощи, нито се е явявала на занятия от понеделник насам. Току-що говорих с шефа на полицията в Хюстън. Той познава добре Хейзъл. Изпитва огромно уважение към нея. Изпратил е хората си да обиколят обичайните места, където се е отбивала Кайла.

Когато самолетът кацна в Атланта за митническите формалности, Хектор незабавно му се обади отново.

— Трябва да вземем решение, Пади. Към Хюстън ли да летим или към Денвър? Какво ще ни посъветваш?

— Преди половин час получихме сведение от местната телевизия. Един зрител смята, че е познал момичето от снимката. Мисли, че я е видял на полет от Денвър до

— Хюстън преди два дни. Така че основното търсене се премества в Хюстън.

— Моля те, Господи, нека да е тя — промълви Хейзъл. — Кажи на Питър да попълни летателен план до Хюстън. Ще се обадя на Агата да прати кола на летището. Когато пристигнем, ще минава полунощ.

Двамата успяха да подремнат на пресекулки през последните часове от полета, но бяха изтощени, когато най-сетне стигнаха имението Банок. Всички лампи в къщата светеха и Агата ги посрещна на вратата.

— Някакви новини? — веднага попита Хейзъл.

— Съжалявам, госпожо Крос. Не съм чувала нищо от последния ни разговор. Опитват се да издирят всички пътници от полета, на който може да е била Кайла.

Веднага щом влязоха, те се обадиха отново на Пади.

— Нищо ново засега — каза той на Хектор. — Защо не опитате да поспите малко? Май се очертава напрегнат график през следващите няколко дни. Ще ви се обадя веднага щом открия нещо ново, обещавам.

— Добре. Благодаря ти, Пади.

* * *

Хектор се пресегна в просъница, но макар чаршафът да бе още топъл от тялото на Хейзъл, леглото до него бе празно. Моментално се събуди и посегна към пистолета, който винаги лежеше на нощната масичка.

— Хейзъл! — остро повика той.

— Тук съм.

Тя стоеше до прозореца.

— Връщай се в леглото — нареди той.

— Стори ми се, че чух нещо.

— Какво? Аз не чух нищо.

— Беше заспал — каза тя. — Може и аз да съм сънувала.

— Връщай се в леглото, любов моя.

— Ще трябва да отида до тоалетната, че ще се пръсна.

Прекоси стаята — строен силует на фона на лунната светлина, струяща през прозореца. Отиде в банята и запали лампата. Спря изненадана. На мраморния й тоалетен рафт имаше нещо, което не бе там, когато си легна. Някакъв голям предмет, покрит с парче бял плат. Затвори вратата бавно и предпазливо; видя, че на покривалото е подпрян плик. Беше украсен като онези, които обикновено съдържат поздравителна картичка или послание от дарителя, от любимия.

— Хектор! — прошепна тя. — Толкова добре ме познава. Знае колко обичам подаръци от него. Милият се опитва да ме успокои.

Взе плика. Не беше адресиран, нито залепен. Отвори го, извади картичката и я загледа объркано. Не беше написана на английски, а с някаква източна писменост.

— Арабски?

Не беше сигурна. Погледна покрития предмет, пресегна се и повдигна края на плата. Дръпна покривалото настрани и откри две големи стъкленици като онези, в които се държат лабораторни образци. Все така объркана, тя спря да разгледа по-внимателно съдържанието на съдовете.

И изпищя. Писъкът й бе израз на най-необузданата, най-дълбока мъка на душата. Залитна назад и падна на белите плочки на пода. С ръце и крака се избута към най-далечния ъгъл на помещението и се сви там като диво животно в клетка. Отвори уста да изкрещи отново, но от устата й бликна мощен поток повръщано и оплиска половината под.

Писъкът й подейства на Хектор като токов удар. Той скочи от леглото и грабна пистолета. Докато тичаше към банята, вкара патрон в цевта. Влетя вътре с насочено напред оръжие. Приклекна на прага, хванал с две ръце дръжката на пистолета. Хейзъл се бе свила в ъгъла и той надуши миризмата на прясно повръщано и урина. Призля му от ужас.

„Ранена е, някой й е направил нещо“ — помисли си той. Бързо отиде до нея и коленичи.

— Хейзъл, какво става? Има ли някой тук? Защо си така уплашена?

Понечи да я докосне, но тя се дръпна, като клатеше глава и сочеше към тоалетния рафт. Хектор бързо се обърна с насочен напред пистолет и пръст на спусъка, готов да открие огън.

И тогава видя двете стъкленици. Нужни му бяха няколко мига, за да разбере какво гледа. Във всяка стъкленица, пълна с безцветен спирт, се рееше отрязана човешка глава. В лявата беше главата на Грейс Нелсън. Очите й бяха затворени, кожата бе пожълтяла от старост, цялата набръчкана и увиснала. Тънките сребърни кичури коса бяха прилепнали по лицето й като водорасли. Изглеждаше много стара, сякаш бе мъртва от сто години.

В дясната стъкленица беше главата на Кайла Банок. Очите й бяха отворени. Сякаш гледаха право в него. Вече не бяха искрящосини, а мътни и безизразни като речни камъчета. Устните й бяха леко разтворени и белите й зъби се показваха в нещо като цинична усмивка. Кожата й бе бледа, но гладка и безупречна. Косата се рееше около лицето й в златен облак. Сякаш току-що се бе събудила от дълбок сън. Хектор знаеше, че ако продължи да я гледа още секунда, сърцето му ще се пръсне.

Наведе се, взе Хейзъл на ръце, за да я отнесе на леглото и да я положи в него. Обади се по интеркома на Агата. Тя отговори почти моментално.

— Кажи на охраната да претърси къщата и терена за неканени гости. Обади се на полицията. Станало е убийство. Трябва ни и доктор за Хейзъл.

Замълча за момент.

— Спешно е.

Съблече нощницата на Хейзъл и избърса лицето и тялото й с влажна кърпа. После я зави, легна до нея и я прегърна. Тя се притисна в него. Цялото й тяло трепереше, зъбите й тракаха. Ужасни, раздиращи сърцето хлипове се изтръгваха дълбоко от гърдите й. Хектор я държеше в обятията си и й шепнеше нежни думи до пристигането на доктора.

— Жена ми изгуби дъщеря си. Намира се в ужасен шок — обясни Хектор.

Докторът й направи инжекция, която я отнесе в дълбоката черна дупка на безсъзнанието.

— Искам да я откарам в клиниката и да я поставя под денонощни грижи, докато не се възстанови напълно — каза той.

— Добре — съгласи се Хектор. — Очертават се доста напрегнати дни и тя не бива да се замесва в…

Млъкна, когато чуха полицейските сирени, приближаващи през поляните към къщата.

— Веднага ще се обадя за линейка.

След като Хейзъл беше свалена долу на носилка, Хектор я целуна и остана загледан след отдалечаващата се линейка. После се върна в банята и покри двете глави с бялата покривка. Отвори плика и прочете арабския текст върху картичката.

„Кръвният дълг е четири. Две глави са взети, остават още две до изплащането му“.

* * *

Седем дни по-късно денвърската полиция извади обезглавеното тяло на Кайла Банок от канализацията зад спортната арена на територията на университета. Няколко души се бяха обадили да се оплачат от миризмата. Трупът беше в напреднала фаза на разложение. Гробарите го запечатаха в оловен ковчег, който бе положен в бял мраморен саркофаг заедно с балсамираните глави на Кайла и баба й. Върху капака бяха гравирани имената на двете. Чартърен полет го достави до Стийм Боут Спрингс, откъдето беше откаран до мавзолея на Банок на хълма Спайглас. Същия ден тленните останки на Грейс Нелсън бяха кремирани в Южна Африка и чичо Джон пръсна прахта й в лозята на Дункелд.

Само шепа роднини и приятели присъстваха на погребението на върха на Спайглас. Саркофагът бе поставен върху постамент от розов мрамор от дясната страна на бащата на Кайла. Свещеникът, който я беше кръстил, отслужи семплата служба. Нямаше речи. След това всеки опечален остави по една червена роза върху капака и излезе. Саймън Купър беше сред тях и плачеше открито.

— Никога не съм срещал момиче като нея. Искахме да се оженим и да си имаме дом и деца. Беше прекрасна.

Замълча.

— Съжалявам, госпожо Банок, не исках да правя сцени.

— Радвам се, че дойде, Саймън — каза му тя.

Когато останаха сами, Хектор и Хейзъл слязоха по поляната и седнаха заедно на каменната пейка. Хектор погледна небето. Хейзъл се усмихна тъжно.

— Боя се, че Хенри няма да се покаже — рече тя. — Няма време да се подвизава в образа на гъска. В момента е зает с Кайла и Грейс.

— Четеш мислите ми. Наистина чаках Хенри — призна Хектор. — Мисля, че за първи път виждам усмивката ти, откакто започна всичко това.

— Изплаках се — рече тя. — Времето за сълзи свърши. Да оставим Хенри и Кайла сами, за да се опознаят отново.

Тя стана, хвана ръката му и двамата тръгнаха по пътеката към къщата до езерото.

Докато вървяха, Хектор я поглеждаше косо. „Не прилича на никоя друга жена, която познавам — помисли си той. — Другите щяха да бъдат абсолютно съсипани от такава жестока загуба. А тя сякаш почерпи сила и решимост от нея. Сега разбирам как е постигнала толкова много през краткия си живот. Тя е боец и никога не се предава. Никога не се отдава на самосъжаление. Може винаги да скърби за Кайла, но няма да позволи това да я пречупи. Изгуби Хенри в критичен момент в живота си. Той още й липсва, но тя продължи да се бори сама и пое легендарната му мантия. За мен е огромна чест да получа дара на любовта й. Обичта й е моята броня. С нея до себе си никога вече няма да зная какво е самота“.

Нямаха никакъв апетит за вечеря. Върнаха блюдата на готвача в кухнята. Хектор отвори бутилка кларет, отнесоха чашите до края на кея и седнаха, провесили крака над водата. Пиеха мълчаливо виното и гледаха как луната изгрява над езерото. Хейзъл заговори първа.

— Полицията още не е успяла да проследи лицето или лицата, оставили главите на милите ми момичета в банята — въздъхна тя.

— Нищо изненадващо — отвърна Хектор. — Охраната на ранчото в Хюстън не беше много затегната. Буквално стотици служители имат достъп до него — екипи по поддръжката на градините, доставчици на продукти, надничари, измервачи, водопроводчици, бояджии, електротехници и какви ли не още.

— Но как Адам е успял да се свърже с тях от Африка, на хиляди километри оттук? Всички тези хора със сигурност са американци.

— А също латиноамериканци, европейци, азиатци, африканци и други имигранти от двайсет различни националности… в това число и сомалийци от Пунтленд.

Тя се обърна и впери поглед в него.

— Сомалийци? Нима е възможно?

— Само в Канада живеят повече от четвърт милион сомалийци, които са влезли в страната легално, а границата й с Щатите е отворена. Страната на майка ти, Южна Африка, е наводнена с бегълци от северната част на континента. Не само от Зимбабве и Малави, но и много нигерийци и сомалийци. Повечето от сомалийците са от Пунтленд и са под влиянието на Типоо Тип. Ако полицията успее да залови убийците на Грейс и Кайла, те ще бъдат дребни риби, които дори не са знаели кой всъщност е поръчал убийствата.

Хектор замълча и прегърна Хейзъл през рамо.

— Така че разбираш, скъпа, това не е краят на работата. Адам тепърва започва. Разполага с хиляди, които да изпрати срещу нас. Безсмислено е да режем пипалата на Звяра. Те бързо израстват отново. Трябва да се върна и да отрежа главата му.

— Не виждаш ли, че той се опитва да те накара да направиш точно това? Именно затова е оставил онова предизвикателно предупреждение, че ще отнеме още две глави. Не бива да му позволяваш да те подвежда. Не бива да отиваш.

Тя постави длан върху ръката му и заговори настойчиво и разпалено:

— Ако изгубя теб, губя абсолютно всичко.

— Нямаме друг избор — отвърна той.

— Ако отидеш, идвам с теб.

Тонът й беше решителен, недопускащ възражения.

Последва кратко мълчание.

— Не, мила моя. Не мога да ти позволя да дойдеш. Знаеш как беше миналия път. Отново ще бъдем на територията на Звяра.

— Тогава прати Пади. Затова му се плаща. В това го бива — каза тя.

— Никога не бих могъл да изпратя друг да свърши нещо, което аз самият се страхувам да направя. Ако не отида, Звярът ще дойде за нас, точно както заплаши.

— Да, това е най-доброто решение. Нека дойде. Накарай го този път да се изправи срещу нас на наш терен. Ще бъдем готови за него.

Хектор впери поглед в нея на лунната светлина.

— Да! — замислено каза той, но после поклати глава. — Не. Той никога няма да дойде лично. Ще ни изпрати наемни убийци, също като преди. Има цели орди религиозни фанатици, към които да се обърне.

— Тогава трябва да му предложим някакво непреодолимо изкушение — тихо каза тя. — Нещо толкова примамливо, че да не бъде в състояние да се сдържи.

— Да не би да предлагаш да му пуснем стръв? Умно — кимна той. — Но какво би го накарало лично да излезе на открито?

— „Златната гъска“ — отвърна тя.

— Господи! Права си — прошепна той. — Знаем, че е алчен. Знаем, че е отмъстителен. Можем също да заключим, че се е надул от властта си и чувството за значимост в новата си роля на шейх. „Златната гъска“ може да се окаже единственото, с което да накараме Звяра да изпълзи от пещерата си.

* * *

След като вече разполагаха с нещо, което да ги разсее от отчаянието и загубата, Хектор и Хейзъл се изпълниха с нова енергия и решимост. Когато Хектор успя да се свърже с Пади, той бе в чакалнята за излитащи на летище „Шарл дьо Гол“ в Париж, за да се качи на самолета до Дубай и Близкия изток.

— Промяна в плановете, Пади. Трябваш ни в централата на „Банок Ойл“ в Хюстън колкото се може по-бързо.

— За Бога, Хек! Нещо те е върнало обратно към живот. Усещам го по гласа ти. Вече не си онзи тъжен и оклюмал кучи син, когото оставих преди няколко дни.

— Смазвай оръжието, синко! Двамата с теб отново излизаме на пътеката на войната — каза му Хектор и тонът му бе енергичен и решителен.

Двамата с Хейзъл обсъдиха дали да установят центъра на дейност в Абу Зара или в Тайпе. Накрая се съгласиха, че и двете места са твърде близко до леговището на Звяра и че в тях могат да проникнат агенти на Адам. Накрая се спряха на Банок Хаус, централата на корпорацията в Хюстън. Банок Хаус се намираше на Далас Стрийт, недалеч от хотел „Хаят“. Двайсет и петият етаж на върха на сградата гледаше към парка. Целият етаж бе лична територия на Хейзъл. Охраната беше желязна, удобствата — всякакви, комфортът — хедонистичен. Хейзъл се замисли за кодовото име на операцията. Накрая се спря на операция „Лампос“. На гръцки думата означаваше „Сияйна светлина“. „Лампос“ бе не само бойният кон на Хектор в класическата митология на Вергилий и Омир, но и името, което Кайла беше избрала за любимата си светлокафява кобила.

— Връзката с теб и с Кайла е силна — обясни тя. — Но само за онези, които ви познават отблизо.

— Операция „Лампос“. Харесва ми. Е, разполагаме с име. А сега да намерим и хора. Пади би трябвало да пристигне утре. После ще обсъдим от кого още се нуждаем.

Когато той обяви операция „Лампос“ на Пади, той го изслуша без коментар и дори след като Хектор приключи, не отговори веднага. Продължи да драска в бележника си. Накрая остави молива и вдигна очи.

— „Златната гъска“? Кой е измислил това име? — попита той и очите му се завъртяха към Хейзъл, която седеше тихо в края на масата. — Има нещо женско в него.

— Не ти ли харесва идеята, Пади? — попита тя.

— Страшно ми харесва. Направо блестящо — щастливо се изкикоти той.

— От кого още имаме нужда, Пади? — попита Хектор.

— Колкото по-малко, толкова по-весело — отвърна Пади, като продължаваше да се киска. — Като за начало, Дейв Имбис. Той е компютърният ни специалист и много го бива в планирането и осигуряването на оборудване и материали. Трябва също да привикаме и стария ти другар Тарик. Нуждаем се от як воин, на когото арабският му е майчин език, който може да мисли като Звяра и познава врага и бойното поле като собствената си длан.

— Къде е Тарик в момента? — попита Хектор. — Можеш ли да се свържеш с него?

— Да — кимна Пади. — Двамата имаме условен сигнал. Все още е под прикритие в Пунтленд, но мога да го открия много бързо.

— Чудесно. Значи дотук сме Хейзъл, аз, ти, Дейв Имбис и Тарик. Кого още да вземем на борда?

— Това е достатъчно за начало. Както виждам нещата, ние четиримата — и Хейзъл, разбира се — ще изработим основния план. Докато изпилваме подробностите, може да се наложи да се обърнем към специалисти, които да се погрижат за едно или друго. С колко време разполагаме, преди „Златната гъска“ да е готова да отплава?

— По график трябва да потегли с първия си товар природен газ от Абу Зара в началото на октомври — отвърна Хейзъл.

— Иначе казано, след четири месеца и половина. Трябва да действаме бързо — каза Пади.

— Кажи на Дейв и Тарик да дойдат колкото се може по-скоро — нареди Хектор.

* * *

Дейв Имбис и Тарик Хакам пристигнаха в Хюстън четири дни по-късно с полет от Дубай и Париж. Час след пристигането им се проведе първата сбирка по планирането на операция „Лампос“ на последния етаж на Банок Хаус. Хектор очерта основната концепция:

— Целта на упражнението е да прилъжем Адам да излезе от крепостта си в Оазиса на чудото. Няма да бъде трудно да подмамим подчинените му, но ако искаме да сложим край на тази кръвна вражда, която води срещу нас, ще трябва да се доберем до него.

Огледа лицата на присъстващите. Всички бяха съсредоточени и сериозни.

— Знаем, че пиратската кампания, провеждана срещу целия чуждестранен морски трафик в Индийския океан, се дирижира и ръководи от шейх Адам Типоо Тип. Тази кампания се засили и стана по-изтънчена, откакто Адам наследи дядо си като шейх.

Хектор натисна копче на масата пред него и екранът на стената оживя и показа редове дати и числа.

— Това е статистиката за броя пиратски атаки през последната година от управлението на дядо му. Както виждате, имало е двайсет и осем нападения и всички те са в Аденския залив. От тях само девет са били успешни, но според преценките полученият откуп възлиза на сто и двайсет милиона долара.

Образът се смени.

— Това е статистиката за последните дванайсет месеца.

Дейвид Имбис тихо подсвирна от изненада и Хектор продължи:

— Наистина е за подсвирване, Дейв. Сто двайсет и седем атаки, деветдесет и една от които успешни. Събраните от откупите пари възлизат, според преценките, на милиард и двеста и петдесет милиона долара.

Над масата се възцари изумено мълчание.

— Да, това са много пари — каза Хектор. — И почти всичките влизат в ковчежето на Адам. Интересното е, че щурмовите лодки на Адам вече действат и на хиляда морски мили от брега. При това съвсем безнаказано. С всички тези средства той вече може да използва кораби майки за лодките. От Тарик знаем, че за целта използва заловени тайвански и руски траулери. Всички те имат модерна електронна апаратура, но по-важното е, че е построил площадки за хеликоптери на палубите им. Той вече разполага с два или може би три „Бел Джет Рейнджър“. Това му дава възможност да претърсва водите на стотици километри и да засича както опасните бойни кораби, така и тлъстите и сочни търговски мишени.

— Но защо военните кораби на западните държави не унищожават лодките му веднага щом ги засекат? — попита Дейв.

— Поради две причини — отвърна Хектор. — Първо, не е лесно да се открие малка лодка насред стотици хиляди квадратни километри океан. За да се прави това ефективно, цената на необходимите средства за наблюдение би била космическа. И дори да успеят да ги намерят, ще трябва да ги заловят в момента на извършването на престъплението. Не могат просто да пратят корабите на Адам на дъното, докато лежат на котва в Ганданга. Ръцете им са вързани от сложните морски закони и старомоминските превземки на гласовитите социалистически страни, които са по-загрижени за човешките права на пиратите, заловени, докато нападат кораби в открито море, отколкото за жертвите. Страхуват се, че заловеният пират може да не получи честен съд или дори че ще бъде застрелян. Толкова великодушно и политически коректно от тяхна страна. А междувременно Адам вилнее из океана и трупа милиарди в касичките си.

— Екипажите на търговските кораби са невъоръжени в съответствие с изискванията на застрахователите, които им забраняват да вземат оръжие, както и от чувството им за самосъхранение, което им казва, че ако стрелят първи, пиратите ще отвърнат на огъня, а те имат огнево превъзходство. За Адам това си е направо открит ловен сезон, всеки ден му е като Коледа или Нова година.

Хектор ги остави да си помислят за момент.

— Така че какво ще правим? Дейв и Тарик, вие пропуснахте какво се реши дотук, така че ще го повторя.

Накратко им обясни какво се надяват да постигнат с операция „Лампос“.

— Както знаете, жена ми понесе смъртта и ужасното обезобразяване на майка си и единствената си дъщеря. Тарик също изгуби жена си Далия и сина си от ръцете на убийците на Адам. Адам е обявил цена за главата на жена ми и за моята и се е заклел пред Аллах, че ще ни убие, също както уби другите невинни членове на семействата ни. Ние искаме възмездие за мъртвите и сигурност за себе си и за всички спазващи закона мъже и жени, които пътуват през океаните. Бяхме приспани от лъжливото чувство за сигурност с вярата, че ни защитава разстоянието до малката му империя в Пунтленд, както и силите на реда на страната, в която живеем. Адам ни показа, че има способността да нанесе удар, където и да се намираме. Не ни оставя друга алтернатива, освен да го убием, преди той да е убил нас.

Всички замърмориха одобрително.

— След много обсъждания се реши, че не бива да започваме експедиция срещу него в крепостта му в Оазиса на чудото. Вече опитахме подобно нещо и изгубихме повечето си добри хора, включително и Рони Уелс. Тарик извади късмет и оцеля.

Хектор му се усмихна.

— Как се оправи раната ти?

— Остави ми чуден белег — мрачно отвърна Тарик. Вече не се усмихваше с лекота.

— Ако навлезем в Пунтленд, има много непредвидими неща. Трябва да накараме Адам и дясната му ръка Утман Уадах да излязат на открито. Трябва да им пуснем стръв, която да налапат.

Дори Пади, който беше участвал в по-ранните дискусии, слушаше заинтригувано подробното и подредено изложение на Хектор. Кимаше в знак на съгласие заедно с другите на масата.

— Решихме каква да бъде стръвта, на която Адам не би могъл да устои. Жена ми предложи да използваме „Златната гъска“.

Дейв и Тарик погледнаха озадачено.

— Мисля, че съвсем объркахме Дейв и Тарик, Хек — обади се Пади. — Аз знам за какво говориш. Охраната на корабостроителницата в Осака е моя отговорност, но те не са в течение.

Хектор се обърна към Хейзъл:

— „Гъската“ е твое чедо. Би ли ни разказала за нея, Хейзъл?

— Добре, нека обясня — енергично започна тя. — Всъщност всичко е съвсем просто. „Банок Ойл“ в момента строи един от най-големите и ценни кораби, плавали някога в морето. Става въпрос за супертанкер за транспорт на природен газ. Корабът вече е пуснат на вода и е прехвърлен в Тайван за окончателно инсталиране на оборудването му. Дотук успяхме да държим проекта в сянка, поради което дори вие не сте в течение. Корабът беше кръстен „Златната гъска“. Застрахователната му стойност е над един милиард долара.

Дори Пади изглеждаше силно впечатлен. За първи път чуваше сумата.

— А сега Хектор ще ви каже останалата част от плана.

— След като „Златната гъска“ е готова за първото си плаване, ще вдигнем голям медиен шум около кораба. Ще привлечем и арабската телевизия „Ал Джазира“, чиито предавания със сигурност ще стигнат до Адам. Първото плаване на танкера ще бъде до Франция от новите газови находища в Абу Зара. „Златната гъска“ е твърде голяма, за да мине по Суецкия канал, така че няма да може да използва маршрута през Аденския залив под носа на Адам. Както обаче стана дума, той използва кораби майки за щурмуващите си лодки и хеликоптери, така че има капацитет да действа на разстояние хиляда и двеста морски мили от Африканския рог. Маршрутът, по който трябва да плава „Златната гъска“, за да стигне от Персийския залив до нос Добра надежда, ще приближи кораба на триста морски мили от базата му в Ганданга. Ще се погрижим Адам да разбере кога и точно къде танкерът ще мине покрай твърдината му. Той ще знае стойността на кораба и собствениците му. Възможността ще бъде неустоима. Ще се почувства длъжен да удари и ние ще бъдем готови за него.

Всички се умълчаха и се замислиха за мащабите на проекта.

— Адам няма да дойде — тихо рече Тарик. — Хората казват, че покрай богатството и властта е станал предпазлив. Няма да се изложи на опасност. Той е една страхлива свиня, която се наслаждава от измъчването и убиването на жени и деца, но вече не поема никакви рискове.

— Значи мислиш, че няма да нападне „Златната гъска“ ли? — попита Хейзъл.

— Не, няма да го направи. Защото е страхливец. Няма да го направи и Утман Уадах, защото се страхува от морето, както много добре знае Хектор. Адам ще изпрати чичо си Камал Типоо Тип, който командва флотилията му. Но самият той няма да участва в превземането на „Златната гъска“. Ще си остане на сигурно място в Ганданга, докато не му докарат наградата. Едва тогава ще се качи на борда, за да обяви победата си.

Мъжете се размърдаха неспокойно, а Пади и Дейвид се спогледаха. Хейзъл отиде до прозореца и се загледа към парка. На поляните лудуваха деца под погледа на родителите си, маршируващ оркестър репетираше на открита сцена. Всичко изглеждаше толкова мирно и нормално, така различно от странната реалност, която обсъждаха. Хейзъл усети как мъката от загубата се надига отново в нея, но успя да я потисне и се обърна към седящите на масата.

— Добре тогава. Ще позволим на Камал да залови „Златната гъска“ и да я откара в Ганданга.

Всички замръзнаха и я зяпнаха изумено. Устните й започнаха да се разтеглят в усмивка и Хектор изведнъж избухна в смях.

— Така значи! Бойният кон на Хектор, „Лампос“, ще се превърне в Троянския кон! Ще изпратиш на Адам мъничко повече от кораб за милиард долара и един милион кубични метра природен газ.

Пади тупна с длан масата и също се разсмя.

— Чудесно! Само вие бихте могли да измислите подобно нещо, госпожо Крос. Внимавай с тази твоя дама, Хектор. Двуличие, името ти е жена!

Дейв Имбис също схвана за какво става дума и се присъедини към веселието.

— Смяташ да скриеш хора някъде в кораба, докато Адам се качи на борда, а после всички изскачат с викове: „Изненада!“ — изкикоти се той. — След като заловим Адам, правим десант. Унищожаваме всички пиратски кораби майки, хеликоптерите и флотилията щурмови лодки. Освобождаваме всички заловени моряци от лагерите. Качваме ги на техните кораби и ги прикриваме, докато се измъкнат в морето.

Тарик обаче гледаше със съмнение.

— За всички тези неща ще са ни нужни сто или повече души. Има ли място на кораба, където да се скрият толкова много?

— Тарик, това е може би най-големият товарен кораб, който някога е строен — обясни Хектор. — Само изчакай да го видиш! Можем да скрием цяла армия на борда му.

— За бога! Това ми дава още една идея. Да въоръжим танкера със скрита артилерия, също като старите конвойни кораби от Втората световна война — ликуваше Пади. — Можем да бомбардираме селището и да потопим всеки друг съд, който се опита да окаже съпротива или да избяга.

— Не! — решително се намеси Хейзъл. — Никакви бомбардировки. Хиляди жени и деца живеят там в импровизирани колиби. Ще бъде истинска касапница. Това ще ни направи по-лоши и от Адам. Съгласна съм обаче, че ще се наложи десант, който да освободи заловените моряци.

— Колко ще гази „Златната гъска“, когато е напълно натоварена? — попита Хектор и сам отговори на въпроса си: — Вероятно над трийсет метра. Пиратите няма да могат да я приближат на повече от километър и половина от брега. Не можем да пратим малки катери от такова разстояние. Ще бъдат открити за огън от брега през цялото време. Това е равносилно на самоубийство.

— Щом корабът е толкова голям, бихме могли да скрием няколко АДТ в трюмовете — замислено рече Дейвид Имбис.

— АДТ? — повтори Хейзъл. — Какво е това?

— Официалното им название е амфибийни десантни танкове. Нова генерация плаващи танкове като онези, използвани от Съюзниците като подкрепления при десанта в Нормандия през четирийсет и четвърта.

— Възможно ли е да бъдат спуснати от кораб с високи бордове? — настоятелно попита Хейзъл.

— Определено. Могат да бъдат хвърлени от височина десет метра — увери я Дейв.

— Дори при максимално натоварване бордовете на танкера са по-високи от това. А и как ще ги върнем обратно после? — поинтересува се тя.

— Ще оборудваме кораба с хидравлични кранове на подвижни платформи, които да останат скрити в товарния отсек, докато не потрябват. С тяхна помощ амфибиите ще могат да напускат и да се връщат на танкера — каза Хектор, без да вдига поглед от скицата, която рисуваше в бележника си.

— Точно така! — съгласи се Дейв. — Не искаме да изоставяме машините, когато слезем на брега. Струват по двеста хиляди долара всяка.

— Обяснете ми по-подробно за тези играчки — обади се Хейзъл.

— Приличат на обикновен боен танк с вериги и кула, но с много по-високи страни. Ние се нуждаем от тип бронетранспортьор, който може да побере двайсет и петима пехотинци в пълно бойно снаряжение и тричленен екипаж. Кулата е въоръжена с въртящи се тежки картечници петдесети калибър и гранатомет. Бронята е непробиваема за куршуми на автомати и тежки картечници. На суша развива скорост четирийсет километра в час, а във вода — около петнайсет километра в час.

— Можеш ли да ни уредиш няколко такива машини, Дейв? — попита Хейзъл.

— Ще бъде много трудно да се доберем до излезли току-що от завода. Сигурен съм обаче, че мога да намеря две-три, които са били на служба няколко години, но са били поддържани добре и работят. Използват се в Южна Корея, Тайван, Индонезия и много други страни в Далечния изток. Сигурно ще успея да сключа сделка с някоя от тях.

Хейзъл погледна към Хектор и Пади.

— От колко такива машини се нуждаем? — попита тя.

— Ако успеем да постигнем пълна изненада и да стоварим петдесет души на брега, ще можем да удържим селището най-малко за един ден, докато врагът не се прегрупира — отвърна Хектор. — Така че два АДТ би трябвало да са достатъчни.

— Това не ни оставя никакъв луфт за грешки и непредвидени обстоятелства — замислено рече Пади. — Три машини и седемдесет и пет души би трябвало да покрият всички възможни ситуации.

— Пади често препикава изстудената вода — извини го Хектор.

— На пишката й е студено, но поне ме държи жив — ухили му се Пади.

— Дейв, бъди така добър да намериш трета амфибия за Пади. Нужен ни е жив и здрав — каза Хейзъл и се разсмя с останалите.

„Толкова се гордея със силата и издръжливостта й — помисли си със задоволство Хектор. — Отново е жива. Може да се смее. Болката е изтикана настрани, за да стори място на конструктивната мисъл. Никога няма да изчезне напълно, но вече е под контрол. На Поражението и на Славата венците ако приемаш равнодушно ти[14]. Старият Ръдиърд спокойно би могъл да го напише за нея“.

После отново стана сериозен.

— Мисля, че стигнахме етапа, на който трябва да повикаме и екипа китайски инженери от корабостроителницата в Тайпе, които да преправят корпуса на танкера — каза той.

Тримата инженери пристигнаха пет дни по-късно и донесоха всички работни планове на „Златната гъска“ в множество големи черни пластмасови тубоси. След като си изясниха изискванията на клиента, Хейзъл им предостави помещения на етажа под нейния и те се захванаха за работа с огромна целенасочена енергия. На десетия ден се появиха, за да представят за разглеждане новите планове.

Празният товарен отсек най-близо до високата надстройка на кърмата беше с размерите на голям самолетен хангар. Инженерите го бяха отделили от останалата част на трюма в скрита част, след което бяха разделили пространството странично на три отделни нива. Най-горното беше проектирано като склад за военно оборудване, муниции и оръжие — все неща, които изискваха бързо разтоварване. Бяха включили и едно съвсем малко помещение с две тесни койки една над друга, баня и тоалетна. Тази каюта щеше да се използва от Хейзъл и Хектор. До нея имаше открито пространство за трите АДТ. Точно над тях таванът се отваряше, за да могат танковете да бъдат издигнати на палубата с помощта на хидравличен подемник. Самият подемник беше монтиран на подвижна платформа, която можеше да пренася танковете един по един до борда на кораба и да ги спуска до морската повърхност. Петнайсет минути след отварянето на капака и трите АДТ щяха да пътуват към сушата със скорост петнайсет километра в час и със седемдесет и пет тежковъоръжени мъже на борда.

Второто ниво на скритата част се заемаше от спално помещение, столова, умивалня, тоалетни и климатични инсталации, които да осигуряват постоянен свеж въздух навсякъде. На същото ниво се намираше и сборното помещение, от което всички заемаха работните си места. На най-долното ниво бяха кухните и хладилните складове за хранителни запаси, но по-голямата част от пространството бе отделено за ситуационната зала и електронното оборудване. Навсякъде по кораба щяха да бъдат инсталирани скрити камери и микрофони. Нямаше да има нито педя от мостика до трюма, която да не бъде под наблюдение. Една от камерите щеше да бъде разположена на късата радиомачта над мостика и да предава в ситуационната зала панорамна картина на водите около кораба до хоризонта.

От сборното помещение започваше мрежа тунели и стълби, скрити зад преградните стени. По тях бойците бързо можеха да достигнат до всяка част на кораба, без да се разкриват, докато не изскочат през маскираните отвори, за да изненадат враговете неподготвени.

Петимата — Хейзъл, Пади, Дейв Имбис, Тарик и Хектор — седнаха на дългата маса срещу тримата китайци и обсъдиха предимствата и недостатъците на предложеното разположение. Особено внимание отделиха на звуковата изолация на тайните помещения. Сто двайсет и пет души, живеещи в затворено пространство, създават сериозен шум дори само с движенията си. Тези звуци можеха да предупредят врага за присъствието им на борда. Таваните, преградните стени и особено палубите трябваше да бъдат покрити с дебели плочи звуконепроницаем полиуретан. Всички движещи се части в района, вратите на микровълновите печки и на хладилниците, дори крановете на мивките и казанчетата на тоалетните трябваше да бъдат напълно заглушени. Хората щяха да се хранят от картонени чинии и да използват пластмасови чаши и прибори, за да няма звън на метал по порцелан. Щяха да носят само обувки с меки подметки. Когато се дадеше командата „Безмълвен кораб“, щяха да говорят само при абсолютна необходимост, при това шепнешком. Цялото електронно оборудване също щеше да бъде заглушено и операторите щяха да използват слушалки, за да слушат звуците от другите части на кораба. Помпите за циркулация на газа в съседните резервоари щяха да бъдат настроени да се включват една след друга и непрекъснато да има работещи, които да заглушават малките шумове от скритата част. След като направиха всичко, за да осигурят безшумната работа, насочиха вниманието си към въоръжението и наблюдателните средства. Камерите трябваше да бъдат напълно маскирани или скрити, но поставени така, че да покриват всяка част на кораба. Същото се отнасяше и за разположението на микрофоните.

Мостикът на кораба се намираше на върха на надстройката на кърмата, на почти трийсет метра над палубата. Той осигуряваше на капитана, лоцмана и кормчията пълна видимост на 360 градуса. На нивото под мостика се намираха капитанската каюта, свързочното и навигационно помещение и луксозният апартамент на собственика. Под тях бяха каютите на младшите офицери и корабните инженери, корабната кухня и столовата. Проектантите предложиха да се построи допълнителен етаж върху съществуващия мостик, който да поеме функциите му, а долното ниво да остане празно и да може да се изолира напълно, с достъп единствено по шахта от скритата част под главната палуба. Зад голите стоманени стени можеха да се монтират две автоматични леки 40- мм оръдия „Бушмастър“ МК44, способни да изстрелват по 200 снаряда в минута. Само с едно дръпване на ръчка скриващите панели можеха да се спуснат и оръдията да бъдат в готовност да изсипят унищожителния си огън върху всяка неприятелска цел.

След като всички планове бяха одобрени, екипът се пръсна. Дейв Имбис отлетя за Южна Корея, където за три седмици успя да уреди три АДТ и двете оръдия. Цялото това оборудване вече беше на път за Чи-Лун в Тайван, където щеше да бъде монтирано в тайните части на „Златната гъска“. По време на пътуването от Тайван до газовото находище в Абу Зара избраните водачи и екипажи на амфибиите щяха да бъдат обучени да управляват тромавите на вид, но невероятно ефективни машини. По време на същия преход се провеждаше и обучението на стрелците с оръдията.

Всички тези хора трябваше да бъдат избрани сред сто двайсет и петимата мъже и една жена, събрани от Пади в Сиди ел Рациг. Седемдесет от мъжете бяха отзовани от операции на „Кросбоу“ в различни части на света. Останалите бяха подбрани от обширния списък наемници и войници на свободна практика на Пади, които бяха готови да приемат дори най-опасните задачи не само заради парите, но и заради тръпката. Единствената жена също беше подбрана грижливо не само заради уменията й в бойните изкуства, но и заради поразителната й прилика с Хейзъл. Беше руско момиче, обучено от Спецназ. Името й бе Анастасия Воронова, но предпочиташе да я наричат Настя.

Тарик отлетя за Мека и там се включи в група мюсюлмански поклонници, връщащи се в Пунтленд. Стигна с тях до Могадишу с ферибота и продължи с автобус към Ганданга. Там се смеси с местното население, представяйки се за скитник, търсещ работа. Живееше редом с други скитници и просяци. Хектор му бе заръчал да не записва нищо, а бързо да състави мислена карта на градчето и залива. Тарик запомни точните места, на които бяха закотвени пленените кораби. Откри къде се намират лагерите, в които държаха пленените моряци. Наблюдаваше и мислено записваше движението на корабите майки и щурмовите лодки на Адам. Една от най-важните задачи на мисията му бе да наблюдава движението на главния си враг Утман Уадах. За Хектор беше жизненоважно да знае дали Утман стъпва на борда на някой пиратски кораб или лодка, когато излизаха от залива или се връщаха от рейдовете си. Плановете му зависеха от тази информация, тъй като Утман щеше да бъде единственият сред пиратите, способен да разпознае Хейзъл, ако я види отново. Хектор обаче беше почти сигурен, че Утман никога няма да излезе в морето. Простата причина за това беше, както посочи Тарик, че непобедимият воин Утман Уадах изпитваше патологичен ужас от открито море. Страдаше от хронична морска болест и само няколко часа сред вълните на океана бяха достатъчни, за да го превърнат в жалко, стенещо и повръщащо нищожество, неспособно да вдигне глава, още по-малко да стои на краката си. Морската вода беше единствената му слабост.

През няколкото седмици в Ганданга Тарик видя как Камал Типоо Тип докара в залива четири големи търговски кораба и стана свидетел на дивото веселие на пиратите и тълпите, насъбрали се на брега да посрещнат другарите си и плячката. Адам и Утман Уадах неизменно бяха сред посрещачите. Но когато шейх Адам излизаше с великолепната си кралска баржа да се качи на заловения съд, Утман оставаше на плажа. Явно беше, че изпитва страх дори от спокойните води на залива.

* * *

Хектор и Хейзъл отлетяха с боинга за Тайпе. Капитанът на „Златната гъска“ вече беше на борда. Името му бе Сирил Стамфорд. Беше напуснал военноморските сили на САЩ само преди десет месеца на задължителната за пенсиониране възраст шейсет и две. Във флота бе командвал крайцер и все още беше с остър ум и здраво тяло, жаден да продължи да работи с големи кораби.

Сирил беше потомък на дълга поредица бойци. Един от преките му прадеди бе служил във войната срещу берберските разбойници в Северна Африка от 1800 до 1805 г. Сирил показа на Пади старо, грижливо пазено писмо, което далечният му прародител капитан Томас Стамфорд написал на жена си от Тунис през 1804 г. Прочете на Пади следното изречение, изписано с избледняващо мастило:

— „В техния Коран пише, че всички народи, които не са признали Пророка, са езичници, неверници и грешници, които вярващите имат правото и задължението да ограбват и поробват; и че всеки мохамеданин, който падне в тази война, със сигурност отива в рая“. Стамфорд са се сражавали срещу тиранията, фанатизма и беззаконието в две световни войни — с гордост продължи Сирил. — Неотдавна най-големият ми син Робърт изгуби живота си в планините на Афганистан, след като бе заловен от тези хора и измъчван по най-ужасен начин. Флотът вече няма нужда от мен, но, бога ми, с най-голямо удоволствие бих наритал още веднъж проклетите кучи синове.

Преди да го одобри за капитан на „Златната гъска“, Хектор обясни каква ще бъде тайната му роля и какви опасности го очакват. Сирил прие работата с радост. Получи десет души от „Кросбоу“ с опит в морето, които да обучи като екипаж. Машинното отделение на танкера и навигационният мостик бяха оборудвани със сложна електронна апаратура и десет души можеха без никакъв проблем да управляват ефективно „Златната гъска“.

Дейв Имбис също беше на борда и наглеждаше довършителните работи по кораба — инсталирането на оръдията на скритите им платформи и преустройството на трюма за трите АДТ.

„Златната гъска“ се намираше в един от външните басейни на пристанището и взетите от Пади мерки за сигурност обхващаха всичко около нея. Надстройката на кърмата беше скрита зад големи платнища и цялата работа се провеждаше зад тях. Оръдията, амфибиите и всички други деликатни товари бяха докарвани нощем с малки транспортни кораби, покрити с безформени черни покривала.

Когато работата върху кораба бе към приключване и условията на борда вече ставаха за живот, Пади О’Куин пристигна в Тайпе. През следващите няколко дни първите четирийсет души от експедиционната му част го последваха в града на малки групи, представящи се като туристи. Сред тях бяха техниците, които щяха да се грижат за сложните електронни подслушвателни устройства и камерите. Последваха ги артилеристите, които щяха да обслужват оръдията, както и дванайсетте души — шофьори и екипаж на амфибиите. За командир на машините Пади бе избрал бивш офицер, служил под негово командване в армията. Казваше се Сам Хънтър и беше корав човек с огромен опит в използването на амфибийни танкове.

Накрая, но не и на последно място, бе Настя Воронова. С наета кола Хектор и Хейзъл взеха Пади и руското момиче от хотела им, за да ги откарат до корабостроителницата. На първата среща двете жени настръхнаха, всяка от тях моментално разпозна способностите на другата. Хейзъл незабавно усети, че Настя е като дива котка, притежаваше котешка грация и красота отвън и първобитна свирепост вътре. Настя пък не беше свикнала да не бъде най-ослепителната красавица на каквото и да било събиране.

Двете седяха на задната седалка на колата и разговаряха предпазливо. Докато чакаха на кея ферибота, който щеше да ги откара до танкера, Хейзъл хвана Хектор под ръка, отведе го настрани и му прошепна:

— Пади и рускинята вече са хлътнали един по друг като бобри през пролетта.

— Мили боже! Откъде разбра? Тя ли ти каза?

— Не ми е казала нито дума. Ама че глупаци сте мъжете! Сладката миризма на похот около тях двамата е като аромата на цъфнал портокал. Не забеляза ли?

— Да, но шантавото е, дето наистина си помислих, че мирише на цъфнал портокал — разсмя се Хектор. Фактът, че Настя има връзка с Пади, смекчи нагласата на Хейзъл към нея. След като разбра, че няма да й се наложи да пази Хектор от екстравагантната й привлекателност, тя откри, че започва всъщност да харесва рускинята.

* * *

Първото, с което трябваше да свикнат хората на Пади, бяха огромните размери на кораба. Товарната палуба беше дълга колкото пет футболни игрища. Когато ги свалиха в тайната част на реконструирания първи товарен отсек, те се озоваха в лабиринт от свързани помежду си помещения и метални тунели. Тунелите бяха така слабо осветени, с толкова лоша вентилация, ниски и тесни, че по-високите мъже трябваше да вървят наведени. След като се озовеше в тях, човек губеше всякакъв ориентир и лесно можеше да се обърка. Например изкачването до мостика от сборния пункт на второто ниво изискваше клаустрофобично катерене на повече от двайсет и пет метра, през които трябваше да дишаш застоял въздух и да минаваш покрай едни и същи люкове на нивото на всяка следваща палуба. Накрая човек се озоваваше на палубата напълно дезориентиран и останал без дъх.

Хектор нареди на строителите да инсталират по-добро осветление и вентилация. Освен това поръча стените на тунелите да бъдат ясно означени с различни цветове за всяко ниво. След това насочи вниманието си към люковете. При оригиналния дизайн отварянето им отвътре изискваше завъртане на две дръжки. Това беше шумна и дълга процедура, която щеше да предупреди неприятеля от другата страна на преградата. Хектор измисли нова система. Пантите на люковете бяха с пружина и задържащ щифт, който можеше да се освободи само с един удар на чук, след което люкът рязко се отваряше навън и хората можеха незабавно да се изсипят навън и да изненадат напълно врага.

Когато „Златната гъска“ беше готова да отплава за Абу Зара, всички на борда вече познаваха като дланта си разположението на проходите и помещенията. Веднага щом излязоха в открито море и земята се скри от погледа им, Хектор нареди на капитан Стамфорд да изключи двигателите. Докато дрейфуваха и се поклащаха мудно на вълните, Сам Хънтър и екипажите на амфибиите заеха местата си и шофьорите включиха двигателите. От ситуационната зала в недрата на кораба отвориха люковете над машините и хидравличният подемник издигна първата амфибия на палубата, откара я до борда и я спусна във водата.

Мощните дизелови двигатели изреваха и амфибията се понесе напред със Сам в кулата, освобождавайки място за следващите машини. Една след друга те също бяха спуснати през борда. Паднаха във водата, изчезвайки за миг под повърхността, след което изплаваха сред клокочеща бяла пяна. Във формация трите амфибии направиха обиколка на танкера и се върнаха на изходна позиция, за да бъдат вдигнати отново на борда. Когато и последната беше закрепена и свалена под палубата, люкът над тях се затвори, а подемникът се прибра незабележимо на товарната палуба, докато не потрябва отново. Стрелците на амфибиите имаха възможност да изпитат тежките си картечници по плаващи мишени на различни разстояния, преди да се приберат на кораба.

Когато „Златната гъска“ се отдалечи на двеста и четирийсет километра от Тайван и на радара не се виждаха други кораби, Хектор организира учение с оръдията на палубата под мостика. По негова команда артилерийските капитани освободиха стоманените прегради, които скриваха платформите. Преградите паднаха на пантите си и дългите цеви се показаха навън.

Оръдията бяха заредени с осколъчни снаряди. Всеки от тях съдържаше стотици метални сачми. Електронният таймер на върха на снаряда се нагласяше от капитана за нужното разстояние с помощта на вградения компютър. Стрелецът прихващаше целта си с оптичен мерник и натискаше ръчката на спусъка. Компютърът изчисляваше непрекъснато разстоянието и предаваше информацията на снаряда. При отпускане на ръчката оръдието стреляше. Снарядът се пръскаше във въздуха точно над целта.

Хектор, Пади и двете жени гледаха от мостика как екипажът хвърля през борда празни петролни варели, които щяха да служат за мишени. Всяко оръдие изстреля залп от по пет снаряда по тях. Резултатът беше зрелищен. Облакът волфрамови топчета превърна морската повърхност във висока колона от пяна и пръски, която погълна варелите и всичко друго на трийсет метра около тях в буря от летящ метал. Когато всичко се успокои, на водната повърхност нямаше нищо освен вълнички.

— За бога! — възкликна Пади. — С нетърпение очаквам да видя как същото се случва с някоя от лодките на Адам.

— Бих казал, че сме почти готови за посещение в Ганданга — отбеляза Хектор.

— Адски си прав, мамка му! — съгласи се с усмивка Пади.

Хейзъл побутна Хектор.

— Той каза „мамка му“. Забелязал ли си, че Пади никога не ругае пред Настя? Можеш да вземаш уроци по добро поведение от него, момчето ми.

Пади ги изгледа потресен. До този момент твърдо беше вярвал, че неговата набираща сила връзка с младата рускиня е една от най-добре пазените военни тайни. Лицето на стоящата до него Настя беше неразгадаемо.

* * *

По необходимост Хейзъл и Настя прекарваха много часове заедно в апартамента на собственика под мостика, опитвайки се да направят приликата помежду си още по-голяма. Хейзъл подстрига и оформи косата на Настя в същия стил, който предпочиташе самата тя.

— Откъде си се научила да работиш така добре с ножицата? — попита рускинята, докато се възхищаваше на отражението си в огледалото.

— Навремето се налагаше сама да се грижа за косата си.

Настя я погледна озадачено и Хейзъл обясни:

— Нямах пукната пара. Едва успявах да си позволя да се нахраня, какво остава за фризьорски салони.

— Това е глупаво! С твоята външност никога не би трябвало да оставаш без пукната пара.

— Може да съм била прекалено придирчива.

— Прекалената придирчивост също е глупост — даде мъдрото си мнение Настя.

След като приключиха с прическата, Хейзъл отвори големите шкафове от двете страни на огледалото, където се намираше козметиката й, и се залови за работа. Резервираността на рускинята изчезна напълно и тя се кискаше като ученичка, докато наблюдаваше собственото си преобразяване. След това насочиха вниманието си към подбора на подходящо облекло. Настя остана омагьосана от съдържанието на просторния гардероб на Хейзъл. Той бе цяла съкровищница, пълна с коприна, сатен и дантели. Разбира се, двете бяха с еднакви размери — Настя беше избрана специално заради приликата й с Хейзъл. Обувките на „Шанел“ и „Ермес“ изглеждаха толкова добре на краката на Настя, колкото и на тези на Хейзъл.

Когато приключиха с контенето, двете изнесоха малко представление за мъжете. Настя се разходи из салона с апломба на манекенка, каквато е била навремето, и със същото високомерно-презрително изражение на красивото си лице. Хектор и Пади се изтягаха във фотьойлите с чаши уиски в ръка и аплодираха ентусиазирано, а Хейзъл наблюдаваше творението си със собственическа гордост.

Задачата на Настя изискваше да копира маниерите на Хейзъл — походката й, изразителния начин, по който държеше главата и използваше ръцете си. Рускинята беше родена актриса и бързо влезе в ролята. Накрая Хейзъл се опита да изглади дикцията й. Това бързо се оказа пълна загуба на време. Благодарение на обучението си в Спец- наз Настя говореше английски достатъчно добре, с изключение на някои малки недостатъци. Често бъркаше словореда и така и не можеше да направи разлика между У и В. Така „утре“ можеше да се превърне в отчетливо „вътре“ за огромна радост на слушателите. Друга особеност беше произнасянето на „окей“, което нацупените й устни превръщаха в „хокей“. Накрая се реши, че е по-добре да си държи устата затворена, докато се намира в плен на пиратите. За щастие тази рестрикция изобщо не представляваше проблем за нея. „Безмълвен кораб“ беше предпочитаният от Настя режим на действие.

За да са напълно уверени, че Адам ще нападне танкера, трябваше да го убедят, че Хейзъл и Хектор са на борда. Наложи се да позволят на телевизионен екип от „Ал Джазира“ да ги заснеме на кораба, когато „Златната гъска“ пристигна на терминала за природен газ. След отплаването на танкера Хектор трябваше да остане на борда, за да ръководи операция „Лампос“. Когато обаче се опита да убеди Хейзъл да напусне кораба и да отиде на някое сигурно място, а самата тя да бъде заместена от Настя Воронова, аргументите му й направиха толкова впечатление, колкото лек дъждец на екваториална джунгла.

— Не се прави на малоумен, Хектор Крос — с равен глас рече тя.

Хектор не можеше да позволи да бъде заловен, когато пиратите завладеят кораба. Едва ли можеше да ръководи операция „Лампос“ окован и охраняван от банда тежковъоръжени пирати. Затова трябваше да намерят двойник и на него. Сред хората на Пади имаше неколцина, които можеха да поемат ролята благодарение на тъмната си коса и телосложението си. Така или иначе, всички бяха съгласни, че за един арабин повечето бели изглеждат почти еднакви и обратното. Плененият двойник по всяка вероятност щеше да бъде подложен на мъчения от пиратите и затова Пади помогна на Хектор да избере Винсънт Удуърд — здравеняк, който можеше да носи на бой. Пади обясни на Винсънт, че при залавянето поне няма да бъде застрашен от изнасилване, за разлика от Настя. За десет хиляди долара отгоре Винсънт с радост се съгласи да се превърне в другия аз на Хектор.

Накрая обаче Хейзъл изведнъж реши, че никак не й се иска да изпраща Настя в лапите на Звяра вместо нея. Руското момиче беше станало нейна приятелка. Тя сподели опасенията си с Пади.

— Наистина съжалявам всеки арабин, който ще се опита да свали кюлотите на Настя без пълното й съгласие и съдействие — отвърна с усмивка Пади.

Това не беше достатъчно за Хейзъл и тя настоя за честна дискусия с Настя, при която всички карти да бъдат свалени на масата. Срещнаха се в дневната на апартамента на собственика. Хейзъл изнесе дълга реч за опасностите, с които щеше да се сблъска Настя, ако позволи да бъде пленена. Изрази привързаността и уважението, които изпитваше към нея, и й предложи възможност да се откаже от задачата. Настя седеше мълчалива, прекрасна и неразгадаема по време на целия рецитал, като наблюдаваше внимателно Хейзъл.

— Значи сто хиляди долара няма да ми платиш ли? — попита тя, когато Хейзъл приключи.

— Не, не — отвърна Хейзъл. — Това не е честно по отношение на теб, Настя. Предвид това, че ще рискуваш живота си за мен, би трябвало да ти платя най-малко два пъти повече.

Настя почти се усмихна.

— Всички знаем, че онези хора няма да се опитат да ме убият, каквото и да им сторя, стига да вярват, че аз наистина съм ти, да или пет!

— Не мислим, че биха те убили. Те искат откупа. Но могат да се опитат да те наранят. Могат да се опитат да те измъчват, да те изнасилят.

— Е, добре са дошли да опитат — отвърна Анастасия Воронова, слагайки край на дискусиите по темата.

Три дни по-късно „Златната гъска“ влезе в Оманския залив и се насочи към Ормузкия пролив и устието на Персийския залив. Веднага щом приближиха сушата, хеликоптерът на „Банок Ойл“ долетя да ги посрещне. Старият руски МИ-26, изгубен в Пунтленд, беше сменен от голям „Сикорски“ с двайсет и шест места на борда. Той превози хората на Пади на брега и ги остави в тренировъчния лагер в една затънтена част на пустинята на Абу Зара, където останалите бойци интензивно се подготвяха за експедицията. Освободена от допълнителните си пътници, „Златната гъска“ продължи към терминала, за да напълни резервоарите си с природен газ.

* * *

Рекламният директор на корпорация „Банок Ойл“ покани телевизия „Ал Джазира“ да изпрати снимачен екип на новия терминал за природен газ в Залива край брега на Абу Зара, за да заснеме първото плаване на „Златната гъска“. От телевизията приеха с готовност предложението и Бърт Симпсън им предостави хеликоптера. Тай взе екипа от Сиди ел Рациг и го откара при „Златната гъска“, която точно тогава минаваше през Ормузкия пролив. От въздуха танкерът представляваше наистина внушителна гледка. Резервоарите му бяха празни и корабът стърчеше високо над водата като стоманена планина. Журналистите останаха във възторг от заснетия материал.

Когато „Златната гъска“ пристана на терминала, на борда се изреди върволица посетители. Всички близкоизточни медии изпратиха журналисти, които да отразят събитието. След като те си тръгнаха, дойде ред на поръчания от Хейзъл кралски банкет, на който присъстваха емирът и антуражът му, както и повечето министри.

На товарната палуба на „Златната гъска“ беше издигната голяма бедуинска шатра, а самата палуба бе покрита с пъстроцветни персийски килими. Емирът, трите му покрити със скъпоценности съпруги и всички останали гости се настаниха на копринени възглавници, а най-прочутият готвач в Арабия със своите петдесет помощници се пофижи за банкета. Струнен оркестър свиреше традиционна музика на заден план. Външният министър бе един от по-малките братя на емира. Беше завършил Оксфорд и изнесе реч на съвършен английски, в която възхваляваше качествата на „Банок Ойл“ и ролята на компанията в разработването на ресурсите на емирството.

След това към високите гости се обърна Хейзъл. Тя разказа за „Златната гъска“ и товарния й капацитет. Говори за разходите и планирането около изграждането на кораба и пускането му на вода, както и за значението му за Абу Зара. Обясни, че танкерът е твърде голям, за да мине през Суецкия канал, поради което се налага първото й плаване да бъде на юг, покрай източния бряг на Африка и около нос Добра надежда, откъдето щеше да продължи на север по Атлантическия океан до пристанището Брест във Франция, където щеше да разтовари резервоарите си. Хейзъл каза на присъстващите, че очаква пътуването да започне след петнайсет дни и че това събитие е толкова важно за „Банок Ойл“, че самата тя и съпругът й г-н Хектор Крос ще пътуват с кораба до Кейптаун в най-южната точка на Африка.

Операторите в дъното на шатрата дискретно заснеха цялата церемония. В ситуационната зала в недрата на кораба Пади и Настя следяха всичко с помощта на камерите и Настя имитира почти съвършено всяко движение и жест на Хейзъл.

Пет вечери по-късно Хектор и Хейзъл седнаха с Настя и Пади в ситуационната зала и изгледаха седемминутния репортаж на „Ал Джазира“, който отрази всички основни елементи от пътуването на „Златната гъска“. Кадрите с огромния кораб в морето бяха наистина завладяващи, а откъсите от речта на Хейзъл съдържаха всички най-важни елементи — огромната стойност на танкера и товара му, маршрута му около Африка, очакваната дата на заминаване и факта, че Хейзъл Банок и съпругът й ще бъдат на борда през първия етап от пътуването до Кейптаун. След края на предаването Хектор погледна към Пади.

— Е, какво мислиш?

— Мисля, че госпожа Крос трябва да се пробва в киното — отвърна ирландецът. — Може като едното нищо да изяде хляба на Никол Кидман.

— Благодаря, Пади — усмихнато отвърна Хейзъл. — От такъв ценител на нежната половина това е наистина висока оценка. Мислиш ли, че Адам ще се върже?

— И още как. Залагам си главата, че и краставия задник отгоре.

— Какво значи „крастав задник“? — попита Настя.

— Абсолютно същото като „залагам си главата“ — обясни й Хектор и тя погледна със съжаление Пади.

— Защо винаги използваш толкова много думи?

Хейзъл се усмихна на тази демонстрация на авторитет, който Настя вече налагаше във връзката им.

* * *

Вече с пълни резервоари и газеща дълбоко във водата, „Златната гъска“ мина отново през Ормузкия пролив, за да започне дългото си плаване до Франция. Веднага щом брегът се скри от погледа, хеликоптерът започна да връща хората на Пади от лагера в пустинята и да ги стоварва на палубата. Всеки мъж беше въоръжен с 9-милиметров автоматичен пистолет „Берета“ и автомат „Берета“ SC 70/90. Имаха бронежилетки и всеки носеше компактна бойна радиостанция „Фалкон“, работеща на къси вълни. Пристигналите от Тайпе започнаха интензивно да обучават новодошлите, които бързо научиха разположението на тайните тунели и как да ги използват, за да стигнат бързо, тихо и незабелязано до всяка точка на танкера. Упражняваха качване и слизане от амфибиите. „Златната гъска“ легна в дрейф и трите АДТ отново бяха спуснати през борда, но този път с всички войници, след което бяха прибрани и скрити под палубата.

Хората вече се намираха в отлична физическа форма и Пади се стремеше да я поддържа, като използваше просторната товарна палуба за тренировъчен полигон. Всички правеха по двайсет обиколки на палубата два пъти на ден, следвани плътно от Хектор и Пади, които им даваха зор. Пади ги раздели на отбори по десет души, за да се състезават в стрелба и ръгби. Всеки ден имаше и щафета от най-долното ниво на товарния отсек до мостика и обратно, която се провеждаше по скобите в отвесните тунели. Пади отчиташе времето е хронометър, а Хейзъл определяше ежедневно награда от хиляда долара за най-бързия отбор. Двете с Настя образуваха дамски отбор и постигнаха най-добрите индивидуални резултати през три последователни дни, за голяма завист на мъжете.

„Златната гъска“ се намираше на шестстотин морски мили източно от Африканския рог, когато сирените обявиха обща тревога по средата на особено оспорван двубой по ръгби. Всички се втурнаха да опразнят палубата. Хектор и Хейзъл стигнаха мостика за броени минути.

— Какво има? — попита Хектор капитан Стамфорд.

— Радарен контакт на четирийсет и две мили, курс двайсет и седем градуса. Прилича на бавно движещ се летателен апарат, почти със сигурност лек хеликоптер. Приближава към нас.

— Вероятно вече ни е засякъл със собствения си радар. Доста едра цел сме. Трудно би ни подминал. Поддържай същия курс и скорост, Сирил — каза Хектор и се обърна към Хейзъл. — Ако това са онези, за които си мисля, може би няма да е зле ние с теб да се покажем на палубата.

— Не е ли по-добре да го направят двойниците?

— Не, има вероятност Утман Уадах да е на борда на хеликоптера. Той моментално би забелязал разликата. Хайде!

Двамата забързаха надолу към опустялата палуба и я прекосиха тичешком, за да стигнат носа. Там се облегнаха на релинга и загледаха как далеч над западния хоризонт се материализира мъничко петънце. То нарасна, за да се превърне в хеликоптер „Бел Рейнджър“. Двамата се взираха в него. Хектор застана зад Хейзъл, прегърна я през кръста, разсмя се и я хвана здраво, когато тя започна да тананика мелодията на „Сърцето ми ще продължи да тупти“ от филма „Титаник“. Двамата имитираха прочутата поза на Ди Каприо и Уинслет, застанали на бушприта на обречения кораб.

Хектор бе наредил малка част от корпуса на танкера да бъде боядисана с червен грунд и въжената стълба със седалката на работника да бъдат оставени да висят малко над нивото на водата, сякаш работата продължава. Висящата осигуровка беше открита покана за евентуални пирати. Това със сигурност щеше да бъде забелязано от пилота на хеликоптера и докладвано на Камал.

Хеликоптерът обиколи веднъж танкера на ниска височина. Пилотът беше единственият човек в кабината. Носеше тъмни очила и долната част на лицето му беше скрита под куфия. Хейзъл му махна. Онзи не отговори, а обърна машината обратно и скоро изчезна от погледа им.

Пади и Дейв Имбис ги чакаха на мостика.

— Добре. Няма съмнение, че това бяха те и че основната им сила не е далеч — каза им Хектор. — Обхватът на тези хеликоптери е под двеста и четирийсет километра. След по-малко от час и половина той ще кацне на палубата на пиратския кораб-майка — превключи Хектор на боен режим. — От този момент палубата е недостъпна за персонала. Всички трябва да се върнат в каютите си в тайната част и да останат там, докато врагът не предприеме следващия си ход. Скритите люкове трябва да се затворят и проверят. През цялото време да се спазва режим „Безмълвен кораб“. Двамата с Хейзъл се махаме от апартамента и се пренасяме в малката каюта на палубата с амфибиите. Настя и Винсънт ще заемат местата ни в апартамента.

— Искрено се надявам да не следват вашия модел на поведение, докато са там — кисело рече Пади.

— Можеш да ги държиш под око с помощта на камерите в спалнята — предложи Хектор и Пади кимна замислено.

Макар да бе прекалено голям джентълмен, че да шпионира любимата си, по една случайност се наложи да провери работата на камерата в спалнята и стана свидетел на епизод между Настя и Винсънт Удуърд, докато се настаняваха. С абсолютно сериозен тон Настя изясняваше позицията си на Винсънт.

— Уинсент Вудвърд, ако си мислиш, че можеш да се държиш с мен като със съпруга, ще кажа на господин О’Квин и той ще те убие, но преди това аз ще откъсна онези кръгли неща, дето висят между краката ти, и ще ти ги натикам в носа.

Пади остана дълбоко развълнуван, когато чу този затрогващ израз на чувствата й към него.

* * *

Чичото на Адам Камал Типоо Тип стоеше в кабината на щурвала на пленения 33-метров тайвански траулер и гледаше как хеликоптерът му се носи над гребените на вълните на връщане от разузнаване. Обърна носа на кораба срещу лекия бриз, за да улесни кацането. Мачтата и по-голямата част от надстройката бяха демонтирани, за да се улесни използването на хеликоптера и да се затруднят радарите на другите кораби. Пред кабината на щурвала имаше дървена платформа за кацане. Бяха избрали този материал, за да намалят радиоехото. Хеликоптерът увисна и се спусна върху нея леко като перце. Екипажът изтича с въжета да застопори машината.

Камал кимна одобрително. Пилотът беше иранец, обучен от военновъздушните сили на страната и пламенен боец на джихада срещу неверниците. Веднага след като хеликоптерът беше привързан, той изключи двигателя и скочи на палубата. Забърза към кабината, като сваляше очилата и шала, скриващ половината му лице.

— Слава и благодарности на Аллах и възвишения му Пророк — поздрави той.

— Слава и поклонение пред тях — отвърна Камал. — Какви новини носиш, братко мой Мустафа?

— Неверникът е доставен в ръцете ти. Корабът е само на сто осемдесет и пет километра пред нас и приближава със скорост над двайсет възела.

— Сигурен ли си, че това е корабът, който търсим?

— Във всички морета не може да има друг като него. По-голям е от планина и името му е изписано на носа и кърмата. Той е „Златната гъска“. Слава на Аллах, неговия Пророк и всичките му светци.

— Слава и поклон пред Аллах! Кажи ми какво видя.

— На мостика видях трима души, а на предната палуба имаше мъж и жена. Жената е с жълта коса и не беше млада. Косата и лицето й бяха непокрити.

— Слава на Аллах! Това е курвата Банок! Ами мъжът?

— Висок и с тъмна коса. Открито галеше жената по най-непристоен и безсрамен начин.

— Това е убиецът Хектор Крос! Този път той няма да избегне праведния ни гняв.

Мустафа продължи с описание на самия кораб и възможните му слаби точки, като не пропусна да спомене за въжената стълба и седалката, висящи удобно през борда.

— Трябва незабавно да уведомя шейха за невероятно добрия ни късмет — каза Камал и се обърна към електронните уреди в дъното на кабината.

Включи сателитния телефон. Имаше забавяне, тъй като сигналът се предаваше нагоре, но най-сетне чу гласа на племенника си:

— С кого говоря?

— С Камал. Поздрави и Аллах да те благослови, могъщи владетелю!

— И ти да си благословен, почитаеми чичо — отвърна Адам.

— Открихме онова, което търсехме, любими господарю. Идва в ръцете ти заедно с мъжа, който уби и твоя баща, и моя.

— Откъде си сигурен, че свинята Крос е на борда на кораба? — настоятелно попита Адам.

— Мустафа го е видял на палубата с курвата му, слава на Аллах.

— Слава на Аллах и на неговия пророк. Но дали няма грешка? Наистина ли жената е Банок? Сигурен ли си?

— Сигурен съм, господарю. Главата й била непокрита. Косата й била жълта. Тя е! Корабът е натоварен и гази ниско във водата. Товарът струва почти колкото самия съд. Глупавите моряци неверници са оставили въжени линии да висят през борда. Лесно ще бъде да го превземем, мой възвишен и любим племеннико и шейх.

— Ако наистина е така, ще направиш и двама ни много богати, чичо. Кога ще стигнеш плячката си?

— Танкерът плава право към нас със скорост двайсет възела. Ако е рекъл Аллах, ще се срещнем след по-малко от пет часа. До утре сутринта корабът и цялото му съдържание ще бъде в ръцете ти. Кръвният дълг най-сетне ще бъде изплатен напълно. И аз като теб скърбя за загубата на баща ми и твоя дядо.

— Нека Аллах и неговият пророк Мохамед благословят делото ни, почитаеми чичо. Погрижи се невярното куче Крос и неговата курва да ми бъдат доведени живи. Искам да говоря с тях, преди да умрат.

* * *

Единствените звуци в ситуационната зала в тайната секция на „Златната гъска“ бяха мекият плясък на вълните по корпуса, бученето и свистенето на газовите помпи в съседните трюмове и тихото бръмчене на електронното оборудване. Хектор, Пади и Дейвид Имбис седяха на дългата маса пред компютърните екрани. Тарик беше избутал стола си назад и седеше със скръстени на гърдите ръце. Разговаряха рядко, при това шепнешком. Хейзъл се беше свила на тясната тапицирана пейка в дъното на помещението, завита с одеяло. Спеше съвсем тихо. По-голямата част от осветлението идваше от сиянието на множеството екрани. Часовникът на стената над тях показваше десет минути преди полунощ. Инфрачервените сензори във всяка камера засичаха всяко живо същество на кораба. Когато регистрираха някакво движение, те автоматично включваха камерата и предаваха изображението на екрана. В този момент един екран показваше мостика и Сирил Стамфорд, който крачеше нагоре-надолу и се взираше в тъмата пред носа. Съседният екран показваше двама от екипажа му в столовата, които пиеха кафе и пушеха. Внезапно се включи и камерата в спалнята на апартамента на собственика. Тя тънеше в мрак, но камерата работеше в инфрачервен режим. Образите на екрана бяха монохромни. Настя Воронова отметна завивките и стана. Беше облечена в тъмно цяло трико. Докато отиваше към вратата на банята, на заден план за момент се видя Винсънт. Спеше сам на дивана при отсрещната стена.

— Тук няма повод за безпокойство, Пади — промърмори Хектор.

Настя влезе в банята и затвори вратата. Камерата вътре беше изключена по нареждане на Хейзъл. Сякаш гледам някоя от онези риалити програми като „Биг Брадър“, помисли си Хектор. Точно толкова отегчително. Пади затвори очи и отпусна глава върху положените си върху масата ръце. Хектор стана и се протегна. Отиде да си сипе чаша кафе от термоса и се върна на мястото си.

— Още малко остана. Почти ги надушвам — тихо каза той на Пади, който отвори очи, кимна и отново отпусна глава.

Хектор погледна към Хейзъл. Тя сякаш усети погледа му, отвори очи и му се усмихна. После се размърда и намести възглавницата под главата си. В апартамента на собственика вратата на банята се отвори и Настя се върна в императорското си легло. Зави се презглава и изчезна.

— Тя винаги ли спи като къртица в дупката си? — попита Хектор.

— Гледай си проклетата работа, Крос — отвърна Пади с шеговито негодувание.

Хектор се ухили и загледа червения секундарник, който обикаляше неуморно циферблата. Часовникът вече показваше петнайсет минути след полунощ. Изведнъж един от тъмните екрани в края на редицата светна. Показваше инфрачервен образ на главната товарна палуба на танкера. Хектор се изправи в стола си и изражението му се промени — очите се присвиха и устните му се превърнаха в тънка линия. Камерата, която се намираше на върха на надстройката на кърмата, беше засякла движение, но образът на предната палуба бе тъмен, монохромен и далечен.

— Дейв! — рязко каза Хектор. — Фокусирай камера номер четири. Има движение на левия борд.

Дейв Имбис примигна сънено и подаде команда на камерата. Даде близък план на палубата долу. Сега различиха крана, от който висеше въжената стълба и седалката на работника. Изведнъж зад макарата се появи човек. Беше облечен в черно, а лицето му бе скрито от шал. Мъжът обърна глава и погледна зад себе си. Явно даде команда или сигнал, защото незабавно куп подобно облечени фигури прескочиха релинга и се втурнаха по палубата към надстройката на кърмата. Всяка от тях носеше оръжие.

— Звярът пристигна — тихо рече Хектор.

Пади, Тарик и Хейзъл скочиха, скупчиха се при масата и се загледаха мълчаливо в екрана. Хектор натисна бутона на ръчната си радиостанция.

— Мостик! Крос! — каза той в микрофона и на един от екраните Сирил Стамфорд стана от капитанското си кресло и посегна към своята радиостанция.

— Крос! Стамфорд.

— На борда са — каза Хектор, без да откъсва поглед от екрана. — Вече са петнайсет, но по стълбата непрекъснато прииждат още. Изгубих им броя. Не реагирайте. Трябва да повярват, че са постигнали пълна изненада.

Заповедта беше излишна; Стамфорд и хората му бяха репетирали всичко това неведнъж.

— Разбрано — каза той. — Минимална съпротива и бързо предаване.

— Точно по рецепта, Сирил — съгласи се Хектор и смени честотата на радиостанцията.

На друг екран Настя седна в леглото и посегна към предавателя си.

— Воронова.

— Пиратите са на борда. Ще бъдат при теб след няколко минути. Не включвай осветлението. Прибери Винсънт в леглото при теб. Побързай.

— Хокей!

— И не забравяй, никаква съпротива.

— Хокей! — повтори тя.

Хектор отново смени честотата и се ухили на Пади.

— Твоята мацка е същинско кречетало, а?

— Това е едно от многото й достойнства — сериозно отвърна ирландецът.

Отново насочиха вниманието си към екраните, които светнаха един след друг, следвайки пиратите, втурнали се нагоре по стълбата към мостика. Петима нахлуха в отделението на екипажа. Двамата в столовата бяха съборени на палубата, а останалите бяха измъкнати от койките си и принудени да коленичат, докато завързваха ръцете им с найлонови въжета. Друга група пирати се изсипа на мостика, като виеше заплахи и заповеди на арабски.

Сирил Стамфорд скочи от мястото си и се завтече към тях, като крещеше: „Кои сте вие, по дяволите? Нямате работа тук. Разкарайте се, дявол ви взел! Вън!“. Един от пиратите го просна на палубата с приклада на калашника си, а други двама му скочиха" и вързаха китките му. Кормчията и радистът получиха същото отношение. Един от пиратите бързо отиде до контролната конзола и спря всички двигатели.

— На кораб като този ще са му нужни най-малко петнайсет километра, докато спре — каза той на арабски и махна шала, разкривайки лицето си.

Чертите му бяха свирепи и внушаващи страх, в черната му брада имаше сребърни кичури.

— Това е Камал Типоо Тип! — възкликна Тарик, вперил поглед в екрана. — Той е чичо на Адам и командващ пиратската флотилия. Навсякъде бих го познал.

— Очаквахме го — рече Хектор. — Онзи, който ме тревожи, е Утман Уадах. Той е единственият, който ще разбере, че Настя не е Хейзъл и че Винсънт не е моя милост. Дръж този под око.

От екрана Камал даваше нареждания на хората си:

— Намерете курвата Банок и християнина убиец. Със сигурност са в някоя каюта под нас. Пленете ги, но не ги наранявайте. Ако цените живота си, погрижете се да останат живи.

Петима мъже се втурнаха от мостика да изпълнят заповедта. Камал се обърна към останалите.

— Разделете се на групи по петима. Пръснете се и претърсете всяка част от кораба. Уверете се, че няма други неверници, скрили се някъде на борда!

От ситуационната зала гледаха как пиратите вилнеят из кораба. Ако някоя врата беше заключена, разбиваха ключалката. Избиха вратите на шкафовете със спасителни жилетки и на складовете. На стената в отделението на екипажа имаше окачено разпятие. Един пират го свали и със смях го изхвърли в тоалетната чиния.

Междувременно пратените от Камал мъже разбиха вратата на апартамента с ритници и удари с приклади. Щом се озоваха вътре, завилняха из помещенията и започнаха да трошат мебели и украшения, докато най-сетне нахлуха в спалнята. Настя и Винсънт се бяха сгушили в ъгъла и се преструваха на обхванати от ужас. Подобно на останалите, бяха извлечени от ъгъла и ръцете им бяха завързани. След това ги заставиха да клекнат на пода в средата на главното помещение. Двама араби застанаха зад тях с насочени към главите им автомати, докато един от другите се втурна обратно на мостика и ликуващо докладва на Камал:

— Почитаеми принце, с огромна радост ти съобщаваме, че заловихме убиеца на твоя баща мъченик и курвата му. Благодарности и слава на Аллах и неговия Пророк!

Камал хвърли поглед към контролния панел, за да се увери, че корабът дрейфува напречно на вятъра.

— Ще сляза да видя пленниците — каза той.

Когато влезе в апартамента на собственика, той отиде направо при Винсънт Удуърд и го изрита в лицето.

— Ти си животното, което уби баща ми и трима от братята ми. Когато стигнем пристанището, ще ти уредя такива мъчения, че накрая ще скимтиш като кутре и ще се молиш да те освободя от страданието ти.

Камал говореше свободно английски, макар и със силен акцент. Ритникът му бе разбил носа на Винсънт и по устните му се стичаше струйка кръв и капеше от небръснатата му брадичка. Без да показва никакви емоции, Винсънт загледа Камал. Това вбеси арабина и той закрещя във вдигнатото нагоре лице:

— Сега мълчиш, но ще пищиш оглушително, когато натикат нажежено желязо в задника ти.

Изрита го отново в лицето, но Винсънт успя да сниши брадичка и пое удара с челото си. Камал го остави, отиде при коленичилата Настя и застана над нея. Сграбчи кичур от гъстата й руса коса и дръпна главата й назад. Загледа се в лицето й. Изражението му бе злорадо и отмъстително. В ситуационната зала Хейзъл гледаше как се осъществява онова, от което се бе ужасявала най-много. Тя се вкопчи в ръката на Хектор и я тръсна силно.

— Трябва да спрем това! Той ще я убие!

— Не! Няма да го направи. Твърде много се страхува от Адам — увери я Хектор.

Хейзъл потисна следващото си възражение, но стисна още по-силно ръката му, докато гледаше с безпокойство как Камал се навежда към лицето на Настя.

— Очите й са сини — каза той на арабски. — Очите на дявол. Това ми казаха да очаквам, но Утман Уадах ще пристигне тук скоро, за да се увери, че това е истинската свиня.

В ситуационната зала Хектор кимна и се усмихна мрачно.

— Е, това отговаря на главната ми грижа — каза той на жена си, — Утман не е с атакуващия отряд. Никой от присъстващите на борда не може да ни разпознае.

— Откъде можем да сме сигурни, че някой от разбойниците на Камал не ни е виждал по телевизията или не е попадал на снимките ни в пресата? — тревожно попита Хейзъл.

— Не е нужно да се безпокоим за това. В Пунтленд няма телевизия, нито издавана на английски преса. Адам Типоо Тип контролира всички медии под страх от смъртно наказание.

Видяха как Камал се изплю в повдигнатото лице на Настя.

— Виж само колко нагла е кучката! Май трябва да дам на някои от хората ми да прогонят дявола от нея с пръчките от месо.

Мъжете около него се ухилиха очакващо и пристъпиха по-наблизо, за да се вгледат в лицето на Настя. Тя им отвърна с такъв студен поглед, че те сведоха очи и се дръпнаха назад.

— Малка мръсна курва!

Камал постави ръка върху лицето й, за да я бутне назад. С бързината на крокодил, нападащ антилопа на водопой, Настя стрелна глава напред и захапа ръката му. Камал зави от шок и болка. Със свободната си ръка я удари по лицето, мъчейки се да се освободи.

— Ах ти, отровна кучко. Пусни или ще те убия!

Тя се усмихна през стиснати зъби и кръвта му се смеси с нейната слюнка и потече по брадичката й. Камал замахна за нов удар, но внезапно ранената ръка се освободи и той залитна назад, като я притискаше към гърдите си. Загледа се с ужас в нея. Двете горни фаланги на кутрето му липсваха. Настя ги беше отхапала.

— Крава! Свиня такава! — изхлипа той. — Мръсно животно.

Настя отвори уста и изплю пръста в краката му. Усмихна му се отново, показвайки окървавени зъби.

— Тя е дявол от ада.

Камал се дръпна назад.

— Убийте я! Отрежете й главата и я хвърлете на псетата.

Двама от хората му извадиха ножове, но той се съвзе и успя да ги спре в последния момент.

— Чакайте! Не, не я убивайте — рече задъхано. — Шейхът заповяда да му бъде доведена жива.

Намръщи се, свали куфията от врата си и уви с нея остатъка от пръста си.

— Няма да я убиваме засега, но ще я унизя и накажа. Вие теглете жребий и спечелилите ще я яхнат, както кучето яхва разгонената кучка. Но първо ще говоря с шейха. Затворете онзи Крос в отделна каюта. Петима души да пазят курвата. Трябва да подкарам този кораб и да го насоча към Ганданга.

Камал се обърна и придържайки ранената си ръка към гърдите, излезе от апартамента на собственика и се върна на мостика. Вървеше бавно и несигурно, досущ като старец.

В ситуационната зала бяха наблюдавали целия кървав епизод и продължаваха да се взират в екрана. Хектор наруши потресеното мълчание.

— Минимална съпротива и бързо предаване — тихо повтори той инструкциите, които бе дал на Настя. — Пади, може би трябваше да й го кажа на руски, за да ме разбере?

— Остави горкото момиче на мира. Беше много въздържана. Не можеш да я виниш. Отхапа му само пръста, за бога.

— Според мен пък се представи великолепно — благоговейно рече Хейзъл. — Малко нахално да не ти се подчини, но въпреки това великолепно.

— Това беше нищо. Трябва да я видите, когато наистина се ядоса. Струва ми се, че в нея има нещо ирландско — гордо обяви Пади.

* * *

Камал седна в капитанското кресло на мостика на „Златната гъска“. Лицето му бе изпито от болка и той придържаше внимателно ранената си ръка, докато нареждаше да му доведат Сирил Стамфорд.

— Ще освободя ръцете ти — каза той на Сирил. — Опиташ ли да избягаш, ще бъдеш пребит. Ще се подчиняваш на заповедите ми. Ще закараш кораба там, където ти наредя и както ти наредя. Разбра ли ме?

— Ако развържете ръцете ми, ще го направя — съгласи се Сирил.

Камал кимна и заповяда на един от хората си да пререже пластмасовата връзка на китките на капитана. Сирил отиде при контролната конзола и вдигна оборотите на двигателите, след което погледна Камал.

— Дайте ми курс.

— Курсът е две осем пет градуса по компаса — каза Камал.

Сирил потвърди и въведе данните в навигационния компютър, след което нагласи оборотите на 120 в минута. „Златната гъска“ започна величествено да завива ляво на борд към зададения курс. Камал провери компаса, направи знак на един от хората си да приближи и щракна с пръстите на здравата си ръка. Мъжът послушно му подаде мобилен сателитен телефон. Камал набра някакъв номер и почти незабавно му отговори самият Адам.

— Заловихме кораба, могъщи шейх!

Камал стана от капитанското кресло и отиде при левия борд, където сигналът от сателита би трябвало да е по-чист.

— Благодарности и слава на Аллах! — радостно възкликна Адам. — А как стоят нещата с курвата Банок и злодея Крос?

— Мои пленници са. Водя ги при теб с кораба, господарю и владетелю мой.

— Ще те наградя с всичко, което пожелаеш, чичо.

— Прося едно благодеяние от теб, велики главатарю.

— Искай и ще ти го дам.

— Курвата Банок е дяволица, чудовище с душа на адска хрътка. Отхапа ми пръста!

Адам се разсмя на глас, гневът на Камал кипна и тонът му стана рязък:

— Господарю мой, искам да я накажа. Искам да я унизя така, както тя унизи мен пред хората ми.

Адам престана да се смее.

— Вече неведнъж ти казах, че екзекуцията на жената е мой прерогатив, чичо! Доставя ми удоволствие да реша по какъв начин да умре. В момента се колебая между лов с кучетата и разпъване между два камиона за китките и глезените. Когато ги подкарат бавно, крайниците й ще бъдат откъснати от тялото като крилете на печено пиле.

Адам се изкиска, представяйки си картината.

— Ти ще бъдеш до мен и ще гледаш.

— Ще бъде много интересна и развеселяваща гледка — увери го Камал. — Не искам разрешение да я убивам. Искам просто да я накажа. Искам да я дам на хората си да се позабавляват с нея. Ще присъствам през цялото време, за да съм сигурен, че никой няма да отиде твърде далеч с играта.

— Ти не искаш ли също да се позабавляваш с нея? — подразни го Адам и Камал потръпна. Племенникът му много добре знаеше, че предпочитанията му са най-вече към малки момчета, а от мисълта да допусне отново курвата до себе си и да й позволи да го докосне, нараненият му пръст затуптя болезнено, прогонвайки всякакви остатъци от страстта, която Камал би могъл да изпита към жена.

— Тя е под достойнството ми, господарю. По-скоро бих яхнал бясна свиня.

— Добре тогава, почитаеми чичо. Нека мъжете я обладаят и в двете дупки, отзад и отпред. Трябва обаче да ги спреш веднага, ако започне да кърви прекалено.

— Моите благодарности, великодушни господарю и шейх.

* * *

— Сега пък какво е намислил Камал, по дяволите? — запита се на глас Хектор, докато го гледаха на един от екраните как приближава от крилото на мостика. В ситуационната зала не можеха да следят разговора му с Адам. Докато гледаха, Камал отново заговори на Сирил Стамфорд:

— Оставям четирима души тук, които ще следят всяко твое движение. Няма да променяш нито скоростта, нито курса. Нито ти, нито някой от екипажа ти да не е посмял да докосне електрониката и да се опита да праща съобщения. Ясно ли е?

— Ясно — троснато потвърди Сирил.

В ситуационната зала Хектор кимна одобрително.

— Браво на теб, Сирил. Поне един на борда изпълнява заповедите ми.

Загледаха как Камал събира останалите и ги повежда към апартамента на собственика на долната палуба. Всички мъже се смееха и бъбреха възбудено. Когато се насъбраха в дневната, Камал се настани в един кожен фотьойл и даде заповед на хората си. Те домъкнаха голямата маса от съседния салон и я поставиха пред главатаря си в центъра на помещението. След като остана доволен от разместването, той даде нова заповед и четирима отидоха в спалнята, където Настя все още бе коленичила на пода. Пазачите й я поглеждаха предпазливо. Видели бяха как Камал изгуби пръста си. Бяха закрепили щиковете на автоматите си и стояха на почетно разстояние от нея, въпреки че ръцете й бяха вързани.

— Камал нареди да отведем курвата при него — казаха те на стражите, които изпитаха видимо облекчение.

Двама араби приближиха Настя и по сигнал сграбчиха ръцете й и я изправиха. После изтичаха с нея в дневната и я стовариха върху масата в центъра на стаята. Без да пускат ръцете й, те я опънаха по гръб, оставяйки краката й да висят през ръба. Докато я държаха, един от другите приближи с извит нож в ръка. Той пъхна два пръста в деколтето на черното й трико, повдигна го от кожата й, пъхна върха на ножа в отвора и разряза дрехата до чатала й, след което раздра остатъците от трикото и я остави да лежи гола на масата. Ръцете на Настя още бяха вързани отпред със зелена найлонова връв. Зрителите в ситуационната зала далеч долу гледаха в мълчалив шок случващото се на екрана.

Камал се беше навел напред във фотьойла си, галеше рошавата си брада и гледаше като омагьосан как хората му подготвят Настя за наказанието й. От време на време даваше нареждане как да продължат и подчинените му бързо изпълняваха. На светлината на полилея тялото на Настя бе бледо и мускулесто. Разрошената коса се бе разпиляла по лицето й и устните й бяха подути, а едното й око беше полузатворено, насинено и подпухнало от удара на Камал. Изглеждаше много млада и крехка в сравнение с мъжете около нея. Те се смееха и шегуваха помежду си, възбудени от голотата й. Онзи, който бе разрязал трикото, се пресегна и стисна гърдата й, заигра се със зърното и го дръпна, опъвайки го максимално, доколкото позволяваше еластичността на кожата. Останалите се изкикотиха и един по един започнаха да мачкат и щипят гърдите й. Виеха радостно, а тя лежеше притихнала в хватката на двамата, които я държаха. Мъчителите й се окуражаваха един друг, правеха се на клоуни и всеки се опитваше да се покаже по-голям герой. Един защипа зърното й между мръсните си нокти. Стисна толкова жестоко, че от раната изби капка кръв. Мъжът облиза окървавените си пръсти за огромно удоволствие на другарите си. После друг посегна към космите между краката й и хвана една златна къдрица. С дивашко дръпване я отскубна и я подуши, сякаш беше букет цветя. После я предложи на другите да помиришат. Настя нито помръдна, нито извика.

— Може да го направи — прошепна Пади. — Самохипноза. Може да изключи болката.

— Това е ужасно — промълви Хейзъл. — Никога не съм искала подобно нещо. Вината е изцяло моя.

— Не! — намеси се Хектор. — Не е твоя. Вината е на Камал и Адам. Но те скоро ще си платят.

По рязката команда на Камал насъбралите се около Настя мъже се дръпнаха назад. Камал се наведе и й показа ранената си ръка.

— Чуй ме хубаво, християнска курво. Ще те накажа за онова, което ми причини. Всеки от хората ми ще прониже мръсното ти тяло и ще те напълни с хубава мюсюлманска сперма. Ще кървиш, курво. Ще викаш за милост, мръсна свиньо.

Настя не го погледна. Погледът й беше фокусиран някъде много далеч, изражението й бе спокойно и отнесено.

— Готви се да действа — едва чуто промълви Пади.

На екрана се виждаше как Камал все повече се гневи и обезсърчава от спокойствието й. Той се обърна към хората си с пламтящи очи.

— Кой пръв ще яхне тази мръсница? — изкрещя той.

— Баяс, лъвът! — извикаха те. — Баяс с могъщия кол. Той пръв яхна дъщерята на курвата в оазиса. Затова трябва пръв да изоре и курвата майка.

Избутаха Баяс напред. Той се изкиска, разкопча панталоните си и извади чудовищния си член. Започна да го дърпа и масажира, докато се втвърди и щръкна в пълната си дължина.

— Дръжте кучката — нареди той на останалите. — Ще заръмжи от полуда, когато усети как това нещо влиза в нея. Разтворете краката й.

Мъжете от двете страни на масата разтвориха грубо бедрата на Настя и Баяс се намести между тях. Плю на дланта си и намаза главата на пениса си със слюнката.

— Трябва да спра това — избухна Хейзъл. — Трябва да се намесим и да я измъкнем оттам.

— Чакай! Не можеш да спреш войната при първата жертва — каза й Хектор.

— Настя не е войник — гневно рече Хейзъл.

— О, напротив — възрази Пади. — Никога не би ви простила, ако я измъкнете сега. Обучена е именно за такива неща. Това е занаятът й. Професията й. Гледайте! — посочи той екрана.

Баяс, лъвът, търкаше овлажнения си пенис по цепката й, наместваше крака и се готвеше за първото проникване в нея. Внезапно гъвкавото тяло на Настя се сви под него. Тя се освободи от хватката на двамата араби, които държаха глезените й. Коленете се сгънаха при раменете й с изумителна лекота и грация, после се разпънаха с такава сила, че картината се размаза. Голите й пети се забиха в основата на пубиса на Баяс. По микрофона ясно се чу как тазовата му кост се счупи там, където се разделяше на две половини. Възбуденият му член се озова между петите на Настя и острия ръб на собствената му тазова кост. Органът бе смазан от силата на удара, пещеристите му тела, кухините, които се пълнеха с кръв, бяха разкъсани и докато Баяс летеше назад към стената, пенисът му изригна кръв вместо сперма. Арабинът заквича, коленете му се подгънаха и той се свлече по стената и падна, притиснал с ръце съсипаното си достойнство.

Настя отново се изви и този път краката й захванаха вратовете на двамата, които притискаха раменете й. Използвайки инерцията на тялото и силата на дългите си атлетични нозе, тя запрати мъжете през помещението, сякаш бяха хвърлени от катапулт камъни. Двамата също се треснаха в стената. Единият летеше с главата напред и предната част на черепа му хлътна. Другият успя да вдигне ръка да предпази лицето си, но лакътят му пое удара и ставата се счупи. Той се затъркаля по пода, като скимтеше и призоваваше своя бог за милост.

Настя се сви за трети път и скочи на крака, запазвайки идеално равновесие. Наведе се над тялото на мъртвия и със завързаните си ръце измъкна ножа от пояса на проснатия труп и се обърна да посрещне нападението на другите стражи. Разсече първия през корема и когато онзи се преви, за да се опита да попречи на вътрешностите си да се изсипят, Настя заби като чук дръжката от сребро и рог на носорог в основата на черепа му. Арабинът беше мъртъв още преди да се строполи на пода. Един от другите се бе промъкнал зад нея, подканван от яростните ревове на Камал. Настя не се обърна към него, а му тегли къч, който го улучи под брадичката и отхвърли главата му така рязко назад, че прешлените на врата му се счупиха и той се свлече на палубата като захвърлена риза. Другарите му се заблъскаха при вратата в желанието си да се ометат колкото се може по-бързо от апартамента.

Все още стиснала ножа в завързаните си ръце, Настя прескочи първия труп и се насочи към Камал. Той скочи от фотьойла, обърна се и си плю на петите. Беше последният, който излезе през вратата. Намираше се на самия праг, когато Настя заби върха на ножа в задника му през тесните панталони. С поредния вой от болка и ярост Камал се хвърли напред и един от хората му затръшна вратата след него. Настя пусна резето, върна се в салона, като прекрачваше труповете с изящество, и седна на ръба на масата. Задържа ножа между коленете си, пъхна върха под якото въже и с едно рязко движение го разряза. Разтри китките си, стана и пристъпи към мястото, където се намираше камерата. Застана пред нея чисто гола и без да се срамува, погледна нагоре към зрителите в ситуационната зала в недрата на кораба. Изражението й бе спокойно и непроницаемо. После намигна заговорнически и се усмихна. Усмивката й беше така ангелска и спокойна, сякаш Настя нямаше абсолютно нищо общо с мъртъвците, пръснати из помещението като цветя, откъснати от лехите им от някакъв побъркан градинар.

През цялото това време зрителите в ситуационната зала мълчаха и гледаха изумени. Накрая Хейзъл си възвърна дар слово.

— Какво прави сега? — попита тя, когато Настя насочи вниманието си към контролното табло на климатика на стената до вратата.

— Сваля температурата колкото се може повече — обясни Пади.

— Това пък защо? — зачуди се Хейзъл.

— Много е придирчива — с одобрителен тон каза Пади.

— Предполагам, че не иска труповете да се разсмърдят, особено ако й се налага да дели апартамента с тях.

— А аз едва не получих нервен припадък от тревога за безопасността й! — разсмя се Хейзъл едва ли не истерично от облекчение. — Тя е уникална!

— Направо съвършена — съгласи се Пади. — Имах известни колебания, но след това малко представление определено смятам да я помоля да стане моя жена.

Настя обърна гръб на таблото на климатика и небрежно закрачи към спалнята, а задникът й се поклащаше като две копринени торби, пълни с живи змии.

— Господи! Толкова е готина — с почти религиозно благоговение промълви Дейв Имбис.

— Твърде готина за теб, момчето ми — увери го Пади.

— В бъдеще, когато я гледаш, бъди така добър да си затваряш очите.

Настя влезе в спалнята и следващата камера отново я хвана в обектива си. Тя заключи вратата след себе си и отиде при тоалетната масичка. Настани се пред огледалото, взе една четка на Хейзъл и оправи развалената си от Камал прическа. След като остана доволна от резултата, напудри синините по лицето си и си сложи червило и парфюм „Шанел“. Играеше пред невидимата си публика, напълно давайки си сметка, че всички погледи са приковани в нея. Стана и влезе в просторния дрешник в отсрещния край на помещението. Без да бърза, порови в шкафчетата с бельо на Хейзъл и накрая се спря на комплект гащета и сутиен на „Джанет Риджър“ от коприна и венецианска дантела. Задържа гащетата пред таза си и погледна към камерата, наклонила златната си глава на една страна, явно очаквайки одобрение на избора. Не можеха да нарушат тишината и да я аплодират, но Дейв пъхна два пръста в устата си и едва не изсвири похотливо.

— Идеално! Аз самата не бих могла да направя по-добър избор — тихо промърмори Хейзъл.

Настя сякаш я чу и отново се усмихна.

* * *

Един от модулите на електронната система за навигация на върха на мачтата над мостика на „Златната гъска“ имаше връзка със ситуационната зала. Операторът в недрата на кораба можеше да наблюдава радара и глобалната система за позициониране. Намиращите се в залата бяха толкова наясно с движението на кораба, колкото и онези на мостика.

В целия таен отсек цареше напрежение. Хората почти не говореха, а когато го правеха, беше шепнешком. Прекарваха повечето си време в проверка и подготвяне на оборудването — точеха ножове, изпразваха пълнители и ги лъскаха и смазваха, за да няма засечки, чистеха цевите на автоматите си до блясък и нагласяваха спусъците, докато не паснат идеално на изискванията им. Хектор и другарите му бдяха в ситуационната зала и наблюдаваха навигационните дисплеи и картините от камерите.

Винсънт Удуърд все така стоеше заключен в една от по-малките каюти на нивото, на което се намираше апартаментът на собственика. Ръцете му бяха завързани, а на тясната койка седяха двама тежковъоръжени стражи с насочени към него калашници. Други трима стояха на пост пред вратата на каютата. На два пъти през деня Камал слезе от мостика да излее яда си върху Винсънт. Започна с плюене и призоваване на Аллах да стовари гнева си върху главата на мръсния езически неверник за убийството на баща му и братята му, а после отново го изрита, като този път се целеше в корема и слабините. Винсънт се преви на топка, за да се предпази, след което се затъркаля по пода, поемайки с гърба си основната сила на ударите. Когато най-сетне се умори, Камал грабна автомата на единия от пазачите, които наблюдаваха с удоволствие представлението, и завърши побоя с два-три удара с приклада, насочени към главата на Винсънт. Ранената му ръка обаче така го болеше, че ударите нямаха почти никаква сила. Винсънт успя да ги отрази с лекота.

— Винсънт определено изкара своите десет хиляди долара — отбеляза Дейвид.

— Ще добавя премия за служба отвъд позива на дълга — каза Хейзъл, разтърсена от диващината на Камал.

— Глупости! — сдържано рече Пади. — За Вик подобно гъделичкане е толкова тежко, колкото целувка от някоя грозотия. — Замисли се за момент и добави:

— Всъщност май би предпочел побоя пред грозното момиче.

Други петима пазеха вратата на Настя. Никой не посмя да влезе в салона, където все още се търкаляха труповете на другарите им. Бяха залостили вратата и бяха натрупали тежки мебели пред нея, за да се защитят. Изобщо не криеха страха и безпокойството си. Стояха толкова далеч от блокираната врата, колкото им позволяваха размерите на помещението, и нито за миг не сваляха поглед от нея. С пръсти на спусъците бяха готови да отблъснат поредния внезапен вихър от ритници, удари и щракащи зъби.

Камал излезе от отсрещната каюта, където беше Винсънт, и се нахвърли свирепо върху собствените си хора.

— Нима сте оставили телата на славните ви другари вътре при онази дяволица? Нима не уважавате обичая и закона? Те трябва да бъдат погребани или предадени на морето преди мръкване. Веднага ги изнесете!

Никой от тях не бързаше да поведе поредния набег в апартамента, но накрая събраха достатъчно смелост да махнат предпазливо барикадата и да открехнат вратата. Надникнаха внимателно и когато се увериха, че Настя не дебне да им се нахвърли, всички се втурнаха заедно вътре, грабнаха телата и ги извлякоха навън. После побързаха да заключат вратата и натрупаха отново мебелите пред нея.

Самата Настя пък се беше разположила в един фотьойл от телешка кожа, похапваше шоколадови бонбони от кутията, която бе намерила в хладилника на кухненския бокс и разсеяно прелистваше модно списание от купчината на масичката. Почти не вдигна глава, когато чу как арабите в съседното помещение прибират мъртвите си. Беше облечена във великолепно ушити светлозелени панталони от вълна и пъстроцветна блуза на Емилио Пучи от гардероба на Хейзъл.

— Дамата има доста ексцентричен вкус — отбеляза Дейвид Имбис.

— Определено — съгласи се Хектор. — Все пак ходи с Пади, нали така? Това прави и най-ексцентричното нещо да изглежда скучно и прозаично.

* * *

Имаше още един значителен инцидент, който успяха да наблюдават от екраните в ситуационната зала. След кратка церемония жертвите бяха изхвърлени през борда, но Камал още не го свърташе на едно място. През деня и през цялата нощ се случваше най-неочаквано да напуска мостика. Един от помощниците му пазеше Сирил Стамфорд, докато Камал бродеше из кораба и оглеждаше преградите между отделенията и различните нива. Сякаш имаше дразнещото усещане, че е пропуснал нещо важно.

Когато започна да чука по корпуса с ножа си и да се вслушва напрегнато в ехото, Хектор постепенно започна да изпитва тревога. Нивото под мостика, където бяха монтирани оръдията, привлече интереса на Камал. Той го огледа внимателно, дори слезе долу на палубата, за да разгледа сляпата външна стена, която криеше оръдейната палуба. Когато се върна на мостика, Хектор чу разговор между него и Сирил Стамфорд за тази част. Както обикновено, Сирил имаше приемливо, но напълно измислено обяснение. Той обясни, че тази част съдържа деликатна апаратура, управляваща помпите в недрата на кораба. Въпросните помпи контролираха температурата и разпределението на газа в товарните резервоари. Над определена температура газът ставал толкова леснозапалим, че можел да експлодира и да унищожи целия кораб. Сирил обясни, че апаратурата се управлява дистанционно чрез сателит от техническия щаб на корпорацията в Съединените щати. Дори той като капитан на кораба не можел да влезе там по време на плаване.

— Значи онези там могат да засекат промяната на курса? — попита Камал.

— Това притеснява ли ви, капитане? — попита Сирил.

— Ни най-малко — усмихна се Камал и поклати глава.

— След няколко часа ще бъдем в териториални води. С нищо не могат да ни попречат.

Той обаче продължи с издирванията си, надничаше и ръчкаше във всеки съмнителен ъгъл. Един следобед откри люка, водещ надолу към сервизните тунели, които свързваха отделните газови трюмове и съдържаха огромните помпи, които въртяха и охлаждаха природния газ, като го прехвърляха от един резервоар в друг, за да балансират при необходимост кораба.

По време на преустрояването в Тайван и създаването на тайния отсек се бе наложило шахтата да се премести от средата на кораба в лявата страна при надстройката на кърмата. Това бе тромав и незадоволителен компромис, който можеше да привлече вниманието на моряк от калибъра на Камал. Камал отвори люка, спусна се в лабиринта тунели под газовите резервоари и го изследва подробно. Наблюдателите в ситуационната зала точно над главата му го следяха с безпокойство чрез инфрачервените сензори. В един момент Камал почука с дръжката на ножа си една от тръбите и звукът беше толкова ясен, сякаш се намираше в помещението при тях. Затаиха дъх, докато за огромно облекчение на всички Камал като че ли най-сетне реши, че в тази част на „Златната гъска“ няма нищо подозрително. Чуха го как се изкачва по стоманените скоби покрай ситуационната зала нагоре към палубата.

* * *

„Златната гъска“ цепеше тропическите води под гигантския си нос и с всеки час приближаваше все повече и повече Африка.

— Имаме ли представа кога ще стигнем Ганданга? — попита Хейзъл, докато седяха на масата в столовата.

— Според системата за глобално позициониране би трябвало да сме там в девет сутринта във вторник, четиринайсети, което е след три дни — отвърна Дейвид.

Нагъваха канадско филе от бизон с пържени картофи и кетчуп. Единствено Хектор се осмели да се наслади на огнения сос халапеньо. Макар селската храна да бе сервирана в пластмасови чинии и с пластмасови прибори, полистиреновите чаши бяха пълни със старо бургундско „Малконсор“. Хейзъл беше пазила виното за много специален случай и реши, че той е настъпил. Хектор го опита с благоговение.

— Едно от най-редките божествени вина на планетата, поднесено в най-нездравословното място на света — тъжно рече той.

— Яжте, пийте и се веселете — посъветва ги Пади. — Защото утре…

— Я млъквай, Пади! — побърза да се намеси Дейвид.

— Защото утре ще процъфтите? — предположи Хейзъл, вдигайки чаша. — Ще успеете? Ще се справите? Ще победите?

— Защото утре лошите умират — заяви Хектор и всички пиха с подобаваща сериозност. Докато оставяха чашите си, Тарик се втурна в столовата от ситуационната зала.

— Хектор! Пади! Бързо!

— Какво има, Тарик? — попита Хектор и скочи на крака.

— Нов контакт на радара. Някакъв странен кораб ни приближава. Мирише ми на неприятност.

Всички зарязаха храната, забравиха дори виното и се изсипаха на долното ниво, за да се скупчат пред екраните. Контактът на радара беше ярък и ясен.

— Голям кораб — каза Дейв. — Момент, да проверя скоростта му.

Заработи бързо с компютъра и се облегна назад в стола си.

— Четирийсет и три и половина възела. Търговските кораби не развиват подобна скорост. Това е военен кораб.

Провери другите инструменти.

— Сирил поддържа постоянен курс и скорост.

— И още как! — мрачно рече Хектор. — Няма начин да се измъкне от подобна хрътка. Надявам се само американската кавалерия да не се е втурнала да ни спасява и да стъпче розите.

Всички гледаха тревожно образите, предавани от камерата на върха на свързочната мачта на танкера. Странният кораб бързо се появи на хоризонта. Беше сив и суров, функционален като острието на бойна секира

От мoстика на „Златната гъска“ корабът все още беше под хоризонта. Камал не се радваше на такава добра видимост отвисоко, но следеше внимателно радара. Когато всички съмнения изчезнаха, той се обърна към Сирил Стамфорд:

— Ти си янки, нали?

Сирил беше южняк, но реши да не се заяжда за дребни неща.

— Американец съм, да.

— Непознатият кораб ще ни пресрещне. Със сигурност е боен кораб на неверниците, може би английски или най-вероятно американски. Ще говориш с тях.

Сграбчи рамото на Сирил, завъртя го и го изгледа заплашително.

— Ако искат да се качат на борда и да ни претърсят, ще ги спреш. Не ме интересува как, но ще им кажеш нещо, което да ги накара да ни оставят на мира. Разбираш, окей?

— Разбирам, окей — тихо отвърна Сирил.

— Ако пратят хора, ще си мъртъв, преди да пристигнат.

Камал извади ножа си и опря върха му в гърлото на Сирил. От мъничката рана изби яркочервена капка кръв.

— Разбираш, че говоря сериозно.

— Разбирам — съгласи се Сирил. Стоеше абсолютно неподвижно, но завъртя очи и продължи със същия спокоен тон: — Непознатият кораб вече се вижда.

Камал бързо се обърна и се загледа през десния борд.

Надстройката на приближаващия съд се виждаше ясно над хоризонта и в следващия момент радиостанцията в дъното на мостика оживя на честота 156.5 MHz.

— Танкер ляво на борд! Говори капитан Робинс от разрушителя „Манила Бей“ на Военноморските сили на Съединените щати. Кои сте вие?

Сирил погледна към Камал.

— Искате ли да отговоря?

— Да. Но не забравяй, че пръв ще умреш, ако направиш грешка.

Сирил кимна. Отиде до радиостанцията и взе микрофона. Не бързаше. Не искаше да изглежда прекалено склонен да сътрудничи. Другият капитан щеше да очаква известна небрежност от цивилни.

— Привет, „Манила Бей“. Това е „Златната гъска“. Капитан Стамфорд. На път от Сиди ел Рациг в Персийския залив до Джеда в Саудитска Арабия.

Последва дълго мълчание, след което гласът на Робинс се разнесе отново:

— Капитан Стамфорд, сър! Да не би случайно да сте американски гражданин?

— Я виж ти? Откъде разбрахте? — попита Сирил с леко подчертан акцент. — Американец, и още как. Сирил Стамфорд, бивш капитан на крайцера „Рено“. Изтеглиха ме на сух док, защото съм бил твърде стар и немощен.

Изкиска се. От разрушителя последва кратко мълчание.

— В кое пристанище сте регистрирани и кой е собственикът ви?

— Собственикът е „Банок Карго“, а корабът е регистриран в Тайпе.

— Добре! Всичко съвпада. Капитан Стамфорд, сър! Случайно да имате син, завършил Анаполис през деветдесет и шеста?

— Разбира се, капитане.

— Първото му име Тимъти ли е?

— Определено не, сам го знаете много добре. Казваше се Боби. А вашето е Анди. Служихте заедно. Боби веднъж ви доведе у дома на барбекю. Да не сте забравили?

— Не, сър, капитане. Спомням си го много добре. Просто проверявах. Жена ви приготвя страхотен ябълков пай.

— Благодаря. Щеше да бъде много доволна да го чуе, Анди. Но, за съжаление, почина преди четири години.

— Много съжалявам, сър.

— Аз също, Анди.

В ситуационната зала Хектор тихо подсвирна.

— Откъде изкопа този тип, Пади? Същински принц е.

— Умът му е остър като самурайски меч — съгласи се Пади. — Да видим как ще отклони нежеланите гости.

Анди Робинс деликатно продължи с темата, която го интересуваше най-много:

— Капитан Стамфорд, напълно ли владеете кораба си?

Сирил се разсмя непринудено.

— Надявам се да е така. Още не съм напълно изкукал, независимо какво мисли флотът за мен.

— Ако имате нужда, мога да пратя отряд, който да ви помогне, сър.

— Много мило от ваша страна, Анди, но това ще наруши установената рутина и на двама ни. Уверявам ви, че не е необходимо. Всичко е под контрол. Движа се точно по график.

Анди обаче не се отказваше.

— Нали си давате сметка, че навлизате в район от Индийския океан, където пиратската активност е в разгара си? Само преди четири дни беше съобщено за японски китоловен кораб, заловен от пиратите в Аденския залив.

— Чух — съгласи се Сирил. — Но собствениците са постигнали споразумение с правителството на Пунтленд. Гарантирано ни е свободно преминаване през водите им. Би трябвало да сме в безопасност от подобни заплахи.

— Капитане, нима се доверявате на думата на един пират?

— Собствениците се доверяват — отвърна Сирил. — Това би трябвало да е достатъчно за мен.

— Вие си знаете, сър — с неохота прие Анди Робинс. — Попътен вятър, капитане. Само преди да продължите, как е старият ми приятел Боби?

— Талибаните го спипаха в Афганистан, Анди.

— Копелета! — тихо и яростно рече Анди.

В ситуационната зала гледаха как „Манила Бей“ обръща и поема в посоката, от която се бе появил. Хектор стана и се протегна.

— И тъй, милейди и господа, имаме свободен коридор до Ганданга, благодарение на капитан Сирил Стамфорд. Да идем да се погрижим за онази бутилка вино, преди да е станала плячка на пиратите.

* * *

Шейх Адам реши да домъкне цялото си домакинство от Оазиса на чудото в Ганданга, за да посрещне „Златната гъска“, когато Камал Типоо Тип докара танкера на неверниците в залива. Пристигането на заловени кораби бе станало толкова обичайно нещо, че Адам рядко си правеше труда да напуска сигурността и удобствата на крепостта си.

Имаше седем жени. С три повече от позволеното в Корана. Моллата обаче го беше уверил, че владетел от неговия ранг може да вземе повече жени от човека от простолюдието. Освен жените имаше и повече от сто наложници. Никога не можеше да е сигурен за точния им брой, защото той се променяше непрекъснато. Хората му претърсваха цялата страна за млади момичета. С годините предпочитанията на Адам към жените ставаха все по-педофилски. Момичетата над тринайсетгодишна възраст не го привличаха. Интересуваха го само докато не се появят първите признаци на пубертет. Харесваше да усеща как ги разкъсва, докато прониква в тях. Обичаше топлата им кръв да тече по корема му, наслаждаваше се на виковете и плача им. В момента в харема му имаше заключени тринайсет от тези малки създания в очакване да ги удостои с вниманието си. Наслаждаваше им се само веднъж, след което ги връщаше на семействата им по селата с подарък от сто долара за бащите им. Особените му предпочитания и щедростта му бяха станали толкова известни в Пунтленд, че когато хората му пристигаха и в най-затънтените села, винаги няколко семейства вече ги чакаха да предложат децата си. Адам беше обсъдил това отношение към момичетата с моллата, който го бе уверил, че всички жени са дадени на този свят от Аллах с единствената цел и задължение да удовлетворяват всяко желание на мъжете, не само да осигуряват деца.

Адам беше събрал лична гвардия от почти двеста души, подбрани и обучени от Утман Уадах. Шпионската му мрежа обхващаше Близкия изток от Кайро до Йордания и нататък. Имаше комуникационен център с най-модерна електронна апаратура, чрез която поддържаше постоянна връзка с банкерите и съветниците си по инвестиции в Иран, Китай, Тайван и други страни от Далечния изток, които не попадаха в обсега на псетата на Федералния резерв на Съединените щати и на другите западни регулаторни органи. Адам отдавна се беше научил как да отваря тайни врати с големи суми.

Беше построил и летище в пустинята недалеч от крепостта си. Всеки ден личният му самолет докарваше какво ли не, за да задоволи всяка негова прищявка. Нямаше много причини да напуска Оазиса на чудото и да излиза в света, който не беше напълно под неговия контрол. Особено когато си даваше сметка, че Хектор Крос и американската му курва го дебнат, за да си отмъстят. Определено нямаше причини да излиза, освен да посрещне в Ганданга най-голямата плячка, плавала някога в океаните — „Златната гъска“ и двамата му смъртни врагове, които щяха да му доведат вързани и изцяло зависещи от неговата милост.

Прислугата му беше издигнала цял град от пъстроцветни шатри на по-високия терен с изглед към залива. Всички най-близки членове на семейството му, най-верните слуги от домакинството и телохранителите, конете, ловните кучета и соколите с техните соколари, както и четири от все още девствените момиченца бяха откарани на брега от конвой камиони. Когато се настаниха в шатрите и всичко беше готово за посрещането му, Адам и Утман Уадах долетяха от Оазиса на чудото до Ганданга с един от хеликоптерите. Утман управляваше машината. Беше обучен от военновъздушните сили на Иран — страна, която имаше добри отношения с Пунтленд и новия й шейх. Иранците одобряваха предаността на Адам към исляма и ентусиазирано подкрепяха необявената му война срещу корабите на неверниците. През последните години Утман беше станал опитен пилот. Той показа естествена дарба към летенето и великолепна координация между око и ръка.

Утман обиколи залива на ниска височина, като увисваше над всеки заловен кораб, за да може Адам да му се наслади, докато един офицер на задната седалка рецитираше тонажа и стойността на товарите в трюмовете. На котва под него лежаха богатства на стойност няколкостотин милиона долара. Това обаче не беше достатъчно за Адам. Той откъсна поглед от корабите и се загледа жадно към пустите води на изток.

„Скоро! Много скоро Камал ще дойде, носейки ми не само огромно богатство, но и човека, който уби половината ми семейство. Денят, в който „Златната гъска“ влезе в залива, ще бъде най-сладкият в живота ми. Всичко, което съм постигнал досега, ще бъде нищо в сравнение с това съкровище“. Нетърпението го изгаряше. Погледна косо към седящия на пилотското място Утман Уадах и се замисли дали да не му нареди да остави залива и да го откара да посрещнат танкера. Можеха да кацнат на палубата му и така да започне да се наслаждава на триумфа си два дни по-рано. Поклати глава. Знаеше, че е безполезно да иска от Утман да лети над морето. Човекът беше много способен и надежден пилот, но аквафобията му бе толкова силна, че при всяко излизане в морето отвъд прибоя ставаше почти напълно неспособен на рационално мислене и действия. И ако изобщо беше възможно, ужасът му се засилваше още повече при вида на огромните акули, кръстосващи водите на залива под тях. Тези боклукчии бяха привлечени от отходните води и другите отпадъци, изхвърляни от заловените кораби. После Адам се замисли дали да не вземе някоя от бързите моторници и да нареди да го откарат до танкера. Преди десет години изобщо нямаше да се поколебае, но напоследък се беше размекнал и бе свикнал с безопасния и удобен живот. Малка бърза лодка означаваше изключително неприятно изживяване във всякакво море; май започваше да изпитва известно съчувствие към отвращението на Утман към водата.

Не, реши той, в палатковия лагер на брега имаше много развлечения, които щяха да го забавляват достатъчно добре до пристигането на Камал. Всички първенци и главатари от стотици километри наоколо вече се бяха събрали да изразят почитанията си. Адам бе развил апетит за екстравагантни хвалебствия и раболепничене. Пък и Утман бе обещал екзекутирането на редица престъпници, заловени от хората му или докарани от първенците, запознати с интереса му към раздаването на правосъдие и наказания. Можеше да разчита на Утман, че ще прояви обичайната си находчивост и новаторство. Това беше на практика генерална репетиция за присъдите, които щеше да даде на Крос и курвата му. Утман щеше да се погрижи ловните кучета да потичат хубаво. Когато този спорт му омръзнеше, винаги оставаха момиченцата, с които да си поиграе. Размърда се в седалката от удоволствие, потупа Утман по рамото и посочи назад към пъстроцветните шатри на хълма. Утман кимна и обърна хеликоптера. Адам се усмихна, когато видя чакащото го на земята множество. Всички танцуваха, размахваха знамена и стреляха възторжено във въздуха.

* * *

Морето под корпуса на „Златната гъска“ промени цвета и темперамента си с приближаването на кораба към Африка. Искрящият сапфирен цвят на дълбоките води се смени с мрачен сивокафяв, вълните станаха по-високи и бягаха по-начесто пред вятъра. По течението безцелно се влачеха водорасли и плавеи, птици се рееха и се гмуркаха към ятата малки риби. Докато залязващото слънце гасеше пламъците си във водите, системата за глобално позициониране показа, че разстоянието до устието на залива Ганданга е шейсет и осем морски мили.

През нощта — четвъртата от превземането на кораба — Хектор и Хейзъл бяха на вахта в ситуационната зала. Една от скритите камери показваше мостика и двамата чуха как Камал нарежда на Сирил Стамфорд да намали скоростта и да коригира курса с четири градуса на запад. Откакто Сирил бе успял да преметне капитана на американския военен кораб и го бе отпратил по живо, по здраво, отношението на Камал към пленниците беше станало ако не точно великодушно, то поне малко по-милостиво. През последните четирийсет и осем часа не беше слизал в каютата на Винсънт Удуърд да го ругае, рита и блъска с приклад в главата. Дори беше позволил на стражите да му дадат чаша вода и чиния с помия. Никой не посмя да занесе храна или напитки на Настя. Вратата на апартамента си оставаше заключена и барикадирана, но зад нея рускинята се бе разположила напълно комфортно. Беше открила няколко големи консерви хайвер в хладилника на кухненския бокс, пакетчета сушено месо от скоклива антилопа, пушена сьомга и швейцарски шоколад.

На мостика Сирил предложи на Камал да изпрати някого от хората си до корабния лазарет за аптечка; той се съгласи и Сирил дезинфекцира и превърза остатъка от кутрето му и го накара да глътне шепа антибиотици и силни обезболяващи. Настроението на Камал се подобри драматично. Той дори пое вахтата от Сирил Стамфорд и му позволи да поспи няколко часа на койката при радиостанцията. Когато изпрати човек да го събуди и да го доведе обратно, вместо да го принуждава с оръжие, той му позволи да седне в капитанското кресло и забъбри приятелски с него за плавателните характеристики и управлението на „Златната гъска“, за работата с навигационната конзола и конфигурацията на двигателите. Особен интерес прояви към модерния ехолот. След като нареди промяната на курса и скоростта, той благоволи да обсъди това със Сирил:

— Вече сме съвсем близо до целта, но не искам да пристигаме през нощта. Подходите и устието на пристанището са трудни за минаване в тъмното. Освен това любимият ми шейх и хиляди от хората ми ще се съберат да ни посрещнат. Когато видят размерите и важността на този кораб, ще се преизпълнят с щастие. Не желая да ги лишавам от това удоволствие. Те трябва да видят великолепието на плячката, която им нося, на светло, с изгряващото слънце зад нас. Трябва да докарам кораба колкото се може по-близо.

— Много се радвам за вас, сър.

Сирил не беше направил фаталната грешка да се издаде пред Камал, че знае кой е той.

— Все пак можете ли да ми кажете какво ще се случи с кораба ми, с пътниците, с екипажа и със самия мен, след като стигнем?

— Пътниците ще бъдат почетни гости на моя шейх — усмихна се Камал хладно при тези думи. — Ти, екипажът и корабът ще останете при нас за известно време, но само докато се договорим със собствениците и застрахователните компании. След това ще можете да продължите пътуването си живи и здрави, без да падне косъм от главата ви. Иншаллах!

— Ако е рекъл Господ — съгласи се Сирил.

Камал го погледна сепнато, после се усмихна.

— Компанията ти ми беше приятна, янки. Жалко, че ще трябва да се разделим.

— Ако е рекъл Господ, може би ще се срещнем отново? — усмихна му се Сирил.

Един от предните му зъби беше избит, когато пират на Камал го беше ударил с приклада на автомата си. Дупката на това място му придаваше доста вулгарно изражение.

— Обичам този човек! — усмихна се Хейзъл, докато гледаше Сирил на екрана. — Супер як е, както би казала Кайла.

— Костелив орех е момчето ни — съгласи се Хектор. Беше доволен, че Хейзъл споменава името на Кайла така естествено. Може би най-сетне започваше да приема факта, че дъщеря й я няма?

„Не! — отговори си сам. — Нищо няма да е свършило нито за Хейзъл, нито за мен, докато не приключим с онова, за което сме тук“.

* * *

Макар вече да знаеше точното време на пристигането в Ганданга, Хектор остави бойците да поспят още четири безценни часа. Четирийсет минути преди изгрев даде команда „В готовност“. Всеки тихомълком събуди другаря си и десет минути по-късно всички се бяха събрали в пълно бойно снаряжение на сборния пункт на второто ниво. Гледаха в очакване Хектор, който стоеше пред плътните им редици. Той им направи знак да си сложат слушалките, скри микрофона си в длан и заговори тихо. Не се чуваше нито звук, който би могъл да отекне през преградите и да вдигне по тревога някой подслушван.

— Всеки момент ще влезем в залива на пиратите. Всички сте изучавали картите, които ни осигури Тарик Хакам, така че в общи линии знаете какво да очаквате. Не знаем обаче кое точно място ще избере Камал за закотвянето на „Златната гъска“. Сам, възможно е на амфибиите да им се наложи да изминат дълъг път до брега, но артилеристите на Дейв ще държат главите на неприятелите снишени, докато не се озовете на суша. Както знаете, основната ни цел е да заловим или неутрализираме двама конкретни мъже. Вече сте виждали неведнъж лицата им на видеозапис, но въпреки това ще ви ги покажа още веднъж. Тези господа са главната ни плячка.

Хектор включи големия екран на стената зад себе си и пусна прожекцията. Най-напред се появиха материали от архивите на „Кросбоу“. Имаше няколко чудесни снимки на Утман Уадах, който говореше с Хектор, превеждаше инструктаж по оръжия на стрелбището и тренираше новобранци.

— Мнозина от вас познават този човек — каза им Хектор. — Навремето беше в „Кросбоу“. Изключително опасен е. Запомнете го добре. Наградата за главата му е петдесет хиляди долара, жив или мъртъв.

Мъжете се размърдаха развълнувано. Хектор смени изображенията. Последваха няколко паспортни снимки, с които се бе сдобил благодарение на връзките си във френския отдел на Интерпол. Обектът бе заснет в профил и анфас.

— Този човек е Адам Типоо Тип и е много важна фигура в Пунтленд — шейх и водач на племе. Той е лидерът на пиратите — обясни Хектор. — Имайте предвид, че тези снимки са направени преди почти седем години. Тарик го е виждал неотдавна и казва, че сега е с гъста черна брада. Освен това е качил килограми.

На екрана се появи нова картина.

— Този видеозапис е направен преди малко повече от четири години.

Хектор пусна клипа с искането на откупа, който Адам беше изпратил по мобилния телефон на Кайла. Увеличеният образ беше малко зърнест и размазан. Адам гледаше в камерата и говореше, но звукът беше отстранен от записа и устните му оформяха заплахите безмълвно. В дъното на помещението Хейзъл стана и изтича навън, неспособна да гледа лицето на убиеца на Кайла. Хектор пусна записа три пъти. След това изключи проектора и заговори в микрофона:

— Наградата за главата на Адам е сто хиляди долара.

Слушателите се усмихнаха хищно, някои закимаха.

Хектор ги погледна със задоволство. Хората му бяха сгорещени като глутница хрътки, надушили дивеча и жадуващи да бъдат пуснати от каишите. Изпрати Тарик да върне Хейзъл и когато тя се появи отново, продължи с речта си:

— Сега включвам камерата на мачтата на кораба. Картината е в реално време.

На екрана се появи широкоъгълен изглед към африканския бряг пред „Златната гъска“. Все още се намираха на шест или осем километра от сушата. В долната част на картината се виждаше часът — 06:17. Маранята още не беше скрила очертанията на синкавите хълмове на западния хоризонт. Изгряващото слънце ги открояваше. Гледаха към широко отвореното устие на голям залив, пазен от двете страни от ниски полуострови. Навътре в залива се виждаха всевъзможни съдове, закотвени най-безразборно.

— И тъй, най-сетне пристигнахме в чудесния курорт Ганданга, перлата на африканския бряг! — с мрачна ирония обяви Хектор. — Имаме си дори специално събрали се посрещачи.

Флотилия пиратски щурмови лодки се изсипа от устието на залива и се насочи с пълна скорост към „Златната гъска“. Следите, оставени от мощните външни двигатели, разбиваха водата като врящо мляко. Всяка моторница беше пълна с брадати мъже с тъмна кожа. Когато приближиха, стана ясно, че са облечени в характерната за джихадистите униформа — торбести бричове и черни тюрбани. Всеки размахваше автомат или ятаган.

— Време е да заемете местата си, господа — каза Хектор. — Не забравяйте! Няма да задействаме капана, докато не установим със сигурност точното местоположение на Утман Уадах и шефа му Адам. Това може да отнеме известно време, тъй като наоколо ще се мотаят много хора, но когато ги забележим в тълпата, трябва да действаме много бързо. Опитайте се да хванете двамата живи. Ако обаче има опасност да ви избягат, не се колебайте да им видите сметката. И в двата случая ще получите наградите.

Хектор махна енергично с ръка.

— Добре! Всички по местата си!

Артилеристите на Дейвид Имбис се построиха в зловещата тишина и Дейв ги поведе към тайната система от тунели. Бързо изкачиха стълбата до оръдейната платформа под мостика. Минути по-късно Дейв докладва по радиостанцията:

— И двете оръдия са заредени и готови, Хек.

Хектор потвърди и заговори на Сам Хънтър. Макар да имаха пряк визуален контакт, използва бойната радиостанция, за да поддържа нивото на шума абсолютно минимално.

— Добре, Сам. Качвай хората си в амфибиите. Режимът обаче си остава „Безмълвен кораб“. Не палете двигателите, докато не дам заповед.

Сам потвърди отсечено и поведе деветдесетте мъже от десантния отряд нагоре към нивото под товарната палуба. Нужно им бе малко повече време в сравнение с артилеристите, но накрая гласът на Сам прозвуча в слушалките на Хектор.

— Всички екипажи са по местата си. Въжетата са закрепени и готови за издигане. Люковете на кулите са затворени, двигателите не работят. Имаме готовност за действие.

— Разбрано, Сам! — отвърна Хектор и погледна към онези, които бяха останали на сборния пункт. Това бяха неговите щурмоваци, които щяха да проведат атаката на борда на кораба. Разбира се, Хектор водеше общото командване, а лейтенантите му бяха Пади и Тарик.

Шестимата мъже бяха пъстра сбирщина — двама близнаци, Джако и Бинго Макдъф от Глазгоу, двама иракчани, един австралиец от Куинсленд и африканер от немски произход от Намибия. Всички бяха бойци и убийци. Ако имаха късмет, ако Адам и Утман пристигнеха с кралската баржа да посрещнат „Златната гъска“ и ако двамата се качат направо на мостика да поздравят Камал, това би опростило стократно задачата. Крос и хората му щяха да спипат всички с един удар.

Но както и да се развиеха събитията, Хектор и отделението му трябваше да заловят Камал и четиримата джихадисти с него на мостика. Така щяха да освободят Сирил Стамфорд и другите членове на екипажа, които бяха държани там. След това от височината на мостика Хектор щеше да има изглед към целия залив и да установи местоположението на Адам и главорезите му. Щеше да е в състояние да насочи артилеристите на Дейв Имбис към основните цели. После щяха да унищожат флотилията щурмови лодки на Камал, да прикрият с огън десанта на трите амфибии и да осигурят връщането им от лагерите с моряците на заловените кораби.

Пади и хората му щяха да атакуват второто ниво. Първата им задача бе да се справят със стражите при апартамента на собственика и при каютата на Винсънт. След като освободяха заложниците, можеха бързо да продължат към всяка точка на кораба, където има нужда от тях.

Тарик и хората му щяха да атакуват най-долното ниво на надстройката на танкера, където пиратите държаха другите членове на екипажа. След това щяха да овладеят товарната палуба. С подкрепата на екипа на Пади щяха да съсредоточат всичките си сили върху основната задача — да заловят Адам, където и да се намира той.

Предвид патологичното отвращение на Утман Уадах от морската вода изглеждаше малко вероятно той да съпровожда своя шейх, но със сигурност щеше да бъде на брега, за да гледа триумфалното пристигане на „Златната гъска“ в Ганданга. Хектор беше уверен, че ще успее да го забележи през мощния обектив на камерата на мачтата. После щеше да го преследва и залови.

През цялото това време Хейзъл и четиримата й помощници щяха да държат Хектор и неговите помощници в течение на събитията и точното местоположение на всеки пират на борда. Петимата щяха да останат в ситуационната зала, за да следят камерите и подслушвателната техника. На хората под командването на Хейзъл арабският бе майчин език и те щяха да превеждат всяка дума, изречена от Камал и бандата му.

* * *

По зазоряване „Златната гъска“ бавно и внимателно мина между пясъчните носове на Ганданга. Под управлението на Камал танкерът предпазливо си проправяше път през дълбокия канал. Хектор, Пади и Тарик наблюдаваха сцената от екрана в сборния район. Заливът гъмжеше от малки съдове. Глутницата щурмови лодки вече кръжеше около танкера. Ревът на външните мотори, трясъкът на автоматите, писъците и овациите бяха толкова силни, че Хектор можеше да ги чуе дори през корпуса на кораба.

— Хейзъл! — каза той в микрофона. — Забеляза ли Адам? Би трябвало да идва към нас в кралската си баржа. Според Тарик ще бъде облечен в бели роби и със златен пръстен на тюрбана. Няма да е трудно да се различи.

— Не, Хектор. Не виждам никого, който да отговаря на подобно описание — отвърна Хейзъл.

Хектор беше абсолютно сигурен, че Адам ще иска да е първият, стъпил на борда на „Златната гъска“. Целият му план се основаваше на тази презумпция, но ето че сега започна да усеща острата болка на съмнението.

„По дяволите! Ако първото нещо се провали, всичко останало също заминава!“ — помисли си той. Не биваше обаче да позволява на колебанието да влияе на заповедите му.

— Хейзъл! — спокойно рече той. — Къде е Камал? Виждаш ли го на екраните си?

— Да, Хектор. Камал е на дясното крило на мостика с трима от хората си. Маха на онези в лодките и те го приветстват. Сирил Стамфорд е на щурвала. Всичко става малко объркано.

— Добре, Хейзъл. Дръж под око свинята Камал. Не мога повече да чакам. Трябва да влезем в тунелите и да заемем позиции при люковете.

Хектор кимна на Пади и Тарик, отиде при входа на тунела и се закатери бързо. Стълбата беше широка само за един човек. Шестимата от отделението му го следваха плътно. Веднага щом и последният изчезна в тунела, Пади поведе своя екип. Спряха на нивото на апартамента на собственика. Пади виждаше меките боти на хората на Хектор на стоманените скоби над главата си. Когато погледна надолу, различи шлема на Тарик. Той беше на нивото с помещенията на екипажа и палубата. Стълбата беше осеяна с въоръжени, готови за действие мъже.

* * *

Хектор опря рамо на тайния вход към мостика и зашепна в микрофона.

— Хейзъл! Къде се намира Камал?

— Хектор! Върна се от крилото. В момента е със Сирил при пулта за управление. Мисля, че се готви да хвърли котва.

— На какво разстояние от брега се намираме?

Последва пауза, докато Хейзъл разчиташе уредите.

— На седемстотин трийсет и четири метра — каза тя. — Камал ни е закарал много близо до сушата.

Хектор усети съвсем лека вибрация и Хейзъл тутакси продължи:

— Да! Виждам как Камал пуска двете предни котви.

— Още ли няма следа от баржата на Адам?

— Не. Никаква.

— Хора от лодките качват ли се на борда на „Златната гъска“?

— Не. Крещят и стрелят във въздуха, но стоят на почетно разстояние от кораба. Сякаш очакват да се случи нещо.

— Да виждаш следа от Адам или баржата му на брега?

— Там има стотици хора, но не мога да различа нито него, нито Утман Уадах.

— Къде се е дянал кучият син, по дяволите? Нищо не мога да направя, докато не се появи — забезпокои се Хектор.

— Момент! Камал излезе отново на крилото — тихо каза Хейзъл. — Обажда се по сателитния си телефон.

— Можеш да заложиш цялото си състояние, че говори с господаря си — отвърна Хектор.

* * *

Пъхнал полите на робата си между коленете, Утман Уадах клечеше на празното пространство в периферията на палатковия град над Ганданга. Беше долепил сателитния телефон до ухото си, а пред него се откриваше чудесен изглед към мястото, където бе хвърлил котва огромният кораб. Макар да го бе наблюдавал повече от час как тържествено и бавно влиза в залива и заема мястото си, още оставаше изумен от гигантските му размери. Изглеждаше невъзможно нещо с подобни размери да се държи на повърхността. Откритата му палуба сякаш беше по-голяма от новата писта, построена от Адам при Оазиса на чудото. Като че ли бе достатъчно просторна, за да може на нея да кацне „Боинг 737“, а освен това корабът се намираше на по-малко от километър от сушата. Утман започваше да приема много по-жизнерадостно заповедта, която му беше дал Адам. Слушаше гласа на Камал по телефона и от време на време отговаряше почтително.

— Както кажеш, благородни принце!… Ще му предам незабавно съобщението ти, твое кралско височество.

Титлите бяха екстравагантни за такава маловажна издънка на жалка фамилия разбойници, но Камал сякаш ги приемаше като нещо напълно естествено. Утман приключи разговора и стана. Нагласи патрондаша през рамото си, вдигна автомата и закрачи енергично към най-голямата шатра в лагера. Адам вдигна глава, когато той се просна пред него.

— Разговаря ли с чичо ми?

Беше се настанил на възглавница от снежнобяла агнешка вълна. Ослепително бялата му роба сякаш се стичаше по него. Тюрбанът беше от същата тъкан, а обръчът върху него представляваше осемнайсеткаратов златен филигран.

— Току-що! — отвърна Утман. — Поръча да те уверя, че всичко е наред. Контролира напълно кораба. Претърсил е всяка педя от него и никъде не е открил скрити врагове. Всички неверници са пленени, завързани и безпомощни. Но най-радостната за теб новина е, че Хектор Крос и неговата курва Хейзъл Банок също са сред пленените. Напълно са укротени и безпомощно очакват твоето правосъдие и екзекуцията си. Чичо ти смирено те умолява да отидеш при него и да вземеш най-голямото съкровище, което ти е донасял някога.

— Още ли си готов да ме откараш с хеликоптера до кораба, Утман?

— Готов съм и изгарям от желание да ти служа по всякакъв начин, господарю мой.

— Вчера и завчера не беше така ентусиазиран — напомни му Адам.

— Вчера корабът беше на стотици левги навътре в океана. Страхувах се единствено за твоята безопасност, господарю. Ако машината се беше повредила така далеч от сушата, щеше да се окажеш в смъртна опасност. Днес обаче корабът е на по-малко от километър от брега. Свещената ти персона е в пълна безопасност. Дори двигателят да се повреди, ще успея да приземя хеликоптера.

— Дълбоко съм трогнат от загрижеността ти за мен — подигравателно отвърна Адам и Утман отново се просна, за да скрие гнева в очите си. Шейхът обичаше да го дразни заради ужаса му от водата. Тази единствена слабост някак го сваляше на нивото на самия Адам и премахваше ореола му на дързък и неуязвим воин.

Шейхът държеше черното си кожено куфарче в скута си. То се бе превърнало почти в част от тялото му. Никога не се разделяше с него. Никога не го оставяше извън полезрението си. Не позволяваше на никого да го носи. От ръба му висеше верига с белезница накрая. Закопча я за лявата си китка. Утман знаеше, че оковата може да се свали само ако знаеш комбинацията на ключалката. Притиснал куфарчето към себе си, Адам се изправи и с дясната си ръка махна царствено към изхода на шатрата.

— Добре, Утман Уадах. Можеш да ме откараш при кръвния ми враг Хектор Крос. Отмъщението ми се забави твърде дълго.

* * *

— Хектор! Има раздвижване — тихо прозвуча гласът на Хейзъл в ухото му. — Камал напусна мостика. Сирил Стамфорд се намира под охраната на четирима души. Вързаха ръцете му за китките и лактите и го принудиха да седне на пода. Камал слезе на второто ниво. Хората му завързаха Винсънт и го изведоха от каютата. Сега всички са се събрали пред вратата на апартамента. Почва се! Разбиха вратата и се изсипват вътре. Настя стои в средата на помещението. Не прави никакъв опит да се защити. Връзват ръцете й отзад в лактите и китките. А сега я държат и оковават с къса верига глезените й. Адски ги е страх от хубавите й крачета. С тази верига Настя едва ли ще може да ходи. Господи! Слагат примка на шията й. Камал няма никакво намерение да рискува с нея. Шестима от главорезите му я измъкват навън от апартамента. Двама държат въжето. Камал още не я е приближил на по-малко от десет крачки. Като че ли я водят заедно с Винсънт към асансьора. Настя се държи много покорно…

— Хектор! — прекъсна я Пади. — Чувам ги през люка. Камал е на няколко стъпки от позицията ми. Чувам ясно гласа му. Мога да се намеся и с един удар да изкарам него и хората му от играта.

— Не, Пади! Повтарям, не! Трябва да изчакаме пристигането на Адам, преди да продължим. Потвърди заповедта!

— Получена и разбрана!

Гласът на Пади звучеше измъчено. „Горкият стар кучи син — помисли си Хектор. — Неговото момиче е в ръцете им, а той е безпомощен“. Искрено му съчувстваше и споделяше болката му.

— Хектор, спускат се с асансьора — намеси се Хейзъл.

— Оставиха второто ниво празно. Стигнаха до нивото на товарната палуба. Хората на Камал изкарват пленниците навън.

— Пади! Слизай при екипа на Тарик на нивото под теб — нареди Хектор.

— Слушам! — уставно отвърна Пади. „Наистина ми е бесен“ — с мрачна усмивка си помисли Хектор. Изведнъж Хейзъл едва не спука тъпанчето му. Гласът й бе станал писклив от вълнение.

— Хектор, от брега приближава хеликоптер. Прилича на същата машина, която ни обиколи, преди Камал да завладее кораба.

— Хейзъл, описвай в движение — нареди Хектор. — Можеш ли да видиш кой е в кабината?

— Не! Слънцето се отразява от стъклата направо в обектива. Всички пирати в лодките обаче са насочили цялото си внимание към хеликоптера. Развяват знамена и врещят като стадо песоглавци по време на гощавка. Четиримата, които Камал остави на мостика да пазят Сирил, са се стълпили на крилото да гледат и да се включат във врявата и стрелбата!

Хейзъл си пое дъх и продължи бързо:

— Момент, хеликоптерът зави. Вече виждам кабината. Двама мъже на предните седалки. Пилотът и един пътник. Пътникът на дясната седалка носи бял тюрбан и златен обръч на главата. Кълна се, това е Адам!

— Да благодарим за това — с облекчение рече Хектор. — А сега всички да слушат. Аз ще овладея мостика. Щом пиратите там гледат в друга посока, ще успея да се справя с тях без никакъв шум. От мостика ще имам възможност за по-добра преценка. Пади, Тарик, стойте на позициите си в тунела на нивото на палубата и бъдете готови за действие. Дейв, ти също бъди в готовност. Много скоро оръдията ще ни потрябват.

Всички потвърдиха и Хектор стъпи на тесния перваз под люка. Там имаше място за още трима, а другите трима чакаха на скобите точно под тях. Хектор извади бойния си нож, вдигна палци към хората си и потупа по рамото онзи с чука до него. Той замахна и с един-единствен удар щифтът отлетя и стоманеният люк рязко се отвори. Хектор бързо ги поведе по мостика. Четиримата пирати бяха на групичка в другия край. Цялото им внимание беше насочено към хеликоптера и подобно на другарите си в лодките, те крещяха, дюдюкаха и стреляха във въздуха. Бяха така погълнати от веселбата, че дори не чуха отварянето на люка. Хектор се намираше в средата на мостика, когато един от пиратите погледна през рамо. Той зяпна изумено. Преди да успее да се окопити, Хектор го съсече отстрани по главата с ножа си. Онзи рухна на палубата и остана да лежи, без дори да трепне. Хектор го прескочи и стовари дръжката на ножа върху главата на сомалиеца, подпрял се на парапета до него. Той рухна върху първата жертва. Тежката дръжка остави на тила му вдлъбнатина с формата и размера на чашка за яйце. Братята Макдъф, които следваха Хектор, се справиха с другите двама пирати, но малко оплескаха работата. Единият рухна на пода, като риташе в разпълзяващата се локва от собствената му кръв. Последният се помъчи да се добере към стълбата, водеща на долното ниво. Кръв бликаше от прободната рана в гърба му и той пищеше диво на арабски: „Внимавайте! Неверниците са тук!“.

Пиратът щеше да стигне до долното ниво, преди да успеят да го спипат. Хектор извади 9-милиметровия си пистолет от кобура. Оръжието бе като продължение на тялото му и стреляше точно там, накъдето гледаше. Почти не осъзна дърпането на спусъка, но попадението беше перфектно. Главата на пирата рязко отлетя и цялото му тяло сякаш се стопи като шоколад в микровълнова печка. Той се свлече по стъпалата и спря на първата площадка. От нахлуването до изстрела на Хектор бяха изминали не повече от пет секунди.

— Мислиш ли, че са чули изстрела? — попита жилавият дребен шотландец до Хектор, бършейки окървавения си нож в крачола на панталона.

— Не ми се вярва, Бинго — поклати глава Хектор. — Не и при всички тези момчета навън, които изпразват автоматите си.

Погледна пирата, който още скимтеше и се влачеше по корем по мостика.

— Кажи на брат ти да приключи започнатата работа. После можете да освободите капитан Стамфорд и екипажа му.

Джако се наведе над ранения, сграбчи го за брадата и дръпна главата му назад, за да оголи гърлото. Хектор се извърна и тръгна към крилото на мостика. Зад себе си чу как арабинът гъргори и се дави, след като Джако преряза гръкляна му.

Спря доста далеч от прозорците и затърси хеликоптера в небето. Откри го да лети много бавно и ниско над носа на танкера, после увисна и започна внимателно да се спуска. Хектор гледаше как машината докосва леко стоманената палуба.

Вратата на кабината се отвори и навън излезе поразителна фигура. Беше висок мъж с блестяща бяла роба и тюрбан. Имаше гъста черна къдрава брада. Шкембето леко изпъкваше под дрехата. В лявата си ръка носеше малко черно кожено куфарче. Мъжът вдигна другата си ръка в благославящ жест, докато вървеше към Камал и хората му. Всички паднаха на колене, принуждавайки двамата пленници да направят същото.

— Привет на теб, велики господарю! — извика Камал. — Доблестен воин, син на могъщи воини!

Горе на мостика, високо над събралите се пирати, Хектор приближи микрофона на сантиметър от устните си.

— Пади, къде си?

— Заедно с Тарик при първи люк, готови за действие?

— Хеликоптерът кацна. Адам слезе от него. Камал е на палубата да го посрещне. Настя и Винсънт също са там. Камал ще ги представи на Адам. Всички са неподготвени. Сега е моментът да се действа, преди да са разбрали, че Настя и Винсънт са подставени лица. Давай, Пади! Давай! Давай!

— Разбрано! — гласът на Пади звънтеше от яростно веселие. — Почваме!

Хектор провери за последно положението на палубата. Долу почти всичко си беше както преди, само дето пилотът на хеликоптера също бе слязъл и се беше облегнал на фюзелажа. Държеше небрежно автомат. Хектор му хвърли съвсем кратък поглед. Основната му грижа бяха Камал и Адам. После със закъснение осъзна кой всъщност е пилотът. Погледът му се стрелна отново към него и сякаш ледена висулка прониза сърцето му.

„Не! Невъзможно. Утман не може да управлява хеликоптер. Но това е той! Това е Утман!“

Докато мисълта прехвърчаше през ума му, Камал даде заповед, двама от хората му скочиха на крака, изправиха Винсънт и Настя и ги избутаха към приближаващия Адам.

— Виж, могъщи господарю! — извика Камал. — Както ми заповяда, доведох ти убиеца Крос и неговата курва.

Адам спря и се загледа неуверено в двамата пленници.

— Това не е Крос! — внезапно извика намиращият се зад него Утман Уадах. — Нито пък Хейзъл Банок! Това е капан, господарю. Пази се! Неверниците всеки момент ще ударят.

Без да чака Адам, той хвърли автомата си през отворената врата и го последва с бързината на пор, шмугващ се в заешка дупка. Беше оставил двигателя да работи и перките се въртяха на празни обороти. Утман се сви в пилотското кресло и без да вдига глава, грабна контролния лост и даде газ. Хеликоптерът се издигна над палубата и се завъртя с нос към брега.

Адам препускаше с все сили по палубата.

— Чакай, Утман! — врещеше той. — Заповядвам ти! Не ме оставяй в ръцете на Крос!

Утман обаче дори не си направи труда да вдигне глава и да го погледне. Наклони носа на машината и се отдалечи с рев, летейки ниско над водите на залива.

Хектор имаше изкривен изглед към горните няколко сантиметра от главата на Утман зад плексигласа на кабината. Машината се издигаше стръмно и правеше завой. Мишената беше съвсем малка и ъглите бяха невъзможни. В отчаянието си той стреля и видя как плексигласът се пръсна, оставяйки зейнала дупка твърде далеч назад, за да е успяла да спре Утман. Хеликоптерът дори не трепна и се понесе направо към брега, като набираше височина и скорост. Хектор вдигна микрофона към устните си.

— Дейв! Дейв! Сваляй преградите на оръдията и открий огън по хеликоптера. Не позволявай да се измъкне. Свали го, за Бога, свали го!

— Разбрано! — незабавно отвърна Дейв.

Хектор чу трясъка на стоманените капаци под краката си, когато се завъртяха на пантите си, разкривайки двете оръдия „Бушмастър“. Хеликоптерът обаче приближаваше брега на 700 метра от танкера. Хектор го гледаше жадно. Чу Дейв да дава заповеди на артилеристите. Последва проблясък и зашеметяващи гърмежи, когато двете цеви изстреляха по три осколъчни снаряда по бягащата машина. Хектор видя облачетата дим и пламък в небето над хеликоптера. Този залп беше достатъчен. Хеликоптерът се олюля във въздуха, когато пороят стоманени топчета се заби във фюзелажа. Пилотът сигурно беше убит на място и двигателят унищожен, защото роторът спря да се върти. Носът на машината се наклони надолу и тя се понесе устремно към водата.

И тогава стана чудо. Хектор видя как хеликоптерът отново оживя, носът му се вдигна; роторът отново започна да се върти, но сега въздушният поток над перките се беше обърнал. Той вече не движеше машината напред, а рязко спря падането. Хеликоптерът се плъзна към брега и Хектор изкрещя по микрофона на Дейв да продължи да стреля. Отговор не последва. Гласът на Хектор сигурно бе заглушен от трясъка на оръдието. Дейвид Имбис не чуваше заповедта. Вместо това той бе сменил мишената и двете оръдия стреляха по кръжащите около танкера лодки.

Снарядите се пръскаха над тях, стоманените сачми превръщаха дървените корпуси в трески и разсичаха мъжете в тях. Оцелелите лодки обърнаха и с максимална скорост се понесоха към спасителния бряг. Хеликоптерът продължаваше да се плъзга към плажа, но пред очите на Хектор изведнъж рухна във водата, вдигайки огромен облак пръски. За няколко секунди машината изчезна, но после изплава на повърхността и се понесе във водата, килната на една страна.

„Дори Утман не би могъл да оцелее при подобно падане“ — помисли си Хектор, но тогава горната врата бавно се отвори и човешка фигура изпълзя навън и се вкопчи във фюзелажа. Беше твърде далеч, за да види лицето й, но Хектор знаеше, че това е Утман. Ръцете му бяха празни. Беше зарязал автомата в кабината, но пък и разстоянието беше шест- или седемстотин метра, твърде далеч дори за способностите на една „Берета“.

— Кучият син не може да плува и изпитва ужас от водата — каза на глас Хектор, но не особено убедено. Видя как далечната фигура се катурна от фюзелажа на хеликоптера и падна в морето. Очакваше да я види как потъва, но се оказа, че водата стига едва до подмишниците на Утман. Хектор безпомощно гледаше как онзи с френетични некоординирани движения се добра до брега и излезе, олюлявайки се, на сушата.

Погледна надолу към палубата точно когато екипите на Пади и Тарик изскочиха през вратите на надстройката и се втурнаха към арабите около Камал. Между двете групи незабавно започна бой. Бяха почти равни по численост и се завърза ръкопашна схватка. Никой не рискуваше да стреля от страх да не улучи някой от своите.

Хектор видя как в суматохата Пади се опитва да се добере до Настя, но дузина мъже му се нахвърлиха и той трябваше да се заеме с тях, за да се защити. От другата страна на мелето Камал бе хванал въжето около шията на Настя и я мъкнеше назад, като същевременно викаше отчаяно на Адам.

— Насам, господарю. Следвай ме! — крещеше на арабски. — Хеликоптерът и лодките ни изоставиха. Следвай ме!

Един от хората на Пади успя да се докопа до развилия се тюрбан на Адам, но шейхът се извъртя и заби извития си кинжал в окото му. Мъжът падна, стиснал плата в юмрук, и Адам побягна гологлав след Камал и Настя.

Хектор беше твърде високо над палубата, за да се намеси активно. Опита се да разбере какво се кани да направи Камал, после го видя да тича към люка в ъгъла на надстройката на кърмата. Арабинът много добре знаеше, че люкът води към сервизните тунели под газовите резервоари, в които се намираха огромните помпи, въртящи газа в трюмовете. Само няколко дни по-рано го бяха гледали от екраните в ситуационната зала как изследва тъмния заплетен лабиринт в недрата на корпуса. Явно беше решил да го използва като скривалище. Той замъкна съпротивляващата се Настя в люка, а Адам ги последва, като блъсна рускинята надолу по стълбата след чичо си, след което затръшна и залости люка отвътре.

— Пади! — извика Хектор по радиостанцията и го видя как поглежда нагоре към мостика. — Камал и Адам отведоха Настя в сервизния тунел с помпите. Камал има автомат, но Адам е само с нож. Сложи стража в двата края на тунела. Долу са в капан. Ще ги измъкнем по-късно. Първо обаче трябва да пуснем амфибиите на Сам и да ги пратим на брега да превземат селището и да освободят моряците от лагерите. Предавам ти командването на „Златната гъска“. Ще ида да се погрижа за Утман.

Докато говореше, Хектор сваляше тежката си броня и цялата екипировка, която би му попречила във водата. Остави само ножа си, радиостанцията и пистолета „Берета“, всички закрепени за ремъците на гърдите му. Огледа се и видя Джако Макдъф до себе си.

— Слизам на сушата, Джако. Поемаш отделението. Работата ни тук приключи. Слез долу и предай хората си под командването на Пади О’Куин на палубата. Успех, Джако.

Докато говореше, обмисляше следващия си ход. Повечето щурмови лодки се бяха устремили към брега, спасявайки се от унищожителния огън на Дейв Имбис. Имаше обаче неколцина по-хитри пирати, които използваха корпуса на „Златната гъска“ като щит. Бяха се приближили толкова плътно до танкера, че намиращите се на високата кърма оръдия не можеха да ги обстрелват. В този момент една от тези лодки се криеше точно под стоящия на крилото на мостика Хектор. Макар височината да беше смразяваща, той не се поколеба. Отстъпи назад до пулта за управление в центъра на мостика. Бинго Макдъф току-що бе освободил Сирил Стамфорд и капитанът стоеше до конзолата. Той моментално разбра какво е намислил Хектор. Гласът му бе дрезгав и изпълнен с уважение:

— Имате чуден чифт топки, господин Крос.

— Кой го казва само! — усмихна се Хектор мрачно на Сирил и се затича.

Когато стигна парапета на мостика, вече се движеше с максималната си скорост. Метна се колкото може по-надалеч и инерцията от засилката го понесе. От тази височина не можеше да рискува да скочи надолу с главата. Ако се обърнеше във въздуха и паднеше по гръб във водата, гръбнакът му щеше да се прекърши като сламка. Вместо това се сви на топка веднага щом се озова във въздуха, прибра колене срещу гърдите си, наведе глава и сплете пръстите на ръцете си на тила. Червата му се озоваха под ребрата, докато падаше, а в следващия миг се вряза в морето. Ударът изкара въздуха от дробовете му и задникът му, който пръв докосна водата, стана безчувствен. Потъна със скоростта на изстреляно гюле. Погледна нагоре и видя над себе си трептящия силует на лодка. Потискайки желанието да си поеме дъх, той заплува нагоре към него. През последния метър се засили максимално и изскочи от водата до ниския корпус на лодката. Вкопчи пръсти в ръба й и се надигна през борда, като в същото време пълнеше дробовете си със сладкия въздух.

На борда имаше двама пирати — голи, ако не се броят мърлявите превръзки около бедрата и тюрбаните. Зяпнаха изумени Хектор. Единият скочи на крака с автомат в ръце. Преди да успее да вдигне оръжието, Хектор се вряза с рамо в него и го запрати през борда. За миг изпита съжаление, че онзи беше отнесъл и автомата си. Вторият пират клечеше на кърмата до сребристо-червения външен мотор с мощност 200 конски сили. Той започна да се изправя, но не бе достатъчно бърз. Хектор прескочи пейката, направи още две големи крачки към него и го изрита под вдигнатата брадичка, сякаш риташе футболна топка. Главата на мъжа рязко отлетя назад и той се просна върху капака на огромния двигател, след което се замята на дъното на лодката като риба на сухо. Хектор се наведе, хвана го за глезените и го метна през борда. Пиратът цопна с лице надолу във водата. Хектор насочи вниманието си към двигателя. Той още работеше, ауспухът гъргореше под кърмата. Хектор превключи на скорост и завъртя ръчката на газта. Лодката пое напред.

В същия момент обаче някой се хвърли от високия борд на танкера и падна във водата точно пред носа на лодката. Хектор позна човека, докато прелиташе пред очите му. Отпусна газта и изключи от скорост, след което изтича напред и надникна над носа към разпенената вода, където беше паднало тялото. Видя мъжа да изплува от дълбините и в следващия момент главата му се подаде на повърхността. Пое си дълбоко дъх.

— Тарик! Глупак такъв, като едното нищо можех да те накълцам на кайма с витлото.

Пресегна се, сграбчи ръката на Тарик и го издърпа на борда. Изтича обратно при мотора и даде пълна газ. Лодката се стрелна напред и той я насочи към разбития хеликоптер, който все още се полюшваше във водата недалеч от брега. Погледна назад към „Златната гъска“ и с ужас видя как цевите на оръдието се завъртат към тях и започват да ги следят.

— Бързо! — извика той на Тарик през рева на двигателя. — Стани и махни на Дейв Имбис, че ще направи гаф и ще ни прати по дяволите!

Тарик скочи на крака, запази равновесие на подскачащата лодка и размаха ръце. Цевите на оръдието незабавно се вдигнаха и зад него се появи главата на Дейв. Той махна извинително с шлема си, след което изчезна зад преградата, а оръдието се завъртя надясно и продължи да стреля по другите лодки, които се бяха пръснали из залива и се мъчеха да се доберат до брега. Тарик запълзя несигурно към кърмата и Хектор.

— Какво става, Хектор? Бях още в тунела, когато те чух да казваш на Дейв да стреля по някакъв хеликоптер. Спомена, че Утман бил в него. Но когато с Пади излязохме на палубата, не видях никакъв хеликоптер. Завърза се схватката, после чух да предупреждаваш Пади по радиото, че Камал и Адам са избягали в помпения сервизен тунел. Междувременно се бяхме справили с останалите пирати. Нямаше смисъл да оставам, особено след като те видях да скачаш от мостика. Естествено, трябваше да те последвам.

Тарик го погледна тревожно.

— Правилно ли постъпих, Хектор?

— Абсолютно правилно, както винаги — отвърна Хектор на арабски и Тарик също превключи на този език.

— Благодаря, Хектор. Но къде е Утман? Какво стана с хеликоптера? Къде отиваме?

— Дейв свали хеликоптера и той се разби до брега — посочи Хектор напред. — Ето там, можеш да видиш останките му на прибоя.

— А Утман? Какво стана с него?

— Успя да се измъкне. Видях го да излиза на брега. И скочих от мостика, за да го спипам.

— Радвам се, че те последвах. Искам го повече и от теб — тихо рече Тарик.

— Знам — кимна Хектор. — Той е твой. Ще го гоним заедно, но ти ще си онзи, който ще си отмъсти.

— Благодаря, Хектор.

Тарик пое дълбоко дъх, за да се успокои.

— Сам ли е? Въоръжен ли е? И двамата сме без автомати.

— Да, Утман е сам. Имаше автомат, когато отлетя от палубата, но след като хеликоптерът се разби, го видях да излиза на брега. Беше твърде далеч, за да съм сигурен, но мисля, че е зарязал оръжието. Сигурно се е паникьосал във водата и е забравил за него. Единствената му мисъл е била как да се добере до сушата. Ще претърсим бързо кабината на хеликоптера, ако не потъне преди това.

Пореха водите на залива с осемдесет километра в час в посока към разбитата машина, оставяйки след себе си дълга следа от пяна. Колибите, от които се състоеше селището, се бяха разпълзели на около осемстотин метра по-нататък по брега. Хектор се изправи и огледа терена зад разбития хеликоптер, където се беше измъкнал Утман. Там нямаше никакви постройки, само пясъчни дюни, покрити с гъсти трънливи храсталаци.

„Лошо място за преследване на ранен лъв“ — реши той. Утман беше опасен като диво животно. Хектор намали скоростта, когато стигнаха останките от хеликоптера. Във въздуха се носеше тежката миризма на разлято авиационно гориво. Тарик скочи на очукания фюзелаж и коленичи, за да надникне през отворената врата.

— Ето го! — извика той и изчезна в кабината. Секунди по-късно се появи, размахвайки автомат „Берета“.

— Амуниции? — попита Хектор.

— Няма — отвърна Тарик. — Само онова, което е в пълнителя.

— Може би двайсет патрона, ако имаме късмет. Трябва да стигнат.

Хектор превключи на скорост и бавно продължи към брега. И двамата видяха отпечатъците, оставени от Утман по жълтия пясък. Следите вървяха от водата нагоре по склона на първата дюна и изчезваха в гъсталака на хребета й. Не си направиха труда да изтеглят лодката на брега. Хектор само изключи двигателя и я остави да дрейфува. Двамата скочиха в дълбоката до коляно вода и той поведе на бегом към дюната. Спряха за момент в подножието й, за да разгледат следите и да проверят оръжията си.

— Ето, вземи това! — каза Тарик и му подаде автомата. — Ти си по-добър с него от мен. Дай ми пистолета си.

Размениха оръжията. И автоматът, и пистолетът бяха мокри. Изтръскаха водата от пълнителите и се увериха, че в цевите няма пясък и други боклуци.

— Това е най-доброто, което можем да направим. Изработени са така, че да действат и в най-екстремни условия — изсумтя Хектор. — Води, Тарик. Проследяването е твой специалитет. Ще бъда от лявата ти страна.

Изкатериха се на първата дюна и откриха мястото, където Утман бе лежал сред храстите. Тарик коленичи до отпечатъка от тялото му. Сухите песъчинки още се сипеха в него. Явно ги беше гледал как стигат до брега и бе продължил напред. Хектор забеляза и нещо друго — чифт сандали, захвърлени под най-близкия храсталак. Още бяха подгизнали и каишката на едната се беше скъсала. Утман явно ги беше изоставил и бе продължил бос. Следите му потвърждаваха това.

— Не е много далеч пред нас — прошепна Тарик. — Може би в момента ни наблюдава.

— Отваряй си очите на четири. Може и да е изгубил автомата си, но винаги носи нож — предупреди го Хектор. За момент и двамата си помислиха за четиримата си другари, чиито трупове бяха оставили в Оазиса на чудото. После се съсредоточиха изцяло върху сегашната си задача. Тръгнаха напред, прикривайки се един друг, така че всеки държеше под контрол единия фланг и терена отпред. Не можеха да позволят на омразата си да надделее над уважението им към Утман като боец. Не смееха да му позволят да ги приближи достатъчно, за да използва ножа си.

Храстите бяха гъсти, закривените им тръни се вкопчваха упорито в дрехите им. Трябваше да се движат много внимателно и да вдигат колкото се може по-малко шум. Нужни им бяха шест минути и десет секунди по часовника на Хектор, за да изминат първите сто метра. Там попаднаха на нова следа от Утман — отново беше легнал и ги бе изчакал да приближат. Хектор и Тарик знаеха, че ако бяха показали и най-малка небрежност или му бяха предложили някакво друго предимство, щеше да ги нападне тук. Той обаче отново беше отстъпил. Следите, които беше оставил, бяха съвсем пресни.

„Сега знае, че няма да му се нахвърлим слепешком — мрачно си помисли Хектор. — Следващият му номер ще бъде да заобиколи и да се опита да ни излезе в гръб“. Тихо щракна с пръсти и Тарик се озърна към него. Хектор му направи кръгов знак, за да го предупреди. Тарик кимна; разбираше опасността. Продължиха напред. Още два пъти намираха места, където Утман беше залягал. И всеки път безмълвно бе продължавал пред тях.

„Вече сигурно си мисли, че ни е прилъгал с тези повторения. И сега ще ни заобиколи“. Хектор промени тактиката си. След всеки двайсет крачки спираше и бавно се обръщаше, за да огледа от нов ъгъл терена, по който вече бяха минали. След това клякаше и изучаваше същия терен от по-ниска перспектива, като се съсредоточаваше в стъблата на храстите и плетеницата корени, зад които би могъл да се скрие човек с нож.

Изведнъж Хектор примигна — нещо необичайно за това място привлече вниманието му. Загледа се съсредоточено в него. Нещото леко помръдна и изведнъж цялата картина се намести на фокус. Гледаше към гол човешки крак, който стърчеше зад някакви оплетени корени. Петата беше мръснорозова, а кожата нагоре — кафява като тютюн. Хектор усети как косъмчетата на тила му настръхват. Господи, Утман беше съвсем близо. За малко да стъпят отгоре му.

Лежеше на не повече от пет дълги крачки от мястото, на което се намираха. Хектор знаеше, че онзи може да преодолее това разстояние със скоростта на ловуващ гепард. Почти усещаше върху себе си как погледът му го следи през малка пролука в гъсталака. Утман имаше номер да следи врага с притворени очи, така че черните му мигли да скриват издайническия блясък на бялото на очите му. Крос видя как сухожилията на левия му крак се напрягат, докато забиваше пръсти, за да намери опора и да се хвърли към жертвата си.

Хектор беше приклекнал и автоматът бе на скута му. В цевта имаше патрон, предпазителят беше свален. Дясната му ръка бе на дръжката, но той знаеше, че няма да може да вдигне приклада до рамото си, преди Утман да е преодолял разстоянието и да му се е нахвърлил. Ако това станеше, автоматът щеше само да пречи. Трябваше да стреля сега, при това бързо. Кракът на Утман бе единствената му мишена и трябваше да я порази, без да вдига оръжието от скута. Не можеше да се прицели. Трябваше да остави абсолютно всичко на инстинкта си. Това е отплатата за всички онези стотици часове на стрелбището, каза си мрачно Хектор. Помръдна едва-едва, сякаш се канеше да се изправи, но цевта на автомата леко се насочи надолу и се завъртя в къса дъга към целта. Стреля напълно машинално. Видя как босата пета на Утман избухна в парчета кост, летяща тъкан и кръв.

Утман изръмжа диво като прострелян лъв и скочи иззад храста, но осакатеният крак го задържа на място. Болката го принуди да рухне на коляно. Хектор видя ножа в ръката и отчаянието в очите му. Знаеше, че е изгубил, но продължаваше да се бори. Изправи се отново и се опита да приближи на куц крак до Крос, за да използва оръжието си. Хектор обаче вече бе скочил на крака и се носеше към него. Замахна, стовари приклада право в лакътя на арабина и усети как ставата се счупи. Този път Утман изкрещя и ножът се изплъзна от обездвижените му пръсти. Раненият му крак се подгъна и той се просна на пясъка. Тарик му се нахвърли отзад и (сграбчи китката на безполезната му ръка. Изви я рязко и счупените кости застъргаха една в друга. Постави крак върху врата на Утман и натисна лицето му в земята. Пясъкът напълни очите, устата и носа му. Утман започна да се задушава.

— Чакай! — изведнъж го спря Хектор.

— Каза ми, че отмъщението е мое! — запротестира Тарик. Хлипаше неудържимо от ярост и омраза.

— Това е прекалено добър край за него, Тарик — дръпна го Хектор назад. — Твърде бърз край. Това създание изгори жена ти и сина ти. Уби наши другари. Предаде ни на Звяра. Трябва да плати изцяло за греховете си.

Тарик поклати глава, вдигна пистолета си и опря дулото в тила на Утман.

— Не съществува подобаващо наказание. Каквото и да направим с него, няма да е достатъчно.

Натисна още по-силно дулото на зареденото оръжие в тила му, но макар лицето на Утман да бе изкривено от болка и агония, той не издаде нито звук.

— Ти подпали дома ми — задъхано рече Тарик. — Ти изгори Далия и сина ми! Отречи го, ако можеш, Утман Уадах.

Утман се опита да се усмихне, но не се получи. Гласът му трепереше от болка. Изплю пясък от устата си.

— Смърдяха на свинско, докато се пържеха — прошепна той. — Но въпреки това се наслаждавах на вонята им.

Тарик изхлипа и погледна към Хектор. Сълзите се стичаха по бузите му.

— Чу го! С какво можем да отговорим на подобно зло?

— С вода — тихо отвърна Хектор. — Само морската вода ще отмие това мръсно петно от лицето на земята.

На лицето на Утман се изписа ужас и Тарик заликува.

— Ама разбира се! Прав си, Хектор. Морската вода ще свърши работа. Хайде, Утман Уадах! Изправяй се на крака. Последната ти разходка ще бъде до плажа и в морето.

Тарик свали пистолета и хвана китката му. Изви я жестоко и Утман отново изкрещя. Свирепото му непокорство и безразсъдната смелост бяха разядени от единственото нещо, от което се страхуваше ужасно.

— Направи го тук, ако ти стиска, Тарик. Застреляй ме и сложи край на всичко, безгръбначен страхливец такъв!

— Много прибързваш — каза му Тарик. — Това е последният епизод от отвратителното ти съществувание. Трябва да се насладиш на всеки миг. Вкусът на солената вода в гърлото, как пари дробовете ти, докато ги изпълва, как щипе очите ти, докато зрението ти помръква.

Дръпна счупената му ръка, Утман не можеше да се съпротивлява на болката. Остави се да го вдигнат на крака и се опита да се задържи на здравия си крак, но Хектор хвана другата му ръка и двамата го повлякоха обратно към плажа. Накрая спряха върху хребета на последната дюна и погледнаха към залива.

„Златната гъска“ стоеше на котва там, където беше последния път, но повечето от оцелелите пиратски лодки бяха изоставени по брега като изхвърлени от буря плавеи. Оръдията стреляха от време на време по невидими за Хектор и Тарик цели, откъм селището се чуваха автоматични изстрели. Някои постройки горяха и пушекът се стелеше над водата в залива. Точно отдолу изоставената от тях лодка беше заседнала в пясъка.

— Хайде, Утман — изви жестоко ръката му Тарик. — Още малко остава.

Утман падна на колене и този път ужасът го овладя напълно. Бръщолевеше, думите му едва се разбираха.

— Не, Тарик! Застреляй ме тук. Сложи край на това. Искам да ти разкажа нещо. Първо хвърлих джеремето ти в огъня. После изчуках жена ти. Мислех си за теб с всеки тласък. Когато свърших, я хвърлих върху копелето. Дългата й коса пламна като факла. Сега трябва да ме застреляш. Не го ли направиш, този спомен ще те преследва до края на дните ти.

Гласът му се надигна в отчаян вой. Хектор сграбчи ръката му и двамата с Тарик повлякоха по корем скимтящия и виещ арабин надолу по склона и в морето. Когато нагазиха до колене, Хектор го обърна с лице надолу и вдигна двата му глезена. Тарик възседна раменете му и с цялата си тежест натисна лицето му под повърхността. Утман се мъчеше да задържи дъх във водата и в същото време да даде пълен израз на ужаса си. Движенията му ставаха все по-яростни и некоординирани, след което започнаха да отслабват. Устата му се отвори и от нея излязоха сребристи мехурчета. Кашляше, давеше се и повръщаше, но звуците се заглушаваха от водата. Когато всичко изглеждаше почти приключило, Хектор го измъкна навън и го остави да лежи по лице на мокрия пясък. Тарик скочи върху гърба му. Морска вода и повръщано бликнаха от гърлото на Утман и той успя да поеме няколко глътки въздух, преди цялото му тяло да се сгърчи в поредния пристъп на кашлица. Повърна отново и половината жълта жлъчка се върна в дробовете му при следващото вдишване. Бавно, много бавно той успя да изчисти дробовете си от водата и повръщаното, но бе твърде изтощен, за да седне или да говори. Хектор и Тарик клекнаха от двете му страни и го загледаха как се бори за живот.

— Чу ли го как се фукаше какво е направил на Далия и момчето ми? — прошепна Тарик.

— Чух.

— Трябва да има нещо, което да отговаря на подобно ужасно зло. Простото давене е прекалено милостив край.

— Сещам се нещо — кимна Хектор. — В лодката има въже. Вържи единия край за халката на напречната греда и донеси другия край тук.

Тарик сякаш се канеше да попита нещо, но премълча и изтича до лодката. След няколко секунди се върна, развивайки въжето по мокрия пясък. Утман се опита да се надигне, но Тарик го изрита и погледна към Хектор.

— Вържи китките му — каза Хектор и Утман отново започна да се гърчи и да пищи.

Тарик изви счупената му ръка, за да го укроти, а Хектор преметна примката през китките му и я стегна, докато въжето не се впи в плътта.

— Знаеш ли какво представляваш сега, Утман Уадах? — тихо го попита Хектор и отговори на собствения си въпрос: — Жива стръв.

— Не разбирам — призна Тарик и Хектор обясни:

— Всички онези заловени кораби лежат на котва от месеци в залива. Живеещите на борда им изхвърлят всичкия си боклук и отпадъци през борда. Това привлича акули, много големи акули, предимно тигрови, защото те се хранят с отпадъци, но също така и други — бронзови, замбезийски и черноноси акули.

Тарик се усмихна и в черните очи на Утман се изписа див ужас.

— Доста силно кървиш, Утман — изрита Хектор ранения му крак и онзи изстена. — Знаеш ли, че кръвта привлича акулите? Хайде да половим риба!

Избутаха заседналата лодка от пясъка, докато Утман се съпротивляваше слабо в края на въжето. Всеки път, когато той успяваше да се изправи на колене, Тарик дърпаше рязко въжето и го събаряше отново. Веднага щом лодката се освободи, Хектор скочи в нея и включи двигателя. Обърна кърмата към брега и плавно увеличи оборотите. Утман се повлече по корем по мокрия пясък, като пищеше от болка и страх.

Тарик настигна лодката и се набра през борда й. Двамата с Хектор погледнаха назад към Утман, който се носеше по корем през слабите вълни. Въжето го повлече под водата, но после той изплува сред пръски като кит, след което отново се потопи. Солената вода влезе в носа и гърлото му. Той успя да изкашля част от нея, преди да се потопи отново, но тогава налягането на водата спука тъпанчето на дясното му ухо. Болката беше унищожителна, но той вече нямаше дъх да крещи. Оставяше дълга кървава диря след себе си и когато лодката навлезе в дълбокия канал, първата акула подаде перка над водата и се понесе по следата. Хектор видя ивиците по широкия й гръб.

— Утман, зад теб има тигрова акула — извика той. — Не е много голяма, малко под три метра. Все пак достатъчно, за да отхапе солидно парче от теб.

Акулата не се хвърли веднага, а продължи да следва предпазливо Утман, докато от зелените води не се появи друга, по-голяма. Двете сякаш се окуражиха една друга и атакуваха. По-голямата отвори зейнала паст и захапа разбития глезен на Утман. Той изпищя, когато осъзна какво му се случва. Акулите го завлякоха под водата и Хектор спря двигателя и остави лодката на дрейф. Не искаше Утман да се удави, преди акулите да са приключили с него. Не отне много време. Всеки път, когато Утман се появяваше на повърхността, съпротивлението му бе по-слабо, а писъците — по-немощни. Водата около него бе потъмняла от кръвта му. Парцали от собствената му плът се носеха наоколо. После потъна за пореден път и повече не се появи. Когато Тарик измъкна въжето, откъснатите ръце на Утман още бяха привързани за края му. Той ги метна през борда и клекна до Хектор, който обърна лодката и се понесе с рев към „Златната гъска“. Двамата мълчаха известно време, накрая Хектор заговори на висок глас, надвиквайки шума на двигателя:

— Не можех да те попитам преди, но как се казваше синът ти?

— Табари.

— Направихме, каквото трябваше да направим. Но това не помага особено, нали? — замислено рече Хектор. — Отмъщението е безвкусна гозба.

Тарик кимна и се извърна. Не искаше дори Хектор да поглежда твърде дълбоко в душата му, където духовете на Далия и Табари щяха да живеят до края на дните му.

* * *

Докато се носеха обратно под издигащия се корпус на „Златната гъска“, Хектор застана на кърмата, като се държеше за въжето. Опитваше се да разбере как са се развили събитията, откакто двамата с Тарик бяха тръгнали да преследват Утман. Видя, че формацията от трите амфибии на Сам Хънтър приближава брега при селището. За миг го обзе гняв. По това време трябваше да са стигнали до затворническия лагер зад селището и да са освободили пленниците. Тонът по радиостанцията отразяваше гнева му.

— Сам, на какво си играете, по дяволите? Изоставате от графика близо с час.

— Един от крановете беше повреден от картечен обстрел от брега. Поправката му отне време. Съжалявам, Хектор.

— Добре, а сега си извадете палците от задниците.

Прекъсна връзката и се загледа в амфибиите. Носовете им вече цепеха вълните при брега. Водата кипеше около тях — от бараките над плажа ги обстрелваха с автомати. Люковете на кулите бяха затворени и тежките картечници обсипваха селището с трасиращи куршуми. Снарядите на Дейв Имбис също се включиха в обстрела и започнаха да се пръскат във въздуха над съборетините. Някои покриви от гофрирана ламарина се срутиха и оцелелите пирати се измъкваха от развалините и бягаха към хълмовете. Сачмите ги настигнаха и повечето от тях рухнаха на земята.

Трите амфибии стигнаха брега заедно и излязоха на сушата, стоманените вериги захапаха пясъка и ги понесоха нагоре по склона към селото. Криволичещите улички бяха твърде тесни за огромните бронирани машини и те поеха направо през колибите, като ги изравняваха със земята, след което изчезнаха в посока на лагерите, където държаха пленените моряци.

Когато Хектор и Тарик стигнаха до „Златната гъска“, подемникът, който беше свалил амфибиите, още бе на нивото на водата. Двамата изоставиха лодката и скочиха на платформата. Хектор се обади на оператора по радиостанцията и той ги издигна до палубата, където ги очакваше Пади. Ирландецът изглеждаше силно развълнуван.

— Разказвай какво се случи, Пади — нареди Хектор.

— Погрижихме се за всички пирати, които Камал доведе на борда. Осем са мъртви, сред тях и четиримата, които елиминира на мостика.

Той замълча и рязко пое дъх.

— Както знаеш, Адам и Камал се завряха в помпения сервизен тунел. Настя е с тях. Хейзъл следи движението им по инфрачервените сензори.

Хектор натисна бутона на радиостанцията си.

— Хейзъл, къде са те в момента?

— В секция две, точно зад пресечката на основната тръба за извеждане на газа. Не са помръднали през последните дванайсет минути.

Хектор се намръщи. Сервизният тунел беше най-трудното място за работа на кораба. По-голямата част от тясното клаустрофобично пространство беше заета от стоманени тръби и огромните газови помпи. Шумът на помпите бе оглушителен, вентилация почти нямаше. Долу човек би имал голямо преимущество пред онези, които се опитват да го измъкнат навън. Всички гледаха към Хектор в очакване на заповеди; дори Пади като че ли не можеше да предложи как да действат. Хектор се опита да си представи плана на онази част от кораба.

— Точно така!

Най-сетне бе стигнал до решение.

— Има само два входа в системата и Пади е поставил там стража, нали?

Пади кимна.

— Добре, в такъв случай ще претърсим тунела от двете страни едновременно. Ще се разделим на две групи и ще се опитаме да сгащим Камал и Адам между тях. Тунелите долу са дълги почти километър и половина. Ще бъде адски трудна работа да ги измъкнем навън, освен…

Хектор млъкна и се замисли.

— Освен… — повтори той.

— Освен какво? — не издържа Пади, но Крос не му отговори директно.

— Хайде, бързо след мен. Не трябва да губим никакво време — каза само и се втурна по стълбата нагоре към мостика, вземайки по две стъпала наведнъж. Сирил Стамфорд ги чакаше на поста си.

— Добро утро, капитане — поздрави го Хектор. — Корабът отново ли е изцяло под ваш контрол?

— Определено.

Усмивката на Сирил беше доста крива. Лицето му още бе подуто и украсено с пурпурни и зелени петна там, където Камал го беше налагал с приклад.

— Двигателите работят и вдигнахме едната котва. Готови сме за отплаване по ваша команда.

— Първо трябва да свършим още някои неща, Сирил. Бъди така добър да запознаеш Пади и мен с противопожарните процедури в сервизния тунел.

— Имах странното предчувствие, че ще ме питате това, когато чух, че Камал се е заврял там с шефа си и очарователната дама от Русия — отвърна Сирил. — Елате в картното помещение.

Картното помещение се намираше в дъното на мостика. Хектор знаеше, че там се държат плановете на „Златната гъска“ — в големи чекмеджета под масата. Още с влизането обаче забеляза, че Сирил вече е извадил чертежите на долната палуба. Двамата с Пади се наведоха да ги изучават, докато капитанът обясняваше разположението на осемте отсека, които съставяха помпения сервизен тунел.

— Всеки отсек може да се затвори херметично, нали?

Хектор знаеше отговора, но зададе въпроса заради

Пади.

— Можете също да изключите електрическото захранване заедно с осветлението и вентилацията, прав ли съм?

— Напълно — потвърди Сирил.

— И да управлявате вратите от мостика?

В отговор Сирил посочи през отворената врата.

— Онова там е контролният панел на преградата на десния борд. Над навигационната конзола — каза той.

— Можете ли да контролирате потока на въглероден двуокис?

— Разбира се! — отново кимна Сърил. — Мога да напълня с него отделните части или целия тунел едновременно.

— Въглероден двуокис ли? — не разбра Пади. — Какво, по дяволите…?

— За овладяване на огъня. Задушава пламъците, в същото време е отровен за хората — рязко отвърна Хектор и се обърна към Сирил. — Къде държите противопожарната екипировка?

— На първо ниво. Имаме противопожарни костюми…

— Няма да са ни нужни — прекъсна го Хектор. — Ами кислородни апарати?

— Да! Разполагаме с дихатели „Дрегер“. Четири часа работа в токсична среда.

— Очила за нощно виждане? — продължи да натиска Хектор.

— Вървят стандартно с дихателите. Позволяват да се вижда в пълен мрак или в пушек.

— Колко комплекта има на борда?

— Само два.

— По дяволите! — изруга Хектор. — Значи ще бъдем само аз и ти, Пади.

— Не съм сигурен какво си намислил, Хек, но мътните да го вземат, мога да се оправя и сам, при това с главата надолу.

— Всички сме наясно, че си силно мотивиран, но ще го направим заедно, Пади.

Хектор не изчака повече възражения.

— Добре, Сирил, ето как ще действаме. Аз слизам в тунела през предния люк. Пади ще мине през задния. Той ще остане на позиция веднага щом стигне най-долното ниво. Аз ще вървя назад по тунела. Ти ще пълниш с въглероден двуокис всеки отсек, когато стигна до него. Затваряш херметичните врати след като мина през тях. Хейзъл ще наблюдава развитието на играта от ситуационната зала и през цялото време ще ни държи в течение за точното местоположение на бегълците и заложницата им.

— Толкова съм поласкан, че си спомни за съществуването на Настя. Имаш наистина голямо сърце — саркастично отбеляза Пади. — Тя също ще бъде обгазена там долу. Без никаква защита. Колко време ще оцелее?

— Хейзъл ще ни насочва, така че ще можем много бързо да установим контакт с Настя и да я измъкнем. Ще вземем резервна бутилка кислород за нея.

— Това не отговаря на въпроса ми. С колко време ще разполага, след като се нагълта с газ?

— Четири или пет минути преди да изгуби съзнание — тихо отвърна Хектор.

— И…? — подкани го Пади.

— И осем до дванайсет минути преди смъртта.

— Майната ти, Хектор Крос. Без тия. Остави ме да отида сам. Ще се погрижа за Камал и ще изведа Настя, без да се налага да я обгазявам.

— Съжалявам, Пади. Ще го направим по моя начин — категорично заяви Хектор. — Изгубихме достатъчно време в празни приказки. Да действаме!

* * *

Хектор се намираше в котвеното отделение на носа на танкера. Тарик застана зад него и провери оръжието му — положението на пистолета, резервните пълнители и ножа в канията. Трябваше да е сигурен, че всичко е здраво закрепено и леснодостъпно.

На бедрото на Хектор висеше малка двулитрова кислородна бутилка за спешни случаи с маска на края. Тя можеше да даде допълнителни двайсет минути на обгазен човек. Пади също носеше такава бутилка. Един от тях трябваше да стигне до Настя, преди въглеродният двуокис да я е убил.

Основният дихател „Дрегер“ беше голям и тромав. Нито Хектор, нито Пади бяха използвали подобно нещо преди. Един от хората на Сирил обаче познаваше добре оборудването и набързо ги бе запознал с начина му на действие. Шлемът приличаше на главата на извънземно и впечатлението се засилваше допълнително от изпъкналите очи на прибора за нощно виждане. Човекът от екипажа включи радиостанцията към микрофона вътре в шлема.

— Всичко е готово, сър — каза той на Хектор. — Запомнете, трябва да включите кислорода, преди да спуснете лицевата маска, а не след това. Ще се изненадате колко новаци го забравят.

Хектор кимна и се обади на Хейзъл:

— Сега ще се спусна през предния люк.

— Виждам те на екрана. Всичко пред теб е чисто. Целта продължава да стои на едно място в отделение две.

— Благодаря, Хейзъл — отвърна Хектор. — Сирил, чуваш ли ме?

— Съвсем ясно — отвърна капитанът от мостика.

— Пади, а ти?

— Мелодичният ти глас е като мехлем за ушите ми, Хек.

Настроението на Пади явно се оправяше покрай очертаващия се екшън и предстоящото спасяване на Настя.

— Стой на позиция, докато не ти кажа да действаш.

Хектор стъпи на горната скоба и вдигна палец към

Тарик и човека от екипажа. Бързо се спусна по стълбата на долното ниво. Пространството беше потискащо тясно, стоманените стени бяха боядисани в отровнозелено. Въпреки уверенията на Хейзъл, че тунелът пред него е чист, той извади пистолета от кобура, хвана го с две ръце и го насочи напред.

— Добре, Сирил, вече можеш да угасиш осветлението.

Макар сам да даде командата, тъмнината беше така внезапна и пълна, че едва не изпъшка от изненада. Включи нощното виждане и тунелът отново се появи в глух червеникав монохром.

— Хейзъл?

— Няма промяна, целта все още е на място в номер две.

Хектор тръгна по тесния тунел. Беше изумен от дължината на секциите. На бърз ход му трябваха повече от четири минути, за да стигне до първата херметична врата. Мина през нея и отново се обади на Сирил:

— Минах през люк номер осем. Затвори го.

Люкът се плъзна с хидравлично съскане и се затвори зад него.

— Да обгазя ли отсека зад теб, Хектор? — попита Сирил.

— Недей — спря го Хектор. — Отделението е празно, няма смисъл.

Мина покрай една от огромните помпи, която бумтеше и хриптеше, раздвижвайки газа. Над нея имаше тясна вентилационна шахта, която отвеждаше излезлия газ от помпата към горната част на основния резервоар. По шахтата имаше скоби, но тя беше задънена. Нямаше начин през нея да се измъкне човек.

Хектор подмина още осем подобни помпи и четири люка. На всяка врата се обаждаше на Хейзъл и тя му казваше, че целта още се намира във второто отделение. Той мина през люка на отделение четири и Сирил го затвори зад него. Когато стигна следващия люк и пристъпи в отделение три, настъпи внезапна промяна. Люкът още се плъзгаше зад Хектор, когато Хейзъл се обади по радиото:

— Хектор, внимание! Целта се разделя. Двама остават на място, но третият се движи по тунела към теб.

Хектор се изненада. Кой от тримата се беше отделил? Не можеше да е Камал; той никога не би изоставил заложницата си, за да продължи сам. Не можеше и да е. Настя поради същата причина — Камал никога не би й позволил да се измъкне. Оставаше единствено Адам. Какъв внезапен импулс го бе накарал да изостави закрилата на чичо си? Може би непрогледният мрак е гризал нервите му, докато не го е пречупил. Именно затова Хектор беше наредил на Сирил да изгаси осветлението.

— Добре! — изсумтя той. — Сирил, отвори люка зад мен. По-бързо!

Веднага щом люкът се отвори, Хектор се върна в предишното отделение.

— Добре, Сирил. Отново съм в номер четири. Сега затвори.

Остана да чака мълчаливо почти шест минути, след което Хейзъл се обади отново:

— Хектор, третият стигна твоята позиция. Намира се от другата страна на люка. Като че ли го проверява и се опитва да намери начин да го отвори.

— Добре, Хейзъл. Сигурен съм, че това е Адам Типоо Тип. Пипнахме го. Сирил, затвори люка зад Адам и ми кажи, когато си готов.

Минута по-късно Сирил се обади:

— Люкът е затворен, Хектор — докладва той. — Адам е в капан в трето отделение.

— Добре, Сирил. Сега пусни въглеродния окис.

Последва нова дълга пауза и Сирил обясни забавянето:

— Нужно е време газът да изпълни цялото отделение.

Известно време никой не каза нищо, после Хейзъл наруши мълчанието:

— Действа! Адам тича обратно в посоката, от която дойде. Явно е изпаднал в паника. Въглеродният двуокис го задушава.

— Сирил, отвори люка да мина.

Хектор включи кислорода и спусна лицевата маска. Пристъпи през люка в пълната с въглероден двуокис секция и се затича след Адам. Трябваше да стигне до него, преди газът да го е убил. Намери го свлечен в молитвена поза при една от помпите и разпозна бялата роба, преди да види лицето му. Когато го преобърна, видя, че Адам вече е в безсъзнание, но продължава да диша дълбоко. Забеляза черното кожено куфарче, закопчано за лявата му китка. Опита се да го освободи, но веригата беше от стомана, а ключалката бе първокласна, подобна на използваните от дипломатическите куриери. Щеше да му е нужен оксижен, за да се справи с нея. Нямаше време за губене, така че замъкна Адам до една от зелените тръби, които минаваха хоризонтално по дължината на тунела, и го положи по очи върху нея. Провеси крайниците му заедно с куфарчето от двете страни и върза китките и глезените му със свински опашки за стягане. Адам беше прикован към тръбата като парче свинско на шиш.

— Това ще те държи на едно място — тихо рече Хектор и посегна към кислородната бутилка на колана.

Постави полиуретановата маска на лицето му и завъртя крана. Кислородът засъска тихо в устата на Адам. Хектор закрепи маската с ластика и се обади на Сирил:

— Потвърдено, беглецът е Адам. Пипнах го. Още е в безсъзнание, но му дадох кислород. След няколко минути би трябвало да дойде на себе си. Включи осветлението в това отделение и пусни вентилаторите, за да разкараш въглеродния двуокис.

Кислородът започна да действа. Адам преглътна и се намръщи. Отвори очи и изстена, крайниците му се свиха и той се помъчи да се освободи. Погледна към Хектор с неговия чудовищен шлем и изпищя диво. Опита се да свали маската, но когато откри, че не може, започна да хлипа.

— Къде съм? Какво става?

Хектор не му обърна внимание. Изчака още десет минути по часовник, след което вдигна маската на шлема и предпазливо подуши. В ниски концентрации въглеродният двуокис няма миризма, но при високи мирише остро и оставя кисел вкус на езика. Вентилаторите бяха пропъдили отровния газ. Въздухът ставаше за дишане.

Хектор свали кислородната маска от лицето на арабина, затвори вентила и закачи бутилката на колана си.

— Кой си ти? Какво ще правиш с мен? — с треперещ глас попита Адам.

— Ще обсъдим това по-късно — обеща му Хектор на арабски, докато проверяваше свинските опашки на глезените и китките му.

— Знам кой си! Ти си убиецът, Хектор Крос! — гласът на Адам се повиши до пронизителен писък. — Ти уби баща ми и дядо ми, а сега ще убиеш и мен.

— Да. Има голяма вероятност това да се случи — съгласи се Хектор, изправи се и отново се обади на Сирил. — Адам е вързан и дойде в съзнание. Отвори люка към второто отделение. Отивам за Камал и Настя. Затвори след мен.

Люкът се отвори пред него. Хектор прекрачи прага и се озова в следващото отделение. Спря.

— Хейзъл, къде е Камал? — попита той.

— Не е помръднал. Още е в номер две, точно пред теб. Мисля, че се е сврял в някаква дупка и те чака.

— В такъв случай не бива да го разочароваме — каза Хектор. — Добре, Сирил, затвори двата люка на второ отделение и бъди готов да го обгазиш по моя команда.

— Разбрано, Хектор. Камал е в капана. Няма начин да се измъкне.

— Пади, чуваш ли ме?

— Чувам те, Хектор.

— Тръгни напред и чакай при люка от твоята страна. Аз ще чакам тук. Сирил ще вкара въглеродния двуокис и веднага щом Камал излезе от строя, тръгваме едновременно да измъкнем Настя, преди газът да я е довършил.

— Трябва да си адски бърз, за да ме биеш, Крос. Правиш си опити с моето момиче.

Всичко ще бъде наред, Пади. Прекалено е яка и хубава, за да умре млада.

— Стига си дрънкал, Крос. Да действаме!

— Хейзъл, последна проверка. Къде е целта?

— Не са помръднали, Хектор. Все още са в средата на отделението. Това не ми харесва. Подозирам, че Камал е скрил някакъв последен номер в тюрбана си. Чака те. Моля те да бъдеш внимателен, любов моя.

— Внимателен е презимето ми — увери я Хектор. — Но си мисля, че полъх въглероден двуокис може да направи Камал мъничко по-дружелюбен. Дай му да подиша газ, Сирил.

— Разбрано, Хектор. Отварям цилиндрите сега!

— Пади, тръгваме точно след четири минути. Дотогава Камал би трябвало да е извън играта.

— Както и Настя — горчиво отбеляза Пади.

Хектор се направи на глух и загледа светещия секундарник на ролекса си. Пълзеше по циферблата с отмереността на алпийски глетчер. Стигна зенита и започна втората си обиколка, когато Хейзъл се обади отново. Гласът й бе напрегнат от безпокойство.

— Изгубихме контакт! Камал и Настя изчезнаха от екрана.

— Невъзможно. Инфрачервеният сензор в тунела работи ли? Може би Камал го е открил и го е извадил от строя.

Точно когато си мислеше, че владее ситуацията, всичко започваше да отива по дяволите.

— Потвърдено. Още работи, но Камал го няма. Изгубихме контакт! — тревожно повтори Хейзъл. Хектор се стегна да посрещне паниката, която се надигаше, за да го отнесе.

„Мисли като лисицата! — заповяда си той. — Мисли като Камал! Какво прави кучият син?“ Интуицията му се задейства и той намери отговора на собствения си въпрос.

— Пади, Камал вероятно е надушил газа — каза той в микрофона. — Миризмата не може да се сбърка. Знае, че е въглероден двуокис, знае също, че е по-тежък от въздуха. Наясно е, че за да оцелее, трябва да бъде над него. Но как да го направи?

Нужни му бяха няколко секунди, преди да се сети.

— Вентилационната шахта на отделението! Проклетникът се е изкатерил по нея и е взел Настя със себе си. Горе няма инфрачервен сензор и чистият въздух се е издигнал в шахтата. Там той може да диша и използва Настя като щит. Не можем да стреляме нагоре, без да я улучим.

— Трябва да тръгваме веднага, Хектор! — вече почти крещеше Пади. — Пусни ме! За Бога, пусни ме да ида при нея.

— Прав си, Пади. Трябва да действаме! — решително рече Хектор. — Сирил, отвори люковете! После спри газа и започни да проветряваш отделението.

Пое дълбоко дъх и продължи:

— Хейзъл, прати доктора тук долу. Някой ще пострада.

— Идвам с него — отвърна Хейзъл.

Хектор помисли да възрази, но от опит знаеше, че е безполезно. Освен това люкът се отваряше и трябваше да тръгва. Мушна се през отвора и спринтира напред. Нямаше време за предпазни мерки. Знаеше точно къде се намира Камал. Вентилационната шахта се издигаше от центъра на секцията над газовата помпа; с това темпо щеше да я стигне за две минути. Без да го забавя, той се обади отново по радиостанцията:

— Пади, когато стигнеш, заеми позиция зад газовата помпа. Аз ще бъда от другата й страна. Кажи ми, когато си готов. Трябва да работим заедно. Не ми се прави на самотен рейнджър.

Пади не отговори и той видя тъмната маса на газовата помпа да се издига непосредствено пред него. Над нея входът на шахтата зееше като пастта на беззъбо чудовище. Хектор се плъзна под прикритието на помпата и остана на колене. Пистолетът беше в ръцете му, насочен към отвора на шахтата.

— Добре, Пади, на позиция ли си? — тихо попита той. Отговорът последва незабавно.

— На позиция, Хектор!

— Сирил, чуваш ли?

— Чувам, Хектор.

— Броя до пет и включваш осветлението. Едно. Две. Три. Четири. Светлина!

Напълно тъмното досега отделение се озари от ослепително електрическо сияние. В горната част на шахтата имаше 180-ватова крушка, която освети Камал и Настя като прожектор на сцена. Камал беше приклекнал на тесен стоманен перваз. Настя стоеше върху скоба на стълбата под него. Ръцете й бяха вързани отпред. На шията й имаше примка. Арабинът държеше другия край на въжето в едната си ръка, а автомата в другата. Целеше се надолу и веднага щом видя Хектор и Пади в шахтата на десет метра под него, изстреля един откос. Миг преди да дръпне спусъка, двамата се скриха зад помпата.

Трясъкът на автомата беше оглушителен в затвореното пространство. Куршумите рикошираха в стоманените стени и тежките газови тръби, сипейки дъжд от искри. Веднага след като стрелбата спря, Хектор рискува да надзърне зад купола на помпата. Нямаше шанс да стреля по Камал. Тялото на Настя го скриваше напълно, но той видя, че тя някак е успяла да усуче примката около китките си. Камал вече не можеше да използва въжето като гарота. Настя балансираше опасно на скобата, без да се държи за нищо. Хектор моментално разбра какво е намислила, още преди да изкрещи диво: „Хвани ме Бабу!“. После тя се хвърли назад в шахтата. Въжето рязко се опъна, но тя пое затягането с китките си вместо с шията. Краят му се изплъзна от ръцете на Камал и едва не го събори от парапета. Той задрапа, мъчейки се да запази равновесие.

„Кой е Бабу, по дяволите?“ — разсеяно се запита Хектор. Неизреченият му въпрос намери отговора си моментално — Пади се бе втурнал от прикритието си и застана под отвора на шахтата с широко разперени ръце, загледан към летящата към него Настя. Тя бе свила тялото си на кълбо, а падането беше почти десет метра. Ускоряваше се до смазваща скорост, но Пади не трепна. Успя да я хване във въздуха и беше съборен от инерцията й на стоманения под, поемайки с тялото си по-голямата част от сблъсъка. Ударът прозвуча като торба въглища, хвърлена от каросерията на камион върху паваж. Хектор чу хрущенето на счупена кост. Пади обаче не пусна Настя нито за миг, а продължи да я притиска към гърдите си.

Хектор напълно игнорира преплетените тела в краката си и съсредоточи и последната си капка ум и сила във фигурата, която се мъчеше да запази равновесие. Първият му изстрел рикошира в стоманената скоба точно под Камал. Деформираният куршум изгуби съвсем малко от скоростта си и се запремята нагоре, за да попадне между краката на арабина, пронизвайки перинеума му и забивайки се дълбоко в червата. Цялото тяло на Камал се сгърчи. Той се вкопчи с мъртвешка хватка в стълбата, но не успя да задържи автомата. Оръжието падна, като тракаше в стените и отскачаше от скобите на стълбата. Хектор се дръпна, когато прелетя покрай главата му, след което бързо стреля още три пъти. Всеки негов куршум разкъса плът, кост и органи. Пръстите на Камал бавно се отвориха, накрая той изпусна скобата и полетя надолу в шахтата с развени роби, докато не се стовари в краката на Хектор. Хектор се наведе над него и стреля още два пъти в главата му, след което се обърна към лежащите на земята Пади и Настя.

Вентилаторите все още не си бяха свършили напълно работата и в тунела имаше доста въглероден двуокис. Настя беше изложена на риск. Той коленичи до нея и свали двулитровата кислородна маска от колана си. Отвори вентила и сложи маската на носа и устата й.

— Първо се погрижи за Пади! — нареди тя с приглушен от маската глас.

Пади се опитваше да седне, но беше ранен. Нещо във формата на тялото му не беше наред; едното рамо беше увиснало.

„Счупена ключица, вероятно и едно-две ребра — помисли си Хектор. — Със сигурност навяхвания и разкъсани мускули, но дали има мозъчни поражения?“

— Хайде, Бабу — каза на глас той. — Дамата нареди да се погрижа за теб.

— Някой ден ще отидеш твърде далеч, Крос — предупреди го Пади, но без злоба. Лицето му се изкриви в смесица от болка и удоволствие, когато Настя коленичи до него и той погледна в очите й.

— Няма мозъчни поражения. Момчето още е горещо като пистолет! — ухили се Хектор и включи микрофона на радиостанцията. — Чуйте ме всички! Камал е извън играта. Утман Уадах също. Адам е заловен. Пади е леко потрошен, но е яко момче и ще се оправи. Двамата с Настя сме напълно добре. Няма място за притеснения!

* * *

Хектор и Хейзъл стояха на крилото на мостика на „Златната гъска“. Той я беше прегърнал през рамо, а тя се бе облегнала на гърдите му. Двамата мълчаливо наблюдаваха последните лодки, които напускаха брега, натоварени с моряците, освободени от хората на Сам Хънтър от затворническия лагер на сушата. Мъжете се връщаха на корабите си, закотвени в залива.

Хората на Сам палеха постройките на селището, след като се бяха уверили, че бягащите жители не са изоставили вдовици и сираци. Хейзъл беше абсолютно категорична в това отношение. Повечето заловени кораби в залива вече бяха събрали екипажите си и палеха двигатели в готовност да отплават. Осем съда бяха прекарали на котва години наред и се бяха повредили до такава степен, че двигателите им бяха напълно негодни, а корпусите им бяха така проядени от ръжда, че изобщо не ставаха за плаване. Хектор нареди да бъдат потопени, лишавайки напълно пиратите от жалката плячка, която биха намерили в тях. Когато отвориха люковете и трюмовете се напълниха, много от корабите се преобърнаха, а други потънаха право надолу и над повърхността останаха да стърчат само мачтите. Накрая амфибиите на Сам Хънтър се върнаха на брега и заплаваха обратно към „Златната гъска“, оставяйки селището в пламъци.

Хейзъл наруши мълчанието.

— Е, скъпи, работата ни тук приключи — рече тя почти шепнешком.

— Почти, но не съвсем. Има още едно нещо, което трябва да направим — отвърна Хектор и тя се обърна в обятията му да го погледне в очите.

— Зная. Ужасявах се от тази част — въздъхна Хейзъл. — Къде е той?

— Тарик го е заключил в оръжейната в тайната част на кораба.

— Трябва да го направим веднага и да приключваме, преди да съм изгубила самообладание.

— Ще го направим, когато излезем в открито море — отвърна той. — Но никой няма да губи самообладание. Дължим го на Кайла и Грейс.

— Знам — прошепна Хейзъл и се размърда на гърдите му. — Трябва да въздадем правосъдие заради тях. Без това никой от нас няма да намери покой. Кога, скъпи? Кога ще го направим?

— Ще отплаваме тази вечер. Ще го направим утре по зазоряване, когато сушата вече не се вижда.

— Само ти и аз ли? — тихо попита Хейзъл. — И никой друг?

— И други страдаха — напомни й Хектор. — Тарик, Пади и Настя.

— Добре. Но трябва да го направя аз. Това е мой свещен дълг.

Слънцето залязваше и каналът едва се виждаше в сумрака, когато „Златната гъска“ поведе странния конвой от най-различни кораби извън залива Ганданга. През нощта продължиха на югоизток. Още по тъмно на следващата сутрин Хектор и Хейзъл се изкъпаха и облякоха чисти дрехи. Изпиха по чаша силно кафе, изправени мълчаливо в кухненския бокс на апартамента. Точно в пет часа Тарик почука на вратата и Хектор отвори.

— Всичко е готово — каза му Тарик.

— Благодаря, стари приятелю.

Хектор го остави на прага и се върна за Хейзъл. Намери я седнала на леглото. Тя вдигна поглед към него. Очите й бяха в оттенък на синьото, какъвто не бе виждал досега — усойни и студени като полярен лед.

— Да? — попита тя.

— Да! — каза той, хвана я за ръка и я изправи.

Отведе я при асансьора и се спуснаха на най-долното ниво. Когато вратата се отвори, Хектор я хвана за лакътя и я поведе към задната палуба. Част от нея беше закрита с тежка мушама. Тарик излезе пред тях и повдигна края на покривалото, за да влязат в оградената част.

Пади и Настя вече ги чакаха. Пади седеше в сгъваем стол. Гърдите му бяха превързани и едната му ръка беше в клуп. Настя стоеше до него, отпуснала ръка върху рамото му. Хектор и Хейзъл застанаха от другата му страна. Хектор погледна към Тарик.

— Доведи го — каза той.

Тарик излезе и се върна почти веднага. Следваха го двама мъже от „Кросбоу“, между които се мъкнеше Адам. Краката му бяха парализирани от ужас. Пазачите му наполовина го влачеха, наполовина го носеха. Пуснаха го да падне на колене пред Хейзъл. Хектор им кимна и те излязоха, за да застанат на стража при входа на оградената част.

Адам бе коленичил пред Хектор и Хейзъл и ги гледаше с черните си плувнали в сълзи очи. Дипломатическото куфарче още бе закрепено за китката му. Притискаше го към гърдите си с две ръце.

— Защо това куфарче е още у него? Вземи му го — нареди Хектор.

— Ключалката на веригата е с комбинация — отвърна Тарик. — Не казва каква е. Не можем да я свалим.

— Тогава му отрежи ръката в китката, Тарик. Веригата ще се изхлузи без проблем от чуканчето — нареди Хектор. — Използвай бойния си нож.

Тарик се наведе над арабина, извади ножа си и хвана ръката му. Адам изквича като прасе, на което му прерязват гърлото.

— Не! Недей c ножа. Ще ви дам куфарчето.

Постави го в скута си и с треперещи пръсти набра комбинацията на ключалката. При втория опит веригата се освободи от китката му. Адам запълзя по палубата и поднесе с две ръце куфарчето на Хектор.

— Двамата с теб можем да се спазарим — изхлипа той. — Знам, че държиш на думата си, Хектор Крос. В това малко куфарче има интернет кодове и пароли за сметки в двайсет и шест банки по целия свят, по които има почти два милиарда долара. Можем да си ги поделим. Освободи ме и можеш да вземеш половината пари.

— Тези пари не са твои. Откраднал си ги от хората, чиито кораби и стоки си ограбил.

— Тогава вземи всичко — замоли се Адам. — Два милиарда долара! Всеми ги, само ме пусни.

— Да! Ще взема всичко, Адам — кимна Хектор. — И ще те пусна на Иблис, на злия джин. Той те очаква. Вземи куфарчето, Тарик.

Арабинът зарева и се опита да се съпротивлява, вкопчвайки се във веригата. Тарик обърна ножа и го удари с дръжката в слепоочието. Адам пусна веригата и се хвана с две ръце за главата. Тарик подаде дипломатическото куфарче на Хектор. Той го остави настрана и съсредоточи вниманието си върху жалката отрепка в краката си.

Адам, ти си извършител на безбройни пиратски набези, изнасилвания и убийства. Дори по силата на шериата, който твърдиш, че почиташ, всички тези действия са углавни престъпления. Доказано си виновен. Една от жертвите ти обаче беше млада жена на име Кайла Банок. Ти я изнасили и измъчва без капка милост. Накрая уби Кайла и баба й Грейс Нелсън, като нареди на слугите си да ги обезглавят. След това изпрати двете глави на Хейзъл Крос с подигравателно съобщение. Хейзъл Крос, която е дъщеря на Грейс Нелсън и майка на Кайла Банок, сега стои пред теб и настоява за възмездие.

Адам вдигна глава и зяпна Хейзъл. По бузата му се стичаше кръв от удара, който му бе нанесъл Тарик. Той плачеше и сълзите се смесваха с кръвта и капеха по бялата му роба.

— Майката на Кайла Банок стои пред теб — тихо продължи Хектор. — Тя настоява за правото си за възмездие, дадено й по силата на шериата. Живот за живот.

— Моля ви! — събра ръце в шепи Адам и ги протегна към Хейзъл като просяк. — Това беше мой дълг. Направих само онова, което бе мой дълг към Аллах и предците ми. Моля ви, разберете. Моля ви, имайте милост!

Хектор погледна към Тарик и кимна. В краката на Тарик имаше навито топ платно. Той го разви и го постла на палубата. Двамата служители на „Кросбоу“ донесоха тежък чувал с пясък и го поставиха в центъра на платното.

— Застани на платното и легни с глава в чувала — нареди Хектор.

— Не! — изграчи Адам. — Дадох ти парите. Платих кръвния дълг по силата на шериата и ти го прие. Трябва да ме пуснеш.

Хектор извади пистолета си от кобура и го подаде с дръжката напред на Хейзъл. Тя го взе, вкара патрон в цевта и насочи дулото към палубата. Хектор отиде до коленичилия Адам.

— Милост! — изпищя пленникът. — Моля ви, милост.

Хектор хвана китката му и без никакво усилие изви ръката зад гърба му и го вдигна на крака. Поведе го към разстланото платно и го просна по корем върху него.

— Пъхни главата си в чувала — тихо му нареди той. — Пясъкът ще спре куршума, след като излезе от черепа ти. След това чувалът ще послужи за тежест, когато те хвърлим в морето.

Адам изкрещя нечленоразделно. Хектор го натисна надолу, докато крясъкът му не се заглуши от чувала. После погледна към Хейзъл.

— Готова ли си? — попита той и тя кимна.

Плачеше безмълвно. Пристъпи напред, застана до

Хектор и насочи пистолета към главата на Адам, но раменете й се тресяха и оръжието трепереше в ръцете й. Тя го вдигна и насочи дулото към небето. Клатеше глава и се мъчеше да си поеме дъх, сякаш се давеше. Настя Воронова остави Пади и отиде при нея. Постави нежно ръка на рамото й.

— Аз ще го направя вместо теб, Хейзъл. Обучена съм за това, а ти не си — каза тя.

Хектор отново поклати глава.

— Не — прошепна тя. — Това е мой дълг пред Бог, пред майка ми и дъщеря ми.

Свали пистолета и се прицели в тила на Адам. Ръцете й изведнъж станаха стабилни като скала и тя спря да хлипа. Стреля само веднъж. След гърмежа се възцари тишина, нарушавана единствено от боботенето на двигателите.

Хектор взе пистолета от ръката й и извади пълнителя. Изхвърли патрона от цевта. После прегърна жена си през раменете.

— Сега вече свърши — рече той. — Свърши, при това добре. Грейс и Кайла са свободни, ние също.

Хейзъл зарови лице в гърдите му, за да не гледа как Тарик и двамата стражи приближават. Те увиха Адам и чувала в платното и вързаха здраво вързопа с найлоново въже. Отнесоха го до палубата и го хвърлиха в кипналата бяла диря на кораба. Той изчезна безследно.

* * *

Разрушителят „Манила Бей“ пресрещна флотилията на трийсет морски мили извън териториални води. Гласът на капитан Ендрю Робинс бе изпълнен с изумление, когато се обади по радиото:

— „Златната гъска“, тук е „Манила Бей“. Капитан Стамфорд там ли е?

— Здрасти, Анди, обажда се Сирил Стамфорд.

— Радвам се да ви чуя отново, сър. Получихме съобщения за някакви неприятности в Аденския залив. По-конкретно, на едно място на име Ганданга.

— Разказвай, Анди! За какво става дума?

— Добре, сър, особено щом не сте пострадали вие. Малко се безпокоях за вас.

Последва пауза.

— Виждам, че си имате компания.

— Адски шантава работа, Анди. Тези приятели направо ми се лепнаха. Изглеждат като изгубени.

— Колко са на брой, сър?

— Деветнайсет при последното преброяване.

— Имам заповед да оказвам съдействие на всеки кораб, излязъл от Аденския залив и нуждаещ се от помощ.

— В такъв случай ги предавам на теб, Анди, а аз продължавам по пътя си.

— При предишната ни среща не казахте ли, че пътувате към Джеда в Саудитска Арабия, капитан Стамфорд?

— Промяна в плана, Анди. Собствениците така и не могат да решат къде да ме пратят. Сега трябва да заобиколя нос Добра надежда.

— Изглежда, че слуховете за неприятности в Ганданга са преувеличени. Последните сателитни данни показват, че заливът е съвсем пуст.

— Което за пореден път ни доказва, че не бива да вярваме на всичко чуто, Анди.

— Да запишем ли точка за момчето ви Боби?

— Бог да те благослови, Анди Робинс!

— Спокойно море и попътен вятър, чичо Сирил!

* * *

След дълги разисквания между Хейзъл, Хектор и Пади се стигна до решение да се отърват от уличаващото оборудване на борда на „Златната гъска“, независимо от цената му. Оръдията бяха демонтирани от платформите им и заедно с всички амуниции бяха изхвърлени в басейна Маскарена на дълбочина над километър и половина. Трите амфибии ги последваха с отворени кули и люкове.

След като се отърва от този товар, „Златната гъска“ спря недалеч от пристанището на Дар ес Салам и стовари на брега 146 души. Всеки от тях беше облечен цивилно и носеше тлъст чек, платим от Банковата корпорация на Хонконг и Шанхай. Бърни и Голямата Нела Восло ги чакаха на летището, за да ги откарат до Катар. Там те се пръснаха по целия свят с пътнически полети. Пади все още не беше в състояние да пътува и остана на борда със своята самоназначила се руска болногледачка. Продължиха на юг до Кейптаун, където ги очакваше боингът. Той откара Пади и Настя до Москва; Настя искаше да получи одобрението на майка си за онова, което бяха намислили двамата.

Хектор и Хейзъл прекараха седмица в имението Дункелд, за да дегустират най-новото вино на чичо Джон и да изразят подкрепата и съчувствието си за загубата на любимата му сестра Грейс. Когато научи, че сметките са уредени и че Хейзъл лично е изпълнила екзекуцията, Джон се възстанови напълно. Самолетът се завърна от Москва и откара Хектор и Хейзъл обратно в Хюстън.

По време на полета обсъдиха какво да правят със съдържанието на дипломатическото куфарче на Адам Типоо Тип. Накрая решиха, че ако средствата могат да бъдат изтеглени от банковите сметки с паролите и кодовете, те трябва да бъдат върнати на законните им собственици. Щом се върнаха в Тексас, направиха първия опит. Най-напред откриха сметка в Швейцария. После Хектор влезе в интернет и използва познанията си по арабски, за да въведе името и паролата на сметката на Адам в Централната банка на Ислямска република Иран.

— Мамка му! Работи! — възкликна той, когато файловете се отвориха с чудодейна скорост на екрана.

— Не ругай, скъпи — сгълча го Хейзъл. — На лош късмет е.

Хектор посочи баланса на банковата сметка.

— Мислиш ли, че осемстотин петдесет и седем милиона долара са лош късмет?

— Ще станат, освен ако не ги прехвърлиш в швейцарската сметка.

— Задръж дъх и се моли — каза той и набра инструкциите. — Почва се!

Натисна бутона „Изпрати“ и извика тържествуващо.

— Прие нареждането! Парите бяха прехвърлени!

— Провери за всеки случай — посъветва го Хейзъл. Хектор бързо отвори швейцарската сметка.

— Там са! — зарадва се той. — Виж само! Осемстотин петдесет и седем милиона долара!

Грабна я в обятията си и обиколиха два пъти стаята с танцови стъпки.

— А сега сериозно — спря го тя. — Да приберем остатъка. Двамата седнаха отново пред компютъра и работиха усърдно през следващите три часа. Накрая зяпнаха невярващо екрана.

— Изгребахме гърнето! — с погребален тон рече Хектор. — Гушнахме мангизите. До последния шибан долар. Имаме някакви си мижави два милиарда долара.

— Добре! Давай, ругай на воля. Сгреших. Явно ругаенето носи късмет.

В хладилника има шампанско „Рьодерер Кристал“. Какво мислиш?

— Мисля, че е задължително — съгласи се тя.

Чукнаха се, вдигнаха чаши за липсващите приятели, след което се заеха със следващата задача.

— Така! — каза Хейзъл. — Можем ли да установим кой е превеждал суми по сметките на Адам?

— Да, разбира се. Трябва просто да отворим извлеченията. Всичко е тук.

— Значи имаме и номерата на сметките, по които да върнем всички пари? — попита тя.

— Не всички. Трябва да обезщетим „Банок Ойл“ за всички разходи по екипирането и пращането на експедицията до Ганданга.

— Да, разбира се. Но всичко това трябва да остане между нас. Не можем да признаем, че сме участвали в рейда срещу пиратите. С това си действие нарушихме почти всички съществуващи закони.

— Колкото до обезщетяването на „Банок Ойл“, ще говоря с принц Мохамед в Абу Зара. Можем да прехвърлим парите чрез него под формата на хонорари.

— Ще го направи ли за нас?

— Не за нас, а за една малка и хубава комисиона — сви рамене Хектор. — Освен че е премиер и министър на полезните изкопаеми, той е начело на армията и полицията, както и управител на Централната банка на Абу Зара. Хората обикновено изпълняват нарежданията на принца, без да мърморят много.

Хейзъл се разсмя.

— Изглежда е мой тип. А как ще върнем парите на другите ограбени от Адам Типоо Тип?

— Имаш ли наистина надежден адвокат?

— Имам цяла рота — отвърна тя.

— Посочен от теб адвокат ще се свърже с всеки от тях поотделно с уговорката за спазване на конфиденциалност. Ще обясни, че анонимният му клиент е преговарял с пиратите и е получил значителна част от измъкнатите пари. Ако подпишат съгласие да пазят това в тайна, могат да получат част от дадената от тях сума. Можеш да се обзаложиш, че всички ще се възползват незабавно от предложението.

Хектор се оказа прав; принц Мохамед прекара парите по сметките на „Банок Ойл“, а собствениците на корабите и застрахователните компании, които бяха претърпели загуби, скочиха като олимпийски атлети при предложението да си получат парите обратно.

Докато течеше всичко това, Хектор и Хейзъл намериха време да отлетят до Москва за сватбата на Настя Воронова и Пади. По пътя минаха през Тайван, където преоборудваха „Златната гъска“, за да вземат Сирил Стамфорд. Сирил вече официално бе назначен за капитан на танкера и Настя специално помоли Хейзъл да се погрижи той да присъства на сватбата. Хектор не разбираше защо момичетата се отнасят така сериозно към това. Нещата се изясниха, когато Настя представи Сирил на майка си. Галина Воронова беше висока представителна жена на петдесет и седем, чиято дълга коса беше вече сребристо руса. Нямаше никакво съмнение от кого Настя бе наследила невероятната си красота.

Сирил и Галина се ръкуваха.

— Значи сте морски капитан — на отличен английски отбеляза Галина. — Колко романтично!

Сирил смотолеви нещо неразбираемо и пребледня под загара си. Направо се олюляваше, докато я гледаше. Хейзъл стисна ръката на Хектор и промърмори тихичко: „Бинго!“. После двете с Настя се спогледаха доволно.

След сватбената церемония в катедралата „Христос Спасител“ Хейзъл връчи на Настя договора й с „Кросбоу Секюрити“. Настя бе назначена за нов помощник-директор на компанията. Когато Хектор и Хейзъл отлетяха обратно за Хюстън, Сирил Стамфорд не беше на борда на самолета. „Златната гъска“ щеше да бъде готова за плаване след три месеца и той имаше доста свободно време на разположение. Поради причини, за които смяташе, че са известни единствено нему, Сирил реши да поостане в Москва.

* * *

Когато се върнаха в Хюстън, Хектор и Хейзъл се озоваха пред купища ангажименти, в това число една японска делегация, която желаеше да обсъди с „Банок Ойл“ евентуално дълбочинно сондиране в Марианската падина в Тихия океан. Едва месец след завръщането им се отвори възможност да отскочат до ранчото в Колорадо. На следващия ден след закуска двамата отидоха до мавзолея на Спайглас. Старият Том ги посрещна.

— Казаха ми, че идвате, госпожо Хейзъл и господин Хектор — рече той. — Приготвих цветята. Лилии за господин Хенри и рози за госпожица Кайла, както винаги.

— Ти си добър човек, Том.

Хектор гледаше от прага как Хейзъл подрежда цветята. Когато приключи, тя го повика. Коленичиха един до друг на пурпурните кадифени възглавнички, поставени от Том пред мраморния саркофаг на Кайла.

— Не ме бива много с молитвите — предупреди я меко Хектор.

— Знам. Остави тази част на мен — отвърна Хейзъл. Нея я биваше много в това. Очите на Хектор се насълзиха, докато я слушаше.

След по-малко от два часа се върнаха отново на поляната. Небето беше посивяло от плътните зимни облаци. Седнаха заедно на каменната пейка. Една снежинка меко кацна на носа на Хейзъл. Загьделичка я и тя я махна.

— Тази година зимата подранява — рече тя. — Дики каза, че гъските вече са отлетели на юг.

— Кайла и Хенри са заминали с тях — съгласи се Хектор. — Днес ги нямаше тук.

Погледна назад към мавзолея.

— И ти ли го усети?

— Няма да се върнат, Хейзъл. Отишли са си завинаги. Остава ни единствено споменът за тях.

— Зная.

— Не тъгувай, скъпа.

— Не тъгувам. Радвам се за тях. Най-сетне ги освободихме.

Примъкна се до него и той я прегърна. Вечерта наближаваше и изведнъж стана много студено.

— Хектор? — попита тя.

— Още съм тук — отвърна той. — Нямам намерение да отивам където и да било без теб.

— Този месец спрях хапчетата.

— Мили Боже, защо си го направила? — изуми се той.

— Искам друго дете. Това е последната ми възможност. Прехвърлих четирийсет. Скоро ще бъде твърде късно. Трябва да имам дете. Трябва да имам частица от теб в себе си. Това ще бъде върховното потвърждение на любовта ни. О, скъпи, не разбираш ли? Нуждая се от дете, което да заеме мястото на Кайла. Нима ти не искаш?

— По дяволите! Да! Разбира се, че искам — отвърна той.

— Значи не си ми сърдит?

По дяволите! Не!

— Той стана, хвана ръцете й и я изправи.

— Идвай, жено! — нареди той.

— Къде отиваме?

— Обратно в Татковината, къде другаде? Имаме важна работа за вършене.

Хванати за ръце, двамата се затичаха надолу от Спайглас, като се смееха през целия път до къщата при езерото.

Notes

1

Началните стихове на химн по текст на Уилям Уайтинг и музика на Джон Дайкс, създаден през 1860 г. в Англия. Днес най-често се свързва с Британската кралска флота и Военноморските сили на САЩ. — Б. ред.

2

Горещ южен вятър в Североизточна Африка и Близкия изток — Б. пр.

3

Една морска миля е равна на 1852 метра. — Б. пр.

4

Един разтег (фатом) е равен на 2 ярда или 6 фута (1,83 м). — Б. пр.

5

Арабски едномачтов плавателен съд. — Б. ред.

6

Един възел е равен на една морска миля в час (в случая — 74 км/ч). — Б. пр.

7

Черно лайно такова (фр.) — Б. пр.

8

Ти си противно прасе (фр.) — Б. пр.

9

Верига универсални магазини, основани в Англия през 1909 г. — Б. ред.

10

SAS, Special Air Service (англ.) — Специални въздушни сили на британската армия, част от специалните подразделения, създадени през 1950 г. — Б. ред.

11

Цитат от историческата драма „Хенри V“ на У. Шекспир, 4-о действие, сцена 3, прев.: Валери Петров; част от прочутата реч на Хенри V преди битката при Ажанкур. — Б. ред.

12

Фраза на иврит, която изразява поздравления. — Б. ред.

13

Арабска анасонлийка — Б. пр.

14

Ръдиърд Киплинг, „Ако“, превод Валери Петров — Б. пр.

Content

Уилбър Смит
Целувката на гепарда
(Хектор Крос - 1)

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

Notes