Уилбърт Смит

Порочен кръг

(Хектор Крос - 2)

***

Събуди се напълно, преди да помръдне или да отвори очи. Остана да лежи така за малко, докато оценяваше ситуацията, оставяйки инстинктите на боеца в него да поемат контрол. После вдъхна деликатния й парфюм и чу дишането й — тихо и равномерно като затихващ прибой на далечен плаж. Всичко беше наред, така че той се усмихна и отвори очи. Завъртя глава бавно, за да не я разбуди.

Ранното слънце бе намерило пролука в пердетата и през нея бе врязало в тавана клин от ковано злато. Отражението хвърляше интригуваща светлина върху лицето и тялото й. Тя лежеше по гръб. Лицето й беше умиротворено и прекрасно. Беше изритала чаршафа си и сега бе гола. Златните къдри, покриващи венериния й хълм, бяха един нюанс по-тъмни от сплетените кичури, паднали връз лицето й. В напредналата й бременност гърдите й се бяха налели до почти двойния си размер отпреди. Той остави погледа си да се спусне надолу по корема й. Кожата там беше силно опъната и блестяща заради скъпоценния товар под нея. Докато я съзерцаваше, забеляза детето в утробата й да се размърдва и дишането му буквално секна за миг под напора на любовта му и към двамата — неговата жена и неговото дете.

— Престани да зяпаш огромния ми дебел корем и вместо това ме целуни — каза тя, без да отваря очи. Той се засмя и се наведе над нея. Тя обгърна шията му с двете си ръце, устните й се разтвориха и той усети упоително сладкия й дъх. След малко тя прошепна във все още отворената му уста: — Защо не държиш това твое чудовище на каишка? — и посегна с ръка към слабините му. — Дори той би трябвало да знае, че в момента в хана няма място.

— Смятай, че е безмозъчен — отговори той. — Но не бих казал, че много си ми помагала да го държа под контрол. Пусни го, безсрамна жено!

— Почакай само няколко седмици и аз ще ти покажа истинския смисъл на думата „безсрамна“, Хектор Крос — предупреди го тя. — А сега позвъни в кухнята за кафе.

Докато чакаха да им донесат кафето, той стана и разтвори пердетата, оставяйки слънцето да нахлуе в стаята.

— Лебедите са в езерото Мил — съобщи й.

Тя се надигна с мъка, придържайки корема си с две ръце. Той веднага се втурна към нея и й помогна да се изправи на крака. Тя взе синия си сатенен спален халат от облегалката на стола и го облече, докато двамата се отправяха към панорамния прозорец.

— Чувствам се толкова тромава! — оплака се тя, докато пристягаше колана си. Той застана зад нея, протегна ръце и нежно я прихвана под корема.

— Някой пак рита — прошепна Хектор в ухото й, улови с устни меката му долна част и леко го сдъвка.

— На мен ли го казваш. Чувствам се като проклета топка. — Тя посегна с ръка през рамото си и леко го плесна по бузата. — Не прави така… знаеш, че цялата ми кожа настръхва.

Загледаха се мълчаливо в лебедите. Мъжкият и женската бяха ослепително бели под лъчите на ранното слънце, но трите им малки бяха мръсносиви. Мъжкият топна изящната си извита шия в зелената вода и бръкна с клюн надълбоко към растенията по дъното на басейна.

— Красиви са, нали? — промълви накрая Хектор.

— Те са само една от многото причини да обичам Англия — прошепна Хейзъл. — Каква перфектна композиция… трябва да намерим добър художник да я нарисува.

Реката се изливаше в басейна през каменен яз и водата едва-едва помръдваше. Гледаха от около три метра височина и виждаха в дълбокото силуетите на едрите пъстърви, лежащи по каменистото дъно. По брега имаше върби, докосващи повърхността с пълзящите си пръсти. По тучната ливада от другата страна пасяха овце, толкова бели, колкото лебедите.

— Съвършеното място да отгледаме малката ни дъщеря. Знаеш, че това е причината да го купя — удовлетворено каза тя.

— Знам. Казвала си ми го толкова често. Не разбирам обаче защо си толкова сигурна, че ще е момиченце. — Той погали корема й. — Не искаш ли да знаеш със сигурност какво ще е, вместо само да гадаеш?

— Не гадая. Знам — самоуверено заяви тя и покри големите му кафяви ръце със своите малки и бели.

— Бихме могли да попитаме Алан, когато отидем тази сутрин в Лондон — предложи той. Алан Донован бе нейният гинеколог.

— Страшно си упорит. Но да не си посмял да питаш Алан, защото ще ми развалиш удоволствието. Облечи си халата сега. Не искам да плашиш бедната Мари, когато донесе кафето — каза тя с обич.

Секунди по-късно на вратата дискретно се почука.

— Влез! — каза Хектор и камериерката влезе, носейки поднос с кафе.

— Добро утро на всички! Как сте и как е бебето, госпожо Крос? — поздрави ги тя жизнерадостно с плътния си ирландски акцент и остави подноса на масичката.

— Всички сме добре, Мари, но защо виждам бисквити на този поднос? — осведоми се Хейзъл.

— Само три мънички.

— Веднага ги отнеси обратно!

— Две за господина и само една за вас. От овесено брашно са… без захар — опита се да я убеди Мари.

— Вън! Чу ли ме?

— Бедното мъниче сигурно умира от глад — промърмори Мари, но взе чинийката с бисквитите и се отправи към вратата.

Хейзъл седна на дивана и наля чаша кафе, толкова черно и силно, че ароматът му се разнесе из цялата стая.

— Господи! Какво ухание… — с копнеж в гласа каза тя, подаде му чашата и наля в своята порцеланова чаша топло неподсладено обезмаслено мляко. — Уф! — с отвращение възкликна, докато отпиваше, но доизпи стоически всичкото като лекарство. — Кажи ми сега с какво ще се занимаваш, докато съм при Алан? Знаеш, че прегледът ще отнеме поне два часа. Той е толкова акуратен.

— Трябва да занеса ловджийските си пушки на съхранение при Пол Робъртс, а след това имам час за проба при шивача ми.

— Нали няма да караш красивото ми ферари из сутрешния лондонски трафик? Това значи със сигурност да го удариш, както направи с ролса.

— Никога ли няма да го забравиш? — с престорено възмущение разтвори той ръце. — Онази глупава жена пресече на червено и се надъни в мен.

— Караш като маниак, Крос, и не ми казвай, че не го съзнаваш.

— Добре де, ще взема такси — обеща той. — И без това не искам да изглеждам като футболист в тази твоя претенциозна кола. Както и да е, новият ми рейнджроувър вече ме чака на Парк Лейн. От автокъща „Стратстоун“ вчера ми се обадиха, че е готов. И ако си добро момиче — а всички знаем, че си, — ще те заведа на обяд с него.

— Като стана дума за обяд, къде ще ходим днес? — осведоми се тя.

— Не знам защо си доставям тези главоболия. Маруля можем да ядем навсякъде, но този път съм резервирал обичайната ни маса в „Алфред Клъб“.

— Сега вече знам, че ме обичаш!

— Можеш да си сигурна в това, клечко!

— Комплименти, комплименти… — лъчезарно му се усмихна тя.

***

Червеното ферари на Хейзъл беше паркирано под портика над предния вход. На слънчевата светлина колата блестеше като огромен рубин. Робърт — шофьорът й — я бе излъскал с любов. Тя бе любимата му сред многото коли, паркирани в подземния гараж. Хектор подаде ръка на жена си, за да слезе по стъпалата, и й помогна да се настани на мястото на шофьора. Когато тя най-сетне успя да вмести корема си зад волана, той се залови да настрои точно като за нея и намести обезопасителния й колан под издутината.

— Сигурна ли си, че не искаш аз да те закарам? — за последен път се опита да я убеди той.

— В никакъв случай! — противопостави се тя. — Не и след ужасните неща, които изрече за колата ми — и тя потупа волана. — Скачай вътре и да тръгваме.

От къщата до шосето имаше малко над километър, но целият път бе павиран. От завоя за моста над река Тест се разкриваше красива гледка към имението. Хейзъл отби за кратко. Тя рядко пропускаше възможност да се полюбува на онова, което скромно наричаше „просто най-красивата съществуваща сграда в джорджиански стил”.

„Брандън Хол“ бе построен през 1752 година от сър Уилям Чеймбърс за графа на Брандън. Това бе същият архитект, построил „Съмърсет Хаус“ на Странд. Хейзъл бе купила „Брандън Хол“ в занемарено и жалко състояние. Хектор и досега потръпваше при мисълта за безумната сума, която тя бе пръснала, за да докара сградата до сегашното идеално състояние. Но беше невъзможно да отрече красотата на изящните й и идеално балансирани очертания. Миналата година Хейзъл бе поставена на седмо място в списъка на най-богатите жени в света на списание „Форбс“. Така че тя можеше да си го позволи.

„И все пак, коя жена с всичкия си има нужда от шестнайсет стаи, за бога? По дяволите парите, риболовът в реката е страхотен — заслужава си всеки долар“, утеши се той наум. А на глас изрече:

— Можеш да й се възхищаваш колкото искаш на връщане, но сега си на път да закъснееш за прегледа при Алан.

— Обожавам предизвикателствата — сладко каза тя и потегли със свистене на гуми, оставяйки зад себе си бледосин облак дим. Когато без усилие паркира на заден ход в подземния гараж на сградата на Харли Стрийт, откъдето Алан Донован бе изтеглил колата си, за да направи място за нейната, тя погледна часовника на китката си.

— Час и осем минути! Личен рекорд до момента. Петнайсет минути до прегледа. Ще си оттеглиш ли несправедливите думи за закъснението, сладурче?

— Един ден ще ни засекат с радар и тогава ще се простиш с книжката си, любима.

— Моята е американска. Симпатичните британски полицаи не могат и с пръст да я докоснат.

Хектор я придружи до кабинета на Алан. Щом чу гласа й, лекарят веднага излезе да я посрещне — рядък жест на уважение, който обикновено правеше само за коронованите особи. Спря на прага, за да й се полюбува. Свободно падащата рокля от барбадоски памук бе специално скроена за нея. Очите й искряха, кожата й блестеше. Алан се наведе над ръката й и я докосна с устни.

— Ако всичките ми пациенти бяха така генетично здрави като теб, щях да съм останал без работа — прошепна той.

— Колко ще я задържиш, Алан? — попита Хектор, докато се здрависваха.

— Повярвай ми, напълно разбирам нетърпението да си я върнеш колкото е възможно по-бързо. — Подобна шеговитост не бе типична за Алан, но Хектор се засмя и настоя да разбере:

— Колко все пак?

— Искам да направим някои изследвания и може би да се консултирам с колегите си. Дай ми два часа и половина, ако обичаш, Хектор.

Докторът хвана Хейзъл под ръка и я поведе навътре в кабинета си. Хектор се загледа след нея. Обхвана го внезапно неизпитвано досега предчувствие за надвиснала загуба. Прииска му се да изтича след нея, да я върне и да я задържи завинаги близо до сърцето си. Трябваха му няколко дълги секунди, за да дойде на себе си.

„Не ставай проклет идиот. Овладей се, Крос“, скастри се сам. Извърна се и тръгна по коридора обратно към асансьорите. Момичето на регистратурата го изгледа безстрастно. Беше симпатична афробританка малко под трийсетте с блестящи тъмни очи и кръшна фигура под бялата манта. Изчака сигнала за пристигнал на етажа асансьор в края на коридора, чу отварянето и затварянето на вратата му зад Хектор и едва тогава извади от джоба си мобилен телефон. Вече беше вкарала телефонния номер в списъка на контактите си под името „Той!“. Само след едно позвъняване повикването й бе прието.

— Ало… Ти ли си, Алеутецо? — попита тя.

— Предупредих те, без имена, кучко.

Винаги потръпваше, когато той я наричаше така. Беше толкова властен. Не приличаше на никого от предишните й мъже. Инстинктивно вдигна ръка до лявата си гърда, която още я болеше от ухапването му снощи. Разтри я и зърното й се втвърди.

— Съжалявам, забравих… — извини се тя с внезапно пресипнал глас.

— Тогава не забравяй да изтриеш този разговор, след като свършим. Сега ми кажи: дойде ли тя?

— Да, вече е тук. Но съпругът й излезе. Разбраха се с доктора да се върне за нея в един и половина.

— Добре! — каза само той и затвори. Момичето свали телефона от ухото си и се загледа в него. Установи, че диша тежко. Замисли се за него — колко твърд и дебел беше в нея. Погледна надолу и усети топлата влага да се просмуква през бикините й и да се стича надолу по бедрата.

— Гореща като мръсна разгонена кучка — прошепна си тихичко. Това й бе казал той снощи. Докторът нямаше да се нуждае от нея скоро — сега бе зает със съпругата на Крос. Напусна регистратурата и отиде в тоалетната. Заключи се в една от кабините. Вдигна полата си до кръста и свали бикините до глезените. Седна на седалката и се разкрачи. Сложи ръката си там. Искаше да го удължи максимално, но в мига, в който се докосна, не можа да се сдържи. Всичко стана толкова бързо и толкова помитащо, че тя остана задъхана и разтреперана.

***

Хектор се върна два часа по-късно и се отпусна в коженото кресло в чакалнята с лице към кабинета на Алан. Взе броя на „Файненшъл Таймс“ от масичката и го отвори на страницата с борсова информация. Дори не вдигна поглед, когато иззвъня интеркомът на бюрото на сестрата, която каза тихо няколко думи в слушалката и затвори.

— Господин Крос — обърна се към него тя. — Доктор Донован иска да поговори с вас. Бихте ли влезли при него?

Хектор остави вестника и скочи от креслото. Прободе го необяснимо безпокойство. Какви ли ужасни новини имаше гинекологът за него? Прекоси бързо чакалнята и почука на вратата. Приглушеният глас на Алан го покани да влезе. Кабинетът за консултации беше с дъбова ламперия, а стените бяха скрити зад лавици с томове в кожена подвързия. Алан седеше зад огромно старинно писалище, Хейзъл бе с лице към него. Когато Хектор влезе, тя стана и направи няколко крачки, за да го пресрещне с корема си напред. Усмихваше се лъчезарно и това разсея тревожните му предчувствия. Прегърна я.

— Наред ли е всичко? — осведоми се той и погледна Алан над русата й глава.

— Абсолютно! Тихо море и попътен вятър! — увери го Алан. — Седнете и двамата. — Те седнаха един до друг и го загледаха с всичкото си внимание. Лекарят свали очилата си и ги избърса с кърпичка.

— Е, хайде, давай! — окуражи го Хектор.

— С бебето всичко е наред, но Хейзъл вече не е толкова млада.

— Никой от нас не е — съгласи се Хектор. — Но е страшно мило от твоя страна да ни го напомниш, Алан.

— Бебето е на път, но може би Хейзъл ще има нужда от малко помощ.

— Цезарово…? — обезпокоено го попита тя.

— Господи, не! — успокои я Алан. — Нищо толкова драстично. Онова, което имам предвид, е предизвикано раждане.

— Би ли ни го обяснил, Алан — помоли Хектор.

— Хейзъл е в четиридесета седмица на бременността. Ще бъде готова в края на идната седмица. Вие двамата обаче сте забити в дивата пустош на Хемпшър. За колко време идвате оттам в Лондон?

— Два и половина часа е добро време — отговори Хектор. — Някои шофьори с тежък десен крак го правят за под два часа. — Хейзъл му направи физиономия.

— Настоявам веднага да се пренесете в градската си къща в Белгрейвия. — Алан им бе гостувал там на обяд няколко пъти. — Ще резервирам за Хейзъл място в частното отделение на родилен дом „Портланд“ на Грейт Портланд Стрийт за четвъртък тази седмица. Това е едно от водещите медицински заведения в страната. Ако раждането започне спонтанно преди четвъртък, ще сте само на петнайсет минути път. А ако до петък не се случи нищо, ще бия на Хейзъл една инжекция и малкият пакостник ще изскочи като тапа на шампанско, образно казано.

Хектор се обърна към съпругата си.

— Какво ще кажеш, скъпа?

— Напълно ме устройва. За мен колкото по-бързо, толкова по-добре. В лондонската къща всичко е готово за нас. Трябва само да си взема някои неща, например книгата, която чета, и можем да се върнем в града още утре.

— Ами направете го тогава — посъветва ги Алан и се изправи зад писалището си. — В такъв случай с вас ще се видим най-късно в петък.

Когато излязоха в чакалнята, Хейзъл спря пред бюрото на регистратурата и разрови из чантичката си. Извади оттам увит като за подарък парфюм на „Шанел“ и го поднесе на младата жена.

— Едно малко „благодаря“, Виктория. Беше толкова мила.

— Ооо… колко сте любезна, госпожо Крос. Но наистина не трябваше!

На път към асансьора Хейзъл го попита:

— Взе ли рейнджроувъра си от „Стратстоун“?

— Паркиран е срещу входа долу. Ще те заведа на обяд с него, а после ще те върна да вземеш твоята таратайка.

Тя го плесна игриво по рамото и тръгна пред него по коридора. Той я хвана под ръка, докато пресичаха улицата, а шофьорите на таксита, идващи откъм двете им страни, спираха рязко, виждайки колко красива е бременната жена пред тях. Един от тях подаде усмихнат глава през прозореца. Направи с ръка знак, че й прави път да мине пред колата му, и извика:

— Късмет, красавице. Обзалагам се, че ще е момче!

Хейзъл му помаха.

— Ще ти съобщя.

Никой от тях не забеляза мотоциклета, паркиран в зоната за товарене на стотина метра в улицата зад тях. Както водачът, така и пътникът зад него носеха ръкавици и каски със затъмнено стъкло от перспекс, което скриваше лицата им. Когато Хейзъл и Хектор стигнаха до паркирания роувър, мотоциклетистът натисна педала и двигателят на мощната японска машина под него се събуди за живот. Пасажерът стъпи здраво с два крака на стъпенките, готов за потегляне. Хектор отвори за Хейзъл вратата за пътника и й помогна да се намести на седалката. След това бързо заобиколи, за да седне на мястото на шофьора. Завъртя ключа на запалването и се включи в потока. Мотоциклетистът изчака между тях да се вмъкнат пет коли и едва тогава ги последва. Поддържаше дистанцията дискретно. Завъртяха по кръговото на Марбъл Арч и се насочиха към Бъркли Скуеър. Когато роувърът отби и спря на Дейвис Стрийт номер 2, мотоциклетистът мина покрай тях и на следващото кръстовище зави наляво. Заобиколи блока и спря на място, откъдето се виждаше „Алфред Клъб“. Веднага забеляза, че портиерът е паркирал роувъра малко по-нагоре по улицата.

***

Марио — управителят на ресторанта — ги чакаше на входа, широко усмихнат.

— Добре дошли, господин и госпожо Крос — приветства ги той. — Не сте били при нас толкова отдавна.

— Глупости, Пол — възрази Хектор. — Та ние бяхме тук с лорд Ренуик само преди десет дни.

— За мен това означава „толкова отдавна“, сър — вежливо поясни Марио и ги поведе към любимата им маса.

Докато вървяха, в помещението се възцари тишина. Всички знаеха кои са те. Дори в напредналата си бременност Хейзъл изглеждаше великолепно. Фината като паяжина материя на роклята й се раздуваше около нея като розов облак, а ръчната й чантичка бе едно от онези творения от крокодилска кожа, които навяваха мисли за самоубийство у всяка жена сред присъстващите, която нямаше такава.

Марио ги настани и прошепна в ухото й:

— За вас, предполагам, салата с грейпфрут, последвана от „Сен Жак“ на скара. А за вас, господин Крос, както обикновено силно подлютен „Стек тартар“, след което „Омар със сос шардоне“?

— Обичайното, Марио — съгласи се сериозно Хектор. — За пиене… госпожа Крос ще обича малка бутилка „Перие“ в шампаниера. А за мен ви моля да извадите бутилка „Вон-Романе Малконсорт 1993“ от личния ми запас.

— Вече си позволих да го направя, господин Крос. Преди петнайсет минути проверих температурата на бутилката и тя беше шестнайсет градуса. Да кажа ли на сомелиера да я отвори?

— Благодаря ти, Марио. Знам, че винаги мога да разчитам на теб.

— Правим всичко по силите ни, за да доставяме удоволствие, сър.

Когато управителят се отдалечи, Хейзъл се наклони и покри с длан ръката на Хектор.

— Обожавам малките ви ритуали, господин Крос. По някакъв начин те силно ме успокояват — усмихна се тя. — Кайла също ги намираше за забавни. Помниш ли колко се смеехме, когато те имитираше?

— Каквато майката, такава и дъщерята — усмихна й се в отговор Хектор. Имаше период, когато Хейзъл не беше способна да произнесе името на Кайла на глас. Това бе след бруталното убийство на дъщеря й, чийто труп бе обезобразен от убийците, до научаването, че е бременна с детето на Хектор. Тогава бе преживяла истински катарзис, беше се разплакала в ръцете му и бе изтървала името й.

„Кайла…! Ще бъде друга малка Кайла“, разплака се тогава тя. После раните бяха заздравели бързо и тя отново можеше да говори често и свободно за Кайла. Сега искаше да говори, така че когато сомелиерът донесе водата й, тя отпи глътка и попита:

— Смяташ ли, че Катрин Кайла Крос ще има русата коса и сините очи на сестра си? — Вече бе избрала името на малката в памет на мъртвото й първо дете.

— Той по-вероятно ще има набола черна брада като баща си — подразни я Хектор. И той обожаваше убитото момиче. Кайла бе магнитът, който ги бе срещнал, противно на всякакви вероятности.

По онова време Хектор бе шеф на охраната в „Банок Ойл“. Тогава Хейзъл наследи контрола над компанията от покойния си съпруг.

Още от самото начало Хейзъл не бе харесвала Хектор, макар той да бе назначен от възлюбения й починал съпруг. Тя познаваше репутацията и методите на Хектор и бе отблъсната от безкомпромисната и понякога жестока тактика, използвана от него, за да защити активите на компанията и персонала от всякаква възможна заплаха. Беше войник и мислеше като такъв. Не знаеше какво е милосърдие. Това противоречеше на всички по-нежни женски инстинкти на Хейзъл. Още при първата им среща го бе предупредила, че търси и най-дребния повод да го уволни.

И тогава безметежното и осигурено съществуване на Хейзъл бе захвърлено във вихъра на хаоса. Дъщеря й, която бе стълбът на нейното самотно съществуване, бе отвлечена от африкански пирати. Хейзъл бе използвала цялото си огромно богатство и всичкото си влияние в коридорите на властта, за да се опита да я спаси. Но никой не можа да й помогне, дори президентът на Съединените щати въпреки всичката власт в ръцете му. Те дори не съумяха да открият къде е държана Кайла. Изпаднала в пълна безизходица, Хейзъл бе забравила за гордостта си и се бе върнала при жестокия, брутален и безмилостен войник, когото толкова мразеше и презираше — Хектор Крос.

И той бе проследил похитителите до леговището им в сърцето на африканската пустиня, където държаха в плен Кайла. Оказа се, че е била ужасно измъчвана от тях. Хектор бе атакувал със своите хора и бе спасил момичето. Така бе показал на Хейзъл, че е дълбоко почтен човек с високи идеали — човек, на когото тя може да се довери безрезервно. Беше се поддала на привличането, което така старателно прикриваше още на първата им среща, а когато двамата се сближиха, тя бе открила, че под бронята на невъзмутимостта му той може да бъде топъл, нежен и любящ.

Погледна го сега и взе ръката му, която лежеше на масата.

— С теб до мен и с малката Катрин Кайла в мен всичко отново е прекрасно.

— И така ще бъде завинаги — увери я той, а по гърба му отново пролази ледената тръпка на осъзнаването, че може би предизвиква съдбата. И макар да й се усмихна с обич, той си спомни, че спасяването на Кайла не се бе оказало край на изпитанията. Фанатиците, които я бяха отвлекли, не се бяха предали. Наети от тях бандити се върнаха, убиха Кайла и изпратиха отрязаната й глава на Хейзъл. Хектор и Хейзъл бяха принудени отново да се заловят и да ликвидират чудовището, унищожило живота им.

Може би този път наистина всичко е приключило, помисли си той, докато я гледаше. А тя продължаваше да говори за Кайла:

— Помниш ли как я учеше да лови риба?

— Тя беше роден риболовец. Със съвсем малко напътствия можеше да хвърли муха за сьомга на поне четиридесет и пет метра в най-лошото време, да не говорим, че инстинктивно усещаше теченията.

— А голямата сьомга, която двамата уловихте в Норвегия?

— Беше истинско чудовище. Закачих я на колана й, но тежестта й едва не ни удави в реката — засмя се на спомена той.

— Никога няма да забравя деня, когато тя заяви, че няма да става търговец на картини — кариерата, която аз бях избрала за нея, — а вместо това ще бъде ветеринарен хирург. Не знам как не откачих тогава!

— Беше доста лошо от нейна страна — каза Хектор със строго изражение.

— Лошо? Ти беше лошият. Ти я поддържаше във всичко. И двамата успяхте да ме убедите да се съглася.

— Тя имаше много лошо въздействие върху мен — призна Хектор.

— Тя те обичаше. Знаеш го. Обичаше те сякаш й беше истински баща.

— Това е едно от най-хубавите неща, които някой ми е казвал някога.

— Ти си добър човек, Хектор Крос. — Очите й плувнаха в сълзи: — И Катрин Кайла също ще те обича. Твоите три момичета те обичат. — Тя неочаквано ахна и се улови за корема. — Боже мой! Ритна ме като магаре. Това е знак за съгласие с казаното. — Двамата избухнаха в такъв смях, че хранещите се на околните маси ги изгледаха усмихнати. Но те бяха все едно сами в помещението, толкова погълнати бяха един от друг.

Имаха толкова много спомени, които можеха да обсъждат. Животът и на двамата бе протекъл в борба и стремеж. И двамата бяха преминали през периоди на стремглав възход и на сриващи всичко катастрофи, но кариерата на Хейзъл бе несравнимо по-зрелищна. Беше започнала с много кураж и целеустременост. На деветнайсетгодишна възраст бе спечелила първата си титла в турнир на големия шлем в професионалната тенис верига. На двайсет и една се бе омъжила за петролния магнат Хенри Банок и му бе родила дъщеря. Хенри бе починал, когато Хейзъл бе на почти трийсет години, и бе оставил контрола над конгломерата „Банок Ойл“ в ръцете й.

Само че светът на големия бизнес не е за всекиго. Натрапници и парвенюта там не са добре дошли. И всеки бе готов да се хване на бас, че няма начин някаква си тенисистка и момиче от кориците на списанията да се превърне в петролна баронеса.

Но никой от съмняващите се не бе отчел вроденото чувство за бизнес у Хейзъл, нито годините на школовка под погледа на Хенри Банок, които се равняваха на стотици дипломи по бизнесадминистрация. Като тълпите в някогашните римски стадиони недоброжелателите и критиците й очакваха с мрачно нетърпение лъвовете да я изядат. И тогава, за ужас на всички, тя бе извадила „Зара номер осем“.

Хектор съвсем ясно си спомни как списание „Форбс“ бе публикувало на корицата си Хейзъл в бял тенис екип и с ракета в дясната ръка. Текстът под снимката гласеше:

Хейзъл Банок смачка конкурентите си:

Най-богатото петролно находище от трийсет години насам.

Репортажът описваше как в пустинното сърце на забравеното от Бога бедно емирство на име Абу Зара се намира петролна концесия, притежавана някога от петролната компания „Шел". В периода веднага след Първата световна война „Шел“ изпомпала находището до сухо и изоставила вече безполезната концесия, която постепенно била забравена.

Тогава Хейзъл закупила концесията за някакви си няколко милиона долара, а познавачите се сбутали затворнически и доволно се подсмихнали. Пренебрегвайки възраженията на своите съветници, тя вложила още няколко милиона в роторно колонково сондиране на малка подземна аномалия в най-северния край на полето — аномалия, която по-примитивните техники на сондиране отпреди трийсетина години сметнали за спомагателна на основния резервоар. Тогавашните геолози единодушно приели, че всичкият петрол в тази област отдавна се е събрал в основния резервоар, който впоследствие бил изпомпан на повърхността, пресушен и изоставен.

Сондажният екип на Хейзъл обаче пробил смятания за непробиваем купол от каменна сол на диаспирата — огромната подземна кухина, в която се били събрали основните петролни залежи, — газовото свръхналягане избило през сондажния отвор с такава сила, че изхвърлило през него почти осемкилометровата стоманена сонда като паста от туба, а дупката буквално се пръснала. Струя висококачествен суров петрол излетяла на стотина метра във въздуха. Най-сетне се разбрало, че изоставените от „Шел“ стари петролни находища, от „Зара 1“ до „Зара 7“, представлявали само малка част от общите залежи.

Припомняйки си всичко това, те бяха събрали глави над масата. Тези спомени дотолкова ги очароваха, че макар да го бяха правили толкова много пъти досега, те продължаваха да откриват в тях нови и интригуващи неща. Хектор поклати глава с възхищение:

— Господи! Никога ли не си се плашила от нищо и от никого на този свят? Не само, че сама си постигнала всичко, но и си го направила по трудния начин.

Тя го изгледа косо с изумително красивите си очи и се усмихна.

— Не разбираш ли, че смисълът на живота не е да бъде лесен, защото ако беше, ние нямаше да го ценим. Но стига за мен. Да поговорим за теб.

— Ти вече знаеш за мен всичко, което си струва да се знае. Разказвал съм ти го поне петдесет пъти досега.

— Добре, нека този път бъде петдесет и първият. Разкажи ми за деня, в който уби първия си лъв. Искам отново да чуя всички подробности. И внимавай! Веднага ще усетя, ако пропуснеш нещо.

— Добре, ето пак цялата история… Роден съм в Кения, но и двамата ми родители са британци, така че съм истински британски гражданин.

— Казвали са се Боб и Шийла — подсказа му тя.

— Казваха се Боб и Шийла Крос. Баща ми притежаваше почти двайсет и пет хиляди хектара първокласни пасбища, граничещи с резерват на масаите. Из тях пасяха над две хиляди глави говеда от отличната порода „Браман“. Така че моите приятели от детството бяха основно момчета масаи на моята възраст.

— Имал си малък брат на име Теди — вметна Хейзъл.

— Малкият ми брат Теди искаше да стане фермер като баща ми. И беше готов на всичко, само и само да му достави някакво удоволствие. От друга страна, аз исках да стана воин като чичо ми, който загинал в битка с Ромел на място, известно като Ел Аламейн, в Северноафриканската пустиня. Денят, в който баща ми ме изпрати в мъжкото училище „Йоркски херцог“ в Найроби, бе най-разтърсващият в живота ми дотогава.

— Не ти е харесало — подсказа му тя.

— Мразех правилата и ограниченията. Бях привикнал да живея див и свободен — въздъхна той.

— Бил си бунтовник по душа.

— Баща ми казваше, че съм бунтовник и проклет дивак. Но го казваше с усмивка. Въпреки това завърших трети по успех в класа и като капитан на първия ръгби отбор от петнайсет души през последната ми година в „Херцога“, което напълно ми стигаше. Това стана, когато бях шестнайсетгодишен.

— Годината на твоя лъв! — Тя се наведе през масата и хвана ръката му, погледът й бе изпълнен с очакване. — Обожавам тази част. Предговорът е много… питомен. Няма достатъчно кръв и смелост, ако ме разбираш.

— Приятелите ми масаи навършваха пълнолетие. Затова отидох в селото им и говорих с вожда. Казах му, че искам да стана морони заедно с тях.

— „Морони“ означава воин — обясни тя и той потвърди с кимване.

— Вождът изслуша молбата ми. После каза, че не съм истински масаи, защото не съм обрязан. Попита дали бих искал шаманът да ме обреже. Обмислих предложението и го отхвърлих.

— И слава богу — коментира Хейзъл. — Предпочитам свирката ти такава, каквато я е замислил Бог.

— Колко мило от твоя страна. Но нека се върна към най-голямата история в моя живот… Обсъдих отказа с моите другари и те се разстроиха почти колкото мен. Спорихме по въпроса дни наред и накрая те се съгласиха, че щом не мога да стана истински морони, мога поне да запиша първия си лъв, което ще ме направи повече от наполовина морони.

— Но имало един малък проблем — напомни му тя.

— Проблемът беше, че кенийското правителство, в което масаите са много зле представени, беше забранило встъпването в пълнолетие чрез церемонията с лъвове. Лъвовете бяха обявени за защитен вид на цялата територия.

— Но е имало знак свише? — пак подсказа тя и той й се усмихна.

— Направо от небесата! — потвърди. — В националния парк „Масаи Мара“, който граничи със земите на племето, имало стар лъв, прокуден от прайда от по-млад и по-силен съперник. Без лъвиците си, които да му заграждат дивеч, той бил принуден да напусне защитата на парка и да търси по-лесна плячка от зебрите и антилопите. Първо се заловил със стадата добитък на масаите, които се смятат за богатство на цялото племе. Не стига това, но убил и млада жена, която слизала до водоема, за да донесе вода на семейството си… Така че за голяма радост и трескава възбуда на приятелите ми масаите от Министерството по опазване на дивеча издали разрешително за отстрелване на стария самотен лъв. Поради връзките ми с племето в течение на годините, поради това, че бях едър и силен за възрастта си, а и защото старейшините знаеха колко упорито бях тренирал с бойните тояги и копието, бях поканен да участвам в лова с другите млади кандидати за морони.

Хектор замълча, докато сомелиерът доля един сантиметър червено вино в чашата му и допълни с „Перие“ чашата на Хейзъл. Хектор тихо поблагодари и намокри устни с бургундското, преди да продължи:

— Лъвът не беше убивал и ял в продължение на почти седмица и ние чакахме с агонизиращо нетърпение гладът да го принуди отново да опита да убие нещо. Малко преди залез на шестата вечер две голички момчета пастири дотичаха до селото с очакваната новина. Завели стадото на водопой и там ги причакал лъвът. Лежал в засада, скрит във високата трева откъм надветрената страна на пътеката, и се нахвърлил върху стадото от разстояние десетина крачки. Преди добитъкът да има време да се разпръсне, той скочил на гърба на петгодишна крава, бременна с теленце. Впил зъбите си във врата й, посегнал с огромната си лапа и забил дългите си жълти нокти в муцуната й. След това опънал назад с всички сили и вратните прешлени на кравата се счупили с изпращяване. Животното умряло на секундата. Политнало с носа си към пръстта, а предните й крака се подгънали и кравата направила кълбо напред в облак прах. Лъвът скочил встрани, за да не бъде затиснат от огромната й тежест.

— Бил е достатъчно силен, за да убие толкова голямо животно толкова лесно? — удиви се Хейзъл.

— Не само това, но успял да я вдигне с челюстите си и да я замъкне в тревата, като я държал толкова високо, че само копитата й се влачели по земята.

— Продължавай! — настоя тя. — Не обръщай внимание на глупавите ми въпроси. Давай с историята!

— Ами вече беше късно, така че се наложи да чакаме до изгрев-слънце. Онази нощ никой от нас не мигна. Седяхме край огньовете и по-възрастните оживено ни разказваха какво да очакваме, когато се приближим до стария лъв, докато той се занимава с улова си. На никого от нас не му беше особено весело, така че разговорът много не вървеше. Беше все още тъмно, когато се преоблякохме в наметала от кожа на черна коза, защото точно преди изгрев е особено хладно. Под наметалата бяхме чисто голи. Въоръжихме се с щитове от нещавена кожа и къси копия за промушване, чиито върхове наточихме до степен да избръснем космите от ръцете си. Бяхме трийсет и двама на брой — братска ловна дружина. Тръгнахме с песен на уста да се изправим срещу нашия лъв.

— Пели сте? — поиска да се увери Хейзъл. — Това нямаше ли да предупреди лъва и да го прогони надалече?

— Трябва нещо много по-сериозно от песен, за да накара един лъв да изостави улова си — обясни й Хектор. — Пеехме, за да го предизвикаме. Призовавахме го да се бие. И разбира се, опитвахме се да се окуражим. Така че пеехме и танцувахме, за да се стоплим. Мушкахме във въздуха с копията, за да раздвижим мускулите си. Младите неомъжени момичета ни следваха на разстояние, за да видят кой ще се опълчи на лъва и кой ще се пречупи и побегне, когато той се изправи срещу нас, приемайки предизвикателството ни. — Хейзъл беше чувала историята вече поне десетина пъти, но го гледаше толкова захласнато, сякаш той я разказваше за първи път. — Слънцето изгря и показа горния край на диска си на хоризонта точно пред нас, ярко като разтопен в пещ метал. Светеше право в очите ни и ни заслепяваше. Ние обаче знаехме къде да намерим нашия лъв. Видяхме връхчетата на тревата да се размърдват, без да има вятър, а след това го чухме и да изръмжава. Звукът беше ужасен — заби се в сърцата ни и се спусна до пикочните ни мехури. Краката ни омекнаха и всяка танцова стъпка вече ни се удаваше с голямо усилие, докато вървяхме към него… И тогава лъвът се изправи на мястото, където бе лежал зад оглозгания скелет на кравата. Цялата му грива беше настръхнала и образуваше величествена корона около главата му. Пламтеше със златна светлина, понеже беше огрявана отзад от слънцето. Тялото му сякаш бе двойно по-голямо. Лъвът изрева. Звукът проехтя над нас и гласовете ни издайнически потрепериха. После се събрахме един до друг и закрещяхме срещу него, призовавайки го да избере един от нас и да се изправи срещу него. Фланговете на редицата ни започнаха да го заобикалят, за да му отрежат пътя за бягство. Той изви глава бавно от едната страна на другата, оглеждаше ни, докато го обграждахме.

— О, боже! — дълбоко пое въздух тя. — Знам отлично какво ще се случи, но едва издържам на напрежението…

— В един момент спря да клати глава и започна да размахва опашката си като камшик, шибайки слабините си с кичура косми в края й. Намирах се в средата на редицата — почетното място, — и стоях достатъчно близко, за да виждам ясно очите му. Бяха жълти, ярко жълти, и бяха впити в мен.

— Но защо в теб, Хектор? Защо, скъпи? — Тя нетърпеливо раздруса ръката му с изражение така изпълнено с ужас, сякаш всичко се случваше пред погледа й.

— Единствен Бог знае… — сви рамене той. — Може би защото бях в средата на редицата или защото светлокожото ми тяло се открояваше на фона на чернокожите тела от двете ми страни.

— Продължавай! — подкани го тя. — Разкажи ми как завърши всичко!

— Лъвът се притисна към земята, сякаш се подготвяше за скок. Опашката му спря да шиба. Сега стърчеше право зад него — твърда и леко извита нагоре. После потрепна два пъти и той се насочи право към мен. Хлъзгаше се снишен, но се движеше толкова бързо, че беше като проблясък на слънчев лъч — безплътен, но смъртоносен… През тези микросекунди осъзнах какво означава истински, неподправен ужас. Всичко забави хода си. Въздухът около мен се уплътни, натежа и стана труден за дишане. Чувствах се като вкопчен в гъстата тиня на блато. Всяко движение ми се удаваше след съзнателно усилие. Знаех, че викам, но звукът долиташе тихо и… някак отдалече. Напрегнах се зад щита от нещавена кожа и повдигнах върха на копието си. Слънчевата светлина улови излъскания метал и в очите ми попадна лъч. Тялото на лъва се уголеми и запълни цялото ми зрително поле. Насочих копието си в центъра на гръдния му кош. Той се раздуваше и свиваше от оглушителния му рев, идещ на талази, като от парен локомотив, летящ на пълна тяга… Стегнах се. И в последния възможен миг, преди той да стовари цялата си тежест върху щита ми, аз го улучих с върха на копието си. Оставих инерцията му да забие оръжието ми толкова навътре в него, че то потъна до средата на дръжката. Той умираше, но ме изтласка назад и ме събори на земята, след което се надвеси над мен, ревейки от ярост в обърнатото ми към небето лице и разкъсвайки в агонията си щита ми с ноктите си.

Хейзъл потръпна, представяйки си зловещата картина, която той бе нарисувал.

— Това е толкова страховито! Кожата по ръцете ми настръхна… Но не спирай! Продължавай, Хектор. Искам да чуя как свърши всичко.

— И тогава тялото на лъва изведнъж се вдърви и той изви гръбнак. През широко разтворените му челюсти изригна струя кръв и обля главата и горната част на тялото ми, преди спътниците ми да успея да го издърпат от мен и да го промушат стотици пъти с ножовете си.

— Страшно ми е дори да си помисля колко по-различно можеше да свърши всичко това — каза тя. — И как е било напълно възможно никога да не се срещнем и да имаме заедно това, което споделяме сега. Разкажи ми сега какво ти каза баща ти, когато ти се върна онзи ден във фермата — настоя тя.

— Тръгнах на кон към старата ферма със сламения покрив, но се прибрах едва следобед. Семейството ми се бе събрало край масата на предната веранда. Вързах коня за кола и бавно изкачих стъпалата. Еуфорията ми се изпари, когато зърнах лицата им. Чак тогава осъзнах, че бях пропуснал да се измия. Кръвта на лъва се бе спекла по косата и по кожата ми. Лицето ми бе като с маска. Имаше кръв по дрехите ми, по ръцете и дори под ноктите ми. По-малкият ми брат Теди извади другите от изумлението им, като се разкиска като ученичка. Теди лесно се разсмиваше. В следващия момент майка ми се разплака и скри лице в ръцете си, може би защото знаеше какво ще каже баща ми. Той се изправи на крака в целия си висок ръст, а беше метър и деветдесет. Лицето му бе потъмняло и изкривено от гняв. Дълго мълча, сигурно защото гласът му изневеряваше. След това бавно се овладя и заплашително проговори:

— Бил си с онези черни диваци, приятелите ти от детинство, нали така, момче?

— Да, сър — признах аз. Баща ми винаги беше „сър“, никога „татко“, а най-малко от всичко „тате“. — Да, сър — повторих и изведнъж изражението му напълно се промени.

— Бил си при тях заради лъва си, като проклет масаи морони. Така беше нали?

— Да, сър — потвърдих и майка ми отново се разхлипа. Баща ми продължи изпитателно да ме гледа със странно изражение, докато аз стоях мирно пред него. След това отново заговори:

— Устоя ли, или се пречупи?

— Не отстъпих, сър.

Последва нова продължителна пауза, преди той да проговори:

— Иди в рондавела[1] си и се почисти. След това ела при мен в кабинета ми. — Подобна „призовка“ обикновено бе еквивалент на смъртна присъда или поне на сто удара с камшик.

— И какво се случи тогава? — поиска да разбере Хейзъл, макар да знаеше отлично.

— Когато малко по-късно почуках на вратата на кабинета му, бях облякъл училищната си куртка и носех чиста бяла риза с вратовръзка. Обувките ми бяха лъснати, а влажната ми коса сресана.

— Влез! — изръмжа той. Влязох и се приближих до бюрото му. — Ти си един проклет туземец! — твърдо заяви той. — Абсолютно нецивилизован дивак. И за теб виждам само една надежда.

— Да, сър — прошепнах аз със свити вътрешности, защото мислех, че се досещам какво ще последва.

— Седни, Хектор — посочи ми той стола с подлакътници срещу бюрото му. Това ме шокира. Никога не бях сядал на този стол, да не говорим, че не помнех кога за последен път ме бе нарекъл „Хектор“, а не просто „момче“.

Когато седнах с изправен гръб, той продължи:

— От теб май няма да излезе фермер, нали така?

— Съмнявам се, сър.

— Фермата ти се полагаше по право, като на първороден син. Но сега ще я оставя на Теди.

— Дано Теди й се зарадва, сър — отговорих аз и ми се стори, че той се усмихна, макар и само за миг.

— Разбира се, той няма да я притежава дълго — каза баща ми. — Само след няколко години ще бъдем изритани оттук от предишните й собственици, от които я отнехме. Африка винаги печели в крайна сметка. — Мълчах. Не виждах какво мога да кажа. — Но сега говорим за теб, Хектор… Питам се какво да правим с теб. — Отново нямах отговор, така че държах устата си затворена. Отдавна бях научил, че това е най-безопасното поведение. Той продължи: — В сърцето си ти винаги ще си останеш дивак, Хектор. Не че това е сериозен недостатък. Повечето от най-славните британски герои, от Клайв до Китченър, от Уелингтън до Чърчил, са били диваци. А без тях Британската империя нямаше да съществува. Аз обаче държа да станеш добре образован и културен английски дивак, затова те изпращам в Кралската военна академия „Сандхърст“, за да се научиш да пребиваш до смърт всички по-низши хора на тази земя.

Xейзъл прихна и плесна с ръце:

— Колко забележителен човек, макар да е бил абсолютно възмутителен.

— Беше си грубиян, макар според мен това да бе само поза. Искаше да има славата на корав мъж, който никога не е отстъпвал и който винаги е наричал нещата с истинските им имена. Но под тази фасада се криеше мил и почтен човек. Мисля, че ме обичаше, а аз… аз определено го боготворях.

— Иска ми се да го бях познавала — със съжаление в гласа призна Хейзъл.

— Вероятно е много по-добре за теб, че не сте се срещали — увери я Хектор. После се обърна при вежливото изкашляне на Марио до лакътя му.

— Има ли нещо друго, което бихте желали, господин Крос?

Хектор го изгледа, сякаш го виждаше за първи път. После примигна и огледа салона, който бе празен, с изключение на двама скучаещи сервитьори, застанали до вратата за кухнята.

— Мили боже… колко е часът?

— Малко след четири, господине.

— Защо, за бога, не ни предупредихте?

— Двамата с госпожа Крос бяхте толкова погълнати от разговора си, господине, че сърце не ми даде да ви обезпокоя.

Хектор остави на масата банкнота от петдесет лири и изведе под ръка Хейзъл навън, където портиерът вече бе докарал роувъра пред парадния вход. Колата ги чакаше със запален двигател. Когато стигнаха до Харли Стрийт, Хектор се спусна надолу по рампата в подземния гараж на сградата на Алан и помогна на Хейзъл да се качи на нейното ферари.

— Сега, моя прекрасна пчелна царице, помни, че съм зад теб и че не сме на рали. Искам от време на време да поглеждаш в огледалото за обратно виждане.

— Не се престаравай с грижите, мили.

— Няма да спра, докато не ми дадеш целувка.

— Ели и си я получи, лакомнико.

— Докато я чакаше да излезе от гаража и да тръгне пред него, Хектор си сложи ръкавиците от мека кожа за шофиране, след което последва ферарито нагоре по рампата. На значителна дистанция ги следваше мотоциклетистът, който използваше за прикритие разделящите ги коли, докато се провираха по улиците на Лондон, за да излязат на магистралата М4. Там вече не се налагаше да кара близко зад тях и да рискува да събуди подозрението им. Знаеше отлично закъде пътуват. Освен това го бяха предупредили, че пичът е малко непредсказуем и не е препоръчително да си имаш работа с него. Затова щеше да предприеме своя ход много по-късно, едва след като минеха през Уинчестър. От време на време казваше по няколко думи в хендсфри микрофона на мобилния си телефон, монтиран на каската му, за да съобщи текущото местонахождение на двете коли пред себе си. И всеки път получаваше потвърждение с натискане на бутона за превключване посоката на разговора, че посланието му е прието.

На около двеста метра пред мотоциклетиста Хектор почукваше с показалец по волана в такт с музиката. Слушаше „Меджик радио“ — любимата му радиостанция. Дон Маклийн пееше „Американски пай“, а Хектор му пригласяше. Знаеше наизуст сложния текст. Но през цялото време оставаше нащрек. През няколко секунди погледът му се отместваше към огледалото за обратно виждане, за да огледа движението зад него. Колите там непрестанно се сменяха, но всяка от тях оставаше запечатана в паметта му. „Винаги наблюдавай гърба си“, бе един от афоризмите му. Малко след пътен възел 10 трафикът се разреди и Хейзъл настъпи педала. Хектор трябваше да ускори до почти 190 километра в час, за да не я изпуска от поглед. Обади й се по своя хендсфри:

— По-леко, скъпа. Помни, че возиш със себе си много скъп за мен пътник.

Тя насмешливо изпръхтя в отговор, но намали скоростта до малко над ограничението за този участък.

— Виждаш ли колко добро момиче можеш да бъдеш, ако поискаш — каза той и също намали своята скорост.

***

— Приближаваме кръстовище девет. Води червената кола… Пое по изхода за А272. Черната кола я следва по отбивката. — Зад тях мотоциклетистът говореше в скрития микрофон, а приемната станция потвърди получената информация с късо превключване на посоката на разговора.

Все още на значителна дистанция една от друг, Хейзъл пое по обходния път около древния катедрален град Уинчестър, съществуващ от хиляда и петстотин години, някога столица и крепост на крал Алфред Велики. От време на време Хектор можеше да зърне върха на катедралата над останалите сгради на града. После той остана зад тях, а червеното ферари намали за завоя, обозначен с табела „Смолбридж на Тест“ и „Брандън Хол“. Когато зави след Хейзъл, Хектор видя на банкета на пътя двама работници. Облечени в жълти дъждобрани с надпис „Британски пътища“ и светлоотражателни ленти, те разтоварваха от платформата на спрял камион елементите на желязна бариера. Хектор не им обърна много внимание, защото гледаше напред към смаляващото се в далечината ферари. С изключение на червената кола тесният път напред бе свободен от всякакво движение, докъдето му стигаше погледът.

Минута по-късно мотоциклетът ги последва по завоя за Смолбридж. Когато подмина работниците, мотоциклетистът вдигна скритата си в ръкавица ръка и те веднага се активизираха. Бързо изтеглиха частите на бариерата напречно на пътя и блокираха и двете ленти за движение. След това издигнаха голям пътен знак в жълто и черно, на който пишеше:

Пътят е затворен. Влизането забранено.

Ползвайте отклонението.

Голяма черна стрелка малко по-нататък сочеше в посоката, в която Хектор, Хейзъл и следващият ги мотоциклетист оставаха сами на шосето. Псевдоработниците скочиха обратно в камиона и заминаха. Беше им платено и бяха свършили работата си.

Близостта до дома накара Хектор малко да се отпусне. Погледна пак в огледалото за обратно виждане и макар да видя мотоциклета зад себе си, прецени, че се намира на около двеста метра зад него, затова насочи вниманието си пак напред. Теренът, през който минаваха, беше леко хълмист и прошарен с горички от по-тъмни дървета. Някои от тях стигаха до шосето, което се провираше между хълмовете. Тук то се свиваше до само две тесни ленти. Дори Хейзъл беше принудена да намали скоростта си.

— Двете коли навлизат в зоната — отчетливо изрече мотоциклетистът и този път му бе отговорено.

— Разбрано, първи. Виждам всички ви.

Внезапно от калния селски път на асфалта изпълзя нова кола и се вклини между мотоциклетиста и роувъра на Хектор. Беше чакала скрита зад група дървета в очакване Хектор да я подмине. Беше ван „Мерцедес Бенц“ с ляв волан и френски регистрационни номера. По нея нямаше никаква маркировка. Мотоциклетистът ускори и се намести на пет-шест метра от задната броня на колата.

Пред тях роувърът на Хектор изчезна след поредното възвишение. Когато мотоциклетистът и мерцедесът стигнаха до същото място, те видяха, че пътят напред навлиза в плитка долина, където се пресича от речно корито между два склона от влажна пръст. Хектор бе започнал да се спуска по близкия склон, а в далечината червеното ферари се изкачваше по далечния. Шофьорът на мерцедеса доволно се усмихна. Капанът бе заложен перфектно. Той натисна педала на газта, машината изрева надолу и премина на скорост през коритото. Когато се изкачи бързо след Хектор, той даде остър сигнал с клаксона. Хектор вдигна поглед към огледалото за обратно виждане.

— И откъде, по дяволите, се появи сега този нещастник? — изненада се той. Виждаше в огледалото вана за първи път.

Въпреки това прецени, че макар мястото да е тясно, има достатъчно място за изпреварване. Така че забави инстинктивно и отби във високата част, за да пропусне пред себе си по-голямата кола. Тя се провря на сантиметри от него.

Двете коли се изравниха само за миг. Френските номера обясняваха левия волан. Водачът на вана се обърна към него. Хектор се стресна от гумената халоуин маска, изобразяваща ухиленото лице на президента Ричард Никсън. Лявата му ръка бе подпряна на отворения прозорец. Беше мускулеста ръка с малка червена татуировка върху много тъмна кожа.

Непосредствено зад вана, толкова близко, че предното колело едва не докосваше задната броня на колата, се движеше черна „Хонда Кросрънър“ с водач и пътник зад него. Машината изрева на свой ред покрай Хектор. Двамата бяха с каски със затъмнени стъкла и бяха облечени изцяло в черни кожени екипи.

Откъм далечната страна на калната вдлъбнатина в терена ферарито на Хейзъл точно преминаваше през билото на хълма. Хектор осъзна, че той и тя са отрязани един от друг.

— Хейзъл! — изкрещя името й в мига, в който хищническите му инстинкти се включиха на максимум. — Искат Хейзъл!

Първият му импулс бе да я предупреди по мобилния телефон, но това би означавало загуба на ценни секунди, а ванът и мотоциклетистът бързо се отдалечаваха от него. Той настъпи педала до пода и се впусна с рев на двигателя след тях. Видя ферарито на Хейзъл да се скрива от погледа му зад билото и насочи цялото си внимание към машините, които преследваше. Двигателят на роувъра му беше нов и тунингован, така че дистанцията започна бързо да се скъсява. Инстинктивно посегна с дясната си ръка към предницата на сакото си, където обикновено държеше в кобур под мишницата 9-милиметров „Берета автоматик“. Естествено, че го нямаше там. В добрата стара Англия притежаването на леко огнестрелно оръжие беше строго забранено.

— Скапани политикани! — изръмжа той. Но не позволи на тази мисъл да ангажира съзнанието му, което продължаваше да бъде съсредоточено в заплахата по шосето пред него. Реши първо да се забие като таран в тежкия ван. Той беше по-лесната цел. Ако успееше да се изравни с него, можеше да използва стария полицейски трик да го удари странично в задните колела, с което щеше да го изхвърли от пътното платно. Мотоциклетистът щеше да е много по-труден, но след отстраняването на вана можеше да се съсредоточи в задачата да го догони.

Разстоянието до вана бързо се скъсяваше. Хондата се изнесе странично и се изравни с кабината на вана. Хектор беше наравно със задницата на мерцедеса. Шофьорът започна да слаломира наляво-надясно, което затрудняваше Хектор да си пробие път покрай него.

— Мамка му! — изруга той, когато задната врата на вана изненадващо се разтвори точно пред него. — Сега какво?!

Погледна през вратата в товарното отделение на вана. Там се виждаше строителна платформа на колелца, натоварена с големи циментови блокове, все още опаковани в прозрачно транспортно фолио. Явно там имаше друг бандит, който сега буташе платформата през вратата към него. Хектор веднага разбра какво предстои да се случи и рязко наби спирачки. Дори така едва не стана фатално късно.

Платформата се прекатури от задницата на вана и се стовари на шосето точно пред роувъра. Пластмасовото фолио се разкъса от удара и тонове големи строителни блокове се посипаха по платното, образувайки бариера по цялата му широчина — препятствие, което бе непосилно дори за мощната машина. Хектор успя да закове на сантиметри от преградата. Видя, че ванът изсипва още две палета и запечатва по този начин поне петдесетметров участък от пътя. Далече пред него ванът и мотоциклетът поемаха нагоре по склона, зад билото на който вече се бе скрило ферарито на Хейзъл.

Огледа купчината пред себе си. Беше много сериозно препятствие, почти невъзможно за преодоляване. Но… налагаше се да опита. Натисна скоростния лост в положение на най-ниска предавка. Увеличи оборотите и атакува бариерата. Започна да я изкачва мъчително бавно, шасито се удряше и стържеше по струпаните блокове, които се разместваха под тежестта на роувъра и по този начин лишаваха гумите от сцепление. Скоростта му се изчерпи и в един момент той се озова заклещен наполовина на бариерата, като три от колелата му безсилно се въртяха във въздуха, а четвъртото бе забито между два бетонни блока.

Ванът и ескортиращият го мотоциклет изчезнаха зад билото. Обхванат от отчаяние, Хектор заби лоста на заден ход. Колата се заклати и се плъзна назад и обратно на платното. Той отвори вратата и стъпи на стъпалото за качване. Огледа се в търсене на заобиколен път.

Видя, че шосето минава покрай огради от бодлива тел, издигнати тук, за да не позволят на добитъка да излиза на платното. Под всяка ограда имаше канавка за отводняване. Калта в канавките бе блестяща и лепкава, но нямаше никакъв друг път за заобикаляне.

— Колко добре са го избрали — ядоса се той: — Тясно платно, преградено от купчина бетонни блокове, огради и канавки от двете страни. Браво на тях! — Не можеше да не им отдаде дължимото. Бесен, той се седна отново зад волана, пристегна се пак с предпазния колан и с маневра обърна назад. Приближи роувъра до място от оградата, където в два участъка бодливата тел беше ръждясала почти до изгниване. Пое дълбоко дъх и промърмори: — Да става каквото ще…!

Роувърът излетя от пътя и се заби в оградата. Телта се скъса, изплющявайки като двоен бич, и той проби през нея, за да попадне в канавката от другата страна. Тялото му се заби в колана с такава сила, та за миг си помисли, че счупил ключицата си. Сподави болката и започна да се бори с волана, който непокорно се извиваше в ръцете му. Мъчително бавно роувърът се измъкна от калната канавка и стъпи на ливадата. Зави и пое успоредно на шосето. Пътуването бе през кална пръст и изпълнено с коварни изненади. На два пъти едва не затъна, но роувърът успя да се измъкне, изхвърляйки кални пръски и парчета торф зад колелата. Предното стъкло бе покрито с кални капки до степен да направи виждането през него невъзможно. Включи чистачките. Подмина участъка с натрупаните бетонни блокове. Приближи машината към склона, като избягваше да прави завои. Почвата тук бе малко по-твърда и колата ускори. Забеляза, че отводнителната канавка е малко по-плитка и се насочи към нея. Роувърът се поколеба и започна да буксува, но в крайна сметка успя да се измъкне на другата страна. Тук трасето не бе толкова високо и склонът бе по-малко стръмен. Атакува и блъсна оградата пред себе си. Бодливата тел спря роувъра за един инфарктен миг, но тогава колът се счупи и оградата падна. Роувърът премина през нея и изскочи на пътната настилка. Хектор завъртя волана, за да го насочи нагоре по хълма, и с въздишка на облекчение прелетя през билото, зад което се бяха скрили Хейзъл и преследвачите й.

***

Хейзъл бе на само пет километра от отбивката за частния път, водещ към „Брандън Хол“, и ускори като кон, подушил миризмата на конюшнята си. Без да има представа какво става — изобщо не бе забелязала присъствието му, — тя започна да се отдалечава от настигащия я мерцедес. Нямаше навика да използва огледалото над главата си за нещо различно от това да си поправи грима.

Шофьорът с маската на Ричард Никсън вече се движеше с максималната възможна скорост, когато внезапно видя ферарито пред него да се отдалечава. Знаеше, че трябва да я прехване, преди да е стигнала до отбивката за „Брандън Хол“, която бе на само километър и половина по-напред. Отвори страничния прозорец и се подаде до кръста през него. Примигна няколко пъти с фаровете и размаха енергично ръка над главата си, като натисна продължително клаксона. Видя червените стопове на ферарито пред него да светват. Отново започна да настига спортната кола, без да сваля ръка от клаксона и все така сигнализирайки с фаровете.

Необичайните му действия изненадаха Хейзъл, която със закъснение схвана, че той иска от нея да спре… но защо? След това видя, че пътят зад вана е празен. Лицето й пребледня, защото от роувъра на Хектор нямаше и следа.

„С Хектор се е случило нещо ужасно. Шофьорът на вана се опитва да ме предупреди. Може би Хектор е катастрофирал. Може би е ранен или…“ Не искаше да довършва ужасната мисъл. Натисна спирачките и отби на тясната затревена ивица. Ванът се приближаваше с вой на клаксон и мигане на фарове. Шофьорът му се усмихна зад маската, като видя, че измамата се бе оказала успешна, а жената в червената спортна кола е объркана и обезпокоена от странното му поведение. Червената кола бе идеално разположена за целите му на ръба на канавката. Оградата от бодлива тел бе свършила някъде по-назад, но отводнителната канавка продължаваше и дотук.

В същия миг рейнджроувърът се изкачи на билото зад тях. Хектор обхвана сцената с един поглед.

— Не спирай заради този мръсник! — изкрещя той отчаяно. — Не спирай, за бога! — Настъпи педала на газта и роувърът полетя надолу по склона, бързо набирайки скорост. Но ги разделяше половин километър, което го правеше безпомощен наблюдател на трагедията, която се разиграваше пред него.

Мерцедесът дори не опита да забави, докато приближаваше спрялото ферари. След като се изравни, шофьорът рязко завъртя волана и се заби странично в него. Разнесе се трясък на желязо в желязо, разлетяха се искри. По-леката спортна кола бе изхвърлена в пътната канавка с напълно разбита дясна страна и застина обърната на една страна с две от колелата във въздуха. Мерцедесът се разклати силно, поднесе и отскочи от сблъсъка към отсрещната канавка. Водачът му ловко овладя въртенето, върна си контрола над колата и се отдалечи, практически без да намалява скорост.

Мотоциклетът бе следвал вана отблизо, но сега спря на пътя, изравнен с ферарито в канавката. Водачът му остана на седалката, държейки хондата готова за незабавно потегляне, но пътникът зад него скочи и се затича към преобърнатото ферари — беше бърз и чевръст като маймуна. Скочи от банкета върху огънатата дясна страна на колата и се изправи над прозореца на шофьора, балансирайки с две ръце над главата си. Едва тогава Хектор забеляза, че е взел със себе си двукилограмов чук с къса дръжка. Дори нечупливото стъкло не можеше да устои на силния удар, който мъжът нанесе със замах отгоре. Стъклото се натроши, но остана увиснало в рамката. Мъжът с каската вдигна чука и удари отново. Този път стъклото експлодира в стотици блестящи парченца, които се посипаха върху Хейзъл. Тя все още бе на шофьорската седалка, задържана там от колана през издутия й корем. Вдигна ръце, за да защити лицето си от летящото стъкло. Мъжът захвърли чука встрани и завършвайки движението с ръка, извади нещо от широкия джоб на коженото си яке.

Хектор беше достатъчно близко до сцената на разиграващата се трагедия, за да види какво бе изваденото от джоба — пистолет „Смит енд Уесън“ с удължена дръжка и 22– сантиметров заглушител. Това бе любимото оръжие на израелските палачи от Мосад. Мъжът вдигна със свободната си ръка предпазното стъкло от перспекс и се прицели с удължената цев през прозореца.

Хейзъл го гледаше обърната нагоре. Първото, което видя, бе, че е млад и чернокож. След това осъзна заплахата на насочения в лицето й пистолет и погледна по дължината му в очите на нападателя си. Те бяха безизразни и безпощадни.

— Не! — прошепна тя. — Нося бебе. Не можеш да го направиш. Бебето ми… — Тя вдигна ръце, за да запази лицето си. Изражението на мъжа не се промени и той стреля. Оръжието със заглушителя почти не издаде звук. Разнесе се тихо, почти вежливо изпукване. След това мъжът вдигна поглед и видя рейнджроувъра на Хектор да се носи към него. Нямаше време за втори, контролен изстрел, но той беше професионалист и знаеше, че още първият бе свършил работата. Извърна се и скочи от разбитото купе на ферарито. В мига, в който се приземи, роувърът го удари право в гърба. Звукът от удара бе приглушен, но плътен. Тялото му бе повдигнато и прелетя над покрива на колата. Хектор така и не бе намалил скоростта. И продължи направо, прицелвайки се в мъжа на предната седалка на хондата.

Мотоциклетистът се опита да избегне атаката му, като форсира мотора, за да го завърти с приплъзване обратно на място. И за малко щеше да успее да избегне роувъра. Но Хектор се оказа прекалено бърз. Той рязко завъртя волана и удари въртящото се задно колело на хондата с края на предната си броня. Мотоциклетът се преобърна и водачът му бе изхвърлен от седалката, за да попадне под предните колела на роувъра. Както те, така и задните колела, подскочиха, преминавайки през тялото му. В огледалото за обратно виждане Хектор го видя да лежи проснат с разперени крайници върху пътното платно. Каската му, изглежда, го бе защитила, защото той се надигна замаян в седнало положение. Хектор наби спирачки и превключи на заден ход. Полетя назад, а жертвата му зърна голямата машина да се носи към него и направи усилие да се изправи. Хектор отново го прегази. Мъжът се скри под шасито на роувъра и колелата подскочиха по тялото му. Когато и предната част премина през него, човекът остана да лежи по лице върху пътната настилка. Хектор изскочи от колата и се надвеси над тялото, откопча катарамата на каската, дръпна я от главата му и я пусна до себе си. Натисна мъжа в средата на гърба с коляно, за да го прикове, притисна тила му с едната си ръка, а другата подпъхна под брадичката му. После с рязко движение изви главата му почти на сто и осемдесет градуса. Прешлените се строшиха с изпукване като счупването на пръчка от сухо дърво. От кожените бричове на мъжа се чу изхриптяване и миг по-късно се разнесе гадната воня от изпускането на червата. Хектор вдигна каската, нахлупи я обратно върху главата и я закопча на място. После внимателно отвори предпазното стъкло, за да разкрие лицето на мъжа. Полицаите щяха да задават въпроси. Беше безумие да се самоуличи. Не трябваше да се безпокои за пръстовите отпечатъци, понеже не беше свалял кожените си ръкавици. Отчаяно искаше да отиде колкото може по-скоро при Хейзъл, опасявайки се, че й се е случило най-лошото, но не можеше да си позволи да остави зад гърба си жив враг. Трябваше да има възможност да действа спокойно — това бе един от най-важните закони на оцеляването. Убиецът, който бе стрелял в Хейзъл, бе извлякъл парализираното си тяло на лакти. Сблъскването с Хектор или бе прекъснало гръбначния му стълб, или бе раздробило таза му, но той все още бе въоръжен. Хектор трябваше да се погрижи и за него. Чукът лежеше край пътя, където го бе захвърлил стрелецът. Хектор се затича към него и го взе, докато бягаше. Подметна го с една ръка, за да го донагласи, и се приближи зад убиеца. Той бе притиснал брадичка в гърдите си, така че каската му бе килната напред. Но това оголваше долната част на врата му, точно над четвъртия шиен прешлен. За да се довърши работата, бе нужна повече точност, отколкото сила. Хектор замахна с чука от по-малко от половин метър, но вкара в движението си и завъртане с китка. Ударът на желязната глава в костта разтресе ръката му и той чу изпукването на прешлени. Главата на стрелеца се заби в настилката и тялото му застина. Хектор се отпусна до него на коляно и обърна мъжа по гръб. Предпазното стъкло бе вдигнато. Очите бяха широко отворени, но нефокусирани. Арабските черти на тъмнокожото лице бяха застинали в изражение на лека изненада. Хектор свали ръкавицата си и докосна гърлото на мъжа, търсейки сънната му артерия. Напипа я, но нямаше пулс. Хектор изсумтя удовлетворено и отново си сложи ръкавицата.

— Ясно откъде си дошъл, приятел. Такива като теб ги познавам много добре — каза той мрачно, взрян в лицето на трупа. Остави нарочно вдигнато стъклото на каската. Отне му миг да сложи дръжката на чука в ръката на мъртвеца и да притисне пръстите му около нея. Когато полицаите огледаха местопрестъплението, едва ли щяха да заключат, че е използвал чука, за да счупи сам врата си. — Да не губим време да търсим сега и пистолета… нека и полицията да свърши нещо — промърмори той под нос, след което скочи на крака и изтича към преобърнатото ферари. Качи се и застана над разбития прозорец, погледна надолу към Хейзъл. Тя се бе свлякла върху волана. Бързо коленичи и вдигна главата й с двете си ръце. Нежно я завъртя, за да може да види лицето й. G огромно облекчение установи, че прекрасните й черти не са обезобразени от куршум. Очите й бяха отворени, но погледът в тях бе празен.

„Сътресение — опита се той да си обясни липсата на реакция от нейна страна. — Сигурно си е ударила главата при преобръщането на колата“. И след това продължи на глас:

— Ще се оправиш, детето ми. Първо да те издърпаме оттук набързо… — Но вместо да го направи, той свали със зъби ръкавиците си, пъхна голите си пръсти под брадичката й и провери сънната й артерия, за да е сигурен.

— Благодаря ти, Господи — въздъхна, когато усети под пръстите си бавния й, но стабилен пулс.

Вмъкна с извиване горната част на тялото си в отвора на несъществуващия прозорец, за да достигне заключалката на колана. Държеше я неподвижна с другата, докато успее да я откопчае, а после повдигна жена си с две ръце. Беше наедряла от бременността, а и позата на тялото му върху развалината на колата бе нестабилна, но използва всичката си сила, за да измъкне отпуснатото й тяло. Усилието го накара да изръмжи, но в крайна сметка успя внимателно да извади главата й през прозореца. Брадичката й безволно се отпусна върху гърдите;

— Браво, момичето ми — изпъшка той. — Почти успяхме. Дръж се сега…

И с конвулсивно усилие на всички мускули в горната част на тялото си той я повдигна достатъчно високо, за да извади издутия й корем през ръба на прозореца. После я намести в седнало положение и прехвърли лявата й ръка върху раменете си, за да й попречи да се свлече обратно назад. Успя бързо да възстанови дишането си, защото все още беше в отлична физическа форма въпреки разглезения си живот напоследък. Обърна глава, за да я целуне по бузата, и прошепна в ухото й:

— Ти си моето смело момиче.

Когато премести захвата си върху нейната ръка, видя — и сърцето му спря за миг, — че тя кърви. Вгледа се с тревога и тогава разбра, че тежкият златен пръстен на средния й пръст е деформиран. Металът се бе врязал в плътта й и от раната бе протекла кръв.

„Куршумът! — досети се той с ахване. — Сигурно е скрила лицето си с ръце, когато онзи гад е насочил пистолета си към нея, и куршумът трябва да е улучил пръстена. Калибърът е само 22– ри, така че е бил отклонен и не е достигнал до лицето й. Ще живее! — възликува той. — Всичко ще бъде наред.“

Силите му се възвърнаха. Прехвърли крака странично в седнало положение и така успя да издърпа краката й през прозореца и да завърти цялото й тяло, за да я прегърне в скута си, като придържаше главата й върху рамото си. След това се спусна на земята и изтича към рейнджроувъра, носейки Хейзъл в ръце като заспало дете. Отвори задната врата и внимателно я положи на седалката. Подпъхна около нея пътното одеяло и възглавниците на седалката, за да й попречи да се свлече на пода. Изправи се и я изгледа усмихнато, но усмивката му бе плаха и отчаяна, и не можеше да стигне до очите му.

— Никога няма да разбереш колко много те обичам — каза й той и се готвеше да затвори вратата, когато видя нещо, което го накара отново да изтръпне.

Тънка, блестяща струйка кръв изтичаше изпод русата й коса, спускаше се по бузата, оттам на другата и после по шията.

— Не! — простена той. — Боже, не!

Посегна да я докосне, но се изплаши, че ще разбере най-лошото. Поколеба се, после се насили да го направи, и разтвори златните къдри. Огнестрелната рана беше скрита под тях. Хектор се наведе и огледа подробно раната. Беше войник и бе виждал безброй огнестрелни рани през живота си. Първоначалната му оценка на случилото се потвърди. Малокалибреният куршум се бе отклонил от масивния златен пръстен и се бе завъртял. Ъгълът на отклонение не бе достатъчен, за да не пострада тя. Куршумът я бе улучил високо в горната част на черепа. Входната рана не бе чист пробит кръг, а по-скоро издължено разкъсване на скалпа й. Куршумът се бе превъртял в полета си и я бе ударил странично.

Той нежно прокара пръсти през косата й, като продължаваше да разглежда кожата. Нямаше следи от изходна рана. Куршумът продължаваше да се намира в нея… в мозъка й.

Затвори със сила клепачите си. Да, беше войник и наистина бе виждал много хора да падат в бой. Но никога това не се бе случвало на единствената жена, която истински обичаше. Беше мислил, че е корав пич и може да понесе всичко. Но в този момент разбра, че не е толкова корав и не може да го понесе. Душата му се сви. Вселената се разклати. Опита се да се овладее. Усилието бе огромно, но си каза на глас:

— Тъпо копеле такова! Стоиш тук и се терзаеш, докато животът й изтича през тази рана. Мърдай! Размърдай се, по дяволите!

Затвори вратата и изтича от страната на шофьора. Качи се в колата. Двигателят бе заглъхнал. Завъртя ключа на запалването. Мислите му се стрелкаха във вихрушка. Най-близката болница беше „Роял Хемпшър“ в Уинчестър. Пътят зад него бе блокиран и непроходим. Изчисли наум най-късия алтернативен маршрут, по който да стигне до нея. Това удължаваше пътя с тринайсет километра.

— Няма друго — каза си той примирено и даде таз. Караше бързо, дори много бързо. Изпреварваше другите коли в рисковани ситуации. Едва ли щеше да му се размине, но за него беше въпрос на спасение — не толкова на Хейзъл, колкото за душата му. Стрелна се покрай тежко натоварен камион, който едва пъплеше по нагорнище без видимост. Това доведе до разминаване на сантиметри с идеща насреща му полицейска панда. Пандата моментално направи обратен завой и се понесе подире му с вой на сирената. Хектор видя в огледалото за обратно виждане ярката синьо-бяла маркировка на колата и козирката на полицая водач, който го преследваше.

— Благодаря ти, Господи! — въздъхна той и незабавно отби. Полицейската кола спря и от нея скочиха двама униформени полицаи, които се отправиха заплашително към него. Хектор спусна стъклото на прозореца и подаде глава навън. Преди някой от тях да успее да проговори, той им извика:

— Жена ми е простреляна в главата! Умира. Моля ви да ме ескортирате до спешната помощ на болницата в Уинчестър. — Те спряха като заковани и гневът им се смени с объркване. — Ето… вижте! Сложил съм я на задната седалка — настоя Хектор. Мъжът със сержантски нашивки на ръкава си изтича до задния прозорец и надникна.

— Боже! — прошепна той. — Лицето й е в кръв! — Той се изправи и погледна към Хектор. — Добре… Следвайте ме, сър!

— Нека колегата ви пътува отзад с жена ми. Искам да й държи главата, за да не се удари, докато пътуваме.

— Питър, чу човека! — отсече сержантът и младежът се вмъкна на задната седалка на роувъра.

Хектор внимателно му помогна да нагласи главата на Хейзъл в скута си. След това извика на сержанта:

— Готови сме. Да тръгваме!

Пандата се изстреля напред с вой на сирената, а рейнджроувърът се залепи за нея.

Пред входа на болницата чакаше спряла линейка, но пандата я предупреди с къс сигнал на сирената си и колата побърза да се изтегли, за да направи място на Хектор. Полицейският сержант изскочи от колата и се втурна в сградата. Излезе почти веднага обратно, като буташе носилка на колела. Хектор помогна на санитаря да положат отпуснатото тяло на Хейзъл на носилката и да я покрият с чаршаф.

— Идете с жена си, сър — каза му сержантът. — Аз ще ви изчакам тук, за да запиша показанията ви по-късно. Ще трябва да ни разкажете как се случи всичко.

— Благодаря ви, полицай. — Хектор се извърна и последва носилката през входа. Към него се залепи млада стажантка.

— Какво се е случило на госпожата?

— Простреляна е в главата с пистолет 22– ри калибър. В мозъка й има куршум.

— Откарай я за рентгенова снимка — нареди отсечено стажантката на санитаря. — Да направят черепна снимка отпред и отстрани. — После погледна косо Хектор: — Роднина ли сте?

— Съпруга ми е.

— Имате късмет, сър. Консултиращият неврохирург от Лондон днес е тук. Ще го помоля да прегледа жена ви веднага щом може.

— Може ли да остана при нея?

— Опасявам се, че трябва да ви помоля да изчакате да й направят рентгеновата снимка и да бъде прегледана от неврохирурга.

— Разбирам — примири се Хектор. — Ще ме намерите отвън с полицията. Искат да дам показания.

Следващия половин час Хектор прекара в компанията на полицая на предната седалка в пандата. Казваше се Евън Евънс. Хектор му обясни как да намерят местопрестъплението и описа накратко естеството на нападението.

— Опитах се да защитя жена си от нападателите — обясни той, но внимаваше да не съобщава прекалено много подробности. От гледна точка на закона той бе извършил двойно убийство. Трябваше му време внимателно да обмисли как да се прикрие. — Забих рейнджроувъра си в мотоциклета им и мисля, че и двамата пострадаха. Нямах време да се занимавам с тях. Основната ми грижа бе да закарам жена си на място, където да й бъде оказана квалифицирана помощ.

— Това ми е ясно, сър. Веднага ще се свържа с управлението да изпратят кола на мястото. Опасявам се, че ще се наложи да конфискуваме колата на жена ви за пълна съдебна експертиза. — Хектор кимна, за да покаже, че това е напълно ясно, а сержантът продължи:

— Знам, че сега искате да сте до нея, но ще искаме от вас подписани показания в писмена форма колкото е възможно по-скоро.

— Имате домашния ми адрес и номера на мобилния ми телефон — каза Хектор и отвори вратата на колата.

— Ще бъда на ваше разположение, когато решите. И благодаря ви, сержант Евънс. Ако жена ми някой ден се възстанови, до голяма степен заслугата за това ще е ваша.

Когато влезе в крилото на спешното отделение, стажантката побърза да го пресрещне.

— Господин Крос. Неврохирургът прегледа жена ви и рентгеновите плаки. Иска да говори с вас. Все още е при госпожа Крос. Моля, последвайте ме.

Неврохирургът беше в заграждението за прегледи, наведен над тялото на Хейзъл, все още на носилката. Когато Хектор влезе при него, той се изправи и се обърна с лице. Беше симпатичен мъж на средна възраст. Излъчваше самоувереността на интелигентен и във висша степен компетентен човек, който напълно владее своя занаят.

— Аз съм Тревор Ървин, а вашето име е…?

— Крос, Хектор Крос. Как е жена ми, доктор Ървин? — прекъсна в началото размяната на любезностите Хектор.

— Куршумът е вътре — беше също така делови Ървин. — Намира се в изключително деликатно място, налице е кървене и това налага незабавно да бъде изваден. — Той посочи осветената отзад плака на скенера. Тъмната сянка на малкия, със заоблен връх куршум изпъкваше на фона на размитата мозъчна тъкан около него.

— Разбирам — отмести поглед Хектор. Не искаше да гледа този вестител на смъртта.

— Има и усложнение, за което не се съмнявам, че сте наясно. Жена ви е бременна. В каква фаза е?

— Четиридесета седмица. Тази сутрин бяхме на преглед при гинеколога й.

— И на мен ми се стори, че е в напреднала — каза Ървин. — Зародишът ще бъде опасно травмиран при операцията на майката. Ако загубим нея, може да загубим и детето.

— Спасете жена ми при всички обстоятелства! Тя е единствената важна — твърдо заяви Хектор. Ървин примигна.

— И двете човешки същества са еднакво важни, господин Крос. Не забравяйте това, по дяволите! — с не по-малка твърдост в гласа му напомни той.

— Искрено се извинявам, докторе. Естествено, че не исках да прозвучи така. Единственото ми оправдание е, че съм ужасно разстроен.

Ървин разпозна в Хектор Крос мъж, който не отстъпва лесно.

— Ще направя всичко по силите ми да спася и майката, и детето. Обаче ми трябва вашето разрешение доктор Найду незабавно да извади детето с цезарово сечение при епидурално приложен местен анестетик. Едва след това ще продължа с отстраняване на куршума. — И той се обърна към другия лекар, току-що влязъл, който стисна ръката на Хектор. Беше млад индиец, но в речта му нямаше и следа от акцент.

— Бебето все още е в много добро състояние. Цезаровото сечение е крайно проста процедура. Практически няма никаква опасност и нито съпругата ви, нито детето ви ще бъдат травмирани.

— Добре тогава… Направете го. Ще подпиша нужните документи — съгласи се Хектор. Чувстваше същия студ, който прозвуча в гласа му.

***

Хектор бе изведен в чакалнята от медицинска сестра. Там вече имаше петима-шестима души. Всички погледнаха очаквателно при появата му, но се отпуснаха обратно разочаровани и примирени. Хектор си наля чаша кафе от каната за посетители. Ръцете му трепереха и чашката тракаше по чинийката. Овладя се с усилие и си избра място в ъгъла на просторното помещение.

Беше свикнал да държи нещата под контрол, да владее ситуацията, каквато и да е тя, но сега се чувстваше напълно безпомощен. Нищо не зависеше от него, оставаше му единствено да чака. Но не трябваше да допуска отчаянието да го завладее, докато чакаше.

Не бе имал възможност да обмисли случилото се след ужасния момент, когато маскираният шофьор на мерцедеса го бе задминал на тесния път. От онзи момент нататък той бе действал само под влияние на адреналина и инстинктите за оцеляване на себе си и онези, които му бяха най-скъпи — Хейзъл и бебето. Сега за първи път имаше възможност да оцени ситуацията трезво и на спокойствие.

Едно нещо беше напълно ясно — намираше се във война на живот и смърт. Трябваше да бъде готов на всичко и да се подготви за следващата атака на безименен и криещ се враг. Можеше само да предполага откъде ще дойде тя. Единственото, в което можеше да е сигурен, бе, че такава щеше да има.

Само че все още не бе дошъл напълно на себе си. Отчаянието му се завърна с пълна сила в комбинация с усещане за объркване и неувереност, и неумолимото чувство за надвиснала опасност. Единственото, върху което можеше да се съсредоточи, бе картината в съзнанието му на струйката кръв, стичаща се по бузата на Хейзъл, и празния поглед в разтворените й очи.

Отпи с труд голяма глътка от чашата с кафе и притисна пръстите на другата си ръка върху очите си с такава сила, че го заболя, опитвайки се да се овладее. Отне му известно време, но в крайна сметка почувства, че е способен да действа осъзнато.

„Добре… да видим какво знаем за природата на звяра — каза си той. Бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади оттам бележниче, подвързано в кожа на къртица. — Ванът със сигурност е откраднат, но помня регистрационния му номер — и той го записа. — След това идва шофьорът на мерцедеса. Хм… тук няма почти нищо. Лицето му бе изцяло скрито от маската. — Той извика в ума си краткия спомен от срещата и се замисли за подробностите. — Синя дънкова риза за петнайсет лири от „Праймакс“. — Помисли още малко и продължи: — Гола лява ръка. Много тъмна кожа. Оформени мускули. Млад и във форма. — Записа го със собствения си тайнопис. — Следи от часовник по кожата, но без часовника. Предпазливо копеле. Подготвил се е за екшъна. Червена татуировка от вътрешната страна на ръката. Сърце? Скорпион? Свита на кълбо змия? Не е сигурно… — Спря за момент. Не, тук няма нищо повече. Какво може да се каже за двамата блаженопочивши? В полицията ще проверят пръстовите им отпечатъци и ще изстискат каквото може от труповете им. Макар че няма съмнение в племенния им произход. Видях ги много добре след отстрела. Нилските им черти няма как да се сбъркат: тънък нос и устни, изразени предни зъби, високи скули, красиви, високи, слаби тела… Почти сигурно сомалийци. — След което се усмихна на собствената си наивност. — А може би масаи, етиопци, самбуру или кое да е друго нилско племе. Но сомалийците изглеждат най-логични. Династията на Типоо Тип, великия главатар. Те бяха първопричината. Те задигнаха яхтата на Хейзъл, отвлякоха Кайла, отрязаха главата й и ни я изпратиха в бутилка. Това е техният стил. Мислех, че съм се разправил с повечето от клана им. Мислех, че съм ги ликвидирал без остатък, но скорпионите се плодят толкова бързо. Напълно е възможно някои от тях да са ни се изплъзнали и сега да искат да си отмъстят.“

Хектор често се бе опитвал да вникне в същността на традиционните убийства. Кръвната вражда бе една от онези основополагащи концепции на шериата, които оставаха чужди на западняците. Целта на кръвната вражда не бе нито наказание, нито възмездие. Ако бе така, тогава щеше да бъде убит истинският извършител на деянието и след това нещата щяха да приключат. В действителност ставаше дума по-скоро за изчистване на фамилната чест чрез убиването на кой да е член от семейството на извършителя. Разбира се, пролятата кръв на жертвата изискваше ответно пречистване. И това затваряше кръга.

Въздъхна. Време бе да потърси помощ. Не се налагаше да размишлява. Отговорът се натрапваше и бе единствен: Пади О’Куин. Добрият стар Пади и веселите му момчета, помисли си той.

Когато Хектор и Хейзъл се бяха срещнали за първи път, той бе собственик и управител на „Кросбоу Секюрити“. Единствен клиент на „Кросбоу“ бе „Банок Ойл“ — огромният петролен конгломерат, начело на който Хейзъл продължаваше да стои. След като двамата се бяха събрали, Хейзъл бе пожелала Хектор да бъде близко до нея през цялото време. Беше го убедила да стане член на борда на директорите на „Банок Ойл“ и да продаде всичките си дялове в „Кросбоу“, за да бъде свободен да се присъедини към нея. Цената, която „Банок Ойл“ плати на Хектор за напускането на „Кросбоу“, бе значителна, но напълно справедлива. Сумата бе достатъчна, за да го направи финансово независим и господар на съдбата си. Това бе избраният от Хейзъл начин да си гарантира, че Хектор е напълно свободен човек и че по този начин двамата ще бъдат абсолютно равностойни партньори в брака им. Тя не искаше той да се чувства потиснат от огромното й богатство. Знаеше, че е мъжкар и водач по природа, и не би могъл, нито би желал да толерира друго решение. Жестът бе абсолютно типичен за нея.

Съобразителна и два пъти по-умна! Настроението му се приповдигна за момент, докато си мислеше за нея, но почти веднага тъмните облаци отново надвиснаха.

Пади О’Куин бе втори след Хектор в йерархията на „Кросбоу“. Беше му помагал да изгради компанията от първите дни на нейното създаване. Нямаше друг, в когото Хектор да бе имал по-голямо доверие. Беше непоклатим като планина, разбираше си от работата, вземаше решения светкавично, но над всичките му добродетели стоеше инстинктът на боеца, който у него бе също толкова силен, колкото у Хектор. Хектор изпитваше облекчение от самия факт, че Пади се намира на разстояние едно телефонно обаждане.

Унесеността му бе прекъсната от медицинска сестра, която влезе в чакалнята и го извика по име. Той скочи на крака.

— Аз съм Хектор Крос.

— Моля ви, елате с мен, господин Крос.

Хектор я последва и погледна часовника си. Беше чакал над час и половина. Настигна сестрата в коридора.

— Наред ли е всичко? — поиска да разбере той.

— Напълно — усмихна му се тя.

— Жена ми…?

— Тя е в залата. Доктор Ървин все още я оперира. Но аз искам да ви запозная с друг човек, — И тя го поведе през лабиринт от коридори към врата с надпис „Стая за наблюдение на родилното“.

Когато влязоха, Хектор видя, че столовете вътре са подредени до стена, гледаща към огромен панорамен прозорец, през който се разкриваше гледка към помещението от другата страна. Сестрата каза в микрофона на масата под прозореца:

— Здрасти, Бони. Господин Крос е тук…

На което безтелесен глас отговори:

— Ей сега…

Хектор застана близко до прозореца и след минутка в другата стая влезе медицинска сестра в униформата на старша. Беше към трийсетгодишна, млада за подобна длъжност, поне според Хектор. Беше възпълна и симпатична, с жизнерадостно кръгло лице. Носеше в ръцете си малък вързоп, увит в синьо одеяло, бродирано в червено с инициалите болницата — КОБХ, Кралска общинска болница, Хемпшър. Приближи се до отсрещната страна на прозореца и озари Хектор с розовобузата си усмивка. Беше толкова заразително, че Хектор й се усмихна в отговор, макар това да не отговаряше на вътрешното му състояние.

— Здравейте, господин Крос. Казвам се Бони. Позволете ми удоволствието да ви представя на един човек…

— Тя разгърна одеялото, за да разкрие червеникаво, сбръчкано личице със стиснати очички. — Запознайте се с дъщеря си.

— Мили боже…! Тя няма коса — изтърси Хектор първото, което изникна в главата му, и веднага съобрази колко безумно звучи това дори на самия него.

— Тя е много красива! — строго го уведоми сестрата.

— По един доста смешен начин… предполагам, че може да се каже така.

— По всички възможни начини — поправи го тя. — Тежим два килограма и седемстотин грама, нали така. Как ще я кръстите?

— Катрин Кайла — майка й избра тези имена.

Определено би трябвало да усеща нещо повече при гледката на първородното си чедо, но вместо това мислеше за Хейзъл, която лежеше тук някъде с куршум в мозъка. Беше на ръба да се разплаче, затова се изкашля и преглътна сълзите си. Последният път, когато бе плакал открито, беше на шестгодишна възраст, тогава понито му го бе хвърлило и той бе счупил при падането ръката си на три места.

Катрин Кайла отвори устица в широка прозявка, която разкри беззъбите й венци. Хектор се усмихна и този път усмивката му бе искрена. Усети в сърцето му да припламва малко огънче.

— Красива е — тихо промълви той. — Прелестна… като майка си.

— О… погледнете я пак — каза Бони. — Вече е гладна. Сега ще я отнеса за първото й ядене. Кажи „чао, татко“.

— Чао — послушно отвърна Хектор. Никой досега не го бе наричал „татко“. Проследи с поглед сестрата, отнасяща неговата дъщеря. За един кратък миг тази малка душица бе пламнала за него като свещ в тъмнината на зимна нощ. Сега я нямаше и арктическият студ на отчаянието отново го обгърна. Извърна се от прозореца и се върна в главната чакалня.

Седна сгърбен на стола в ъгъла. Тъмнината го заливаше на вълни. Потърси в душата си кураж да й се противопостави, но вместо него намери само гняв.

Гневът е по-добро лекарство от примирението. Той разкърши рамене и стана. Напусна чакалнята и излезе в коридора. Намери мъжката тоалетна, заключи се в една от кабинките и седна на седалката. Извади мобилния телефон от кожения калъф на колана си. Номерът на Пади О’Куин бе в списъка на контактите му. Сигналът прозвуча три пъти и тогава се разнесе гласът на Пади:

— О’Куин.

— Пади… Къде си? — тихо каза Хектор в микрофона. Гласът му отново бе станал ясен и отчетлив.

— Мили боже! Мислех, че си изпаднал от края на света, Хектор. — Не бяха говорили от месеци, но Пади го позна незабавно.

— Добраха се до Хейзъл.

За момент Пади не знаеше какво да отговори. Хектор чуваше само дрезгавото му дишане в ухото си. После той каза:

— Кой…? Как…? — Гласът му звучеше като сабя, изтегляна от ножницата си.

— Преди четири часа се натъкнахме на засада. Нещата са лоши. Хейзъл е с куршум 22– ри калибър в мозъка. В момента я оперират. Лекарите ще се опитат да извадят куршума. Още не се знае дали ще оживее.

— Тя е страхотна жена, Хек. Знаеш чувствата ми.

— Знам, Пади. — Бяха воини и не можеха да хленчат и блеят.

— А детето? — изръмжа Пади.

— Спасиха я. Момиченце е. Като че ли с нея всичко е наред.

— Слава богу поне за това. — Пади помълча, после попита: — Някакви следи?

— Ликвидирах двама от тях. Бяха сомалийци.

— Значи отново е Звяра! — заключи Пади. — Мислех, че сме очистили всички.

— И аз така мислех. Явно сме се лъгали.

— Какво искаш от мен? — попита Пади.

— Намери ги, Пади. Направи го за мен. Изглежда, семето на Типоо Тип не е било изцяло изчистено от лицето на земята. Някои са оцелели. Издири ги.

Хектор бе направил от „Кросбоу Секюрити“ забележителна компания на принципа, че нападението е по-ефективно от отбраната и че доброто разузнаване е най-мощното средство на разположение на нападението. Когато Пади пое нещата от него, той продължи да изповядва същото верую. Макар и вече един от директорите на „Банок Ойл“, Хектор бе продължил да има достъп до сметките на „Кросбоу“ и знаеше отлично колко харчи Пади за разузнаване. И ако някога нещата бяха вървели добре, сега те трябваше да са още по-добре. Хектор продължи да говори:

— Тарик Хакам още ли е при теб?

— Той е един от основните ми хора.

— Изпрати го обратно в Пунтленд да потърси оцелели от фамилията на хаджи шейх Мохамед хан Типоо Тип. Никой не познава онзи терен така добре, както Тарик. Той е роден там.

— След онова, което им сторихме в Пунтленд, предполагам, че всички измъкнали се са се разпръснали из целия Близък изток.

— Където и да са, открий ги. Тарик да направи списък на всички оцелели наследници на Хан Типоо Тип от мъжки пол на възраст над петнайсет години. После ще ги издирим… до последния човек.

— Разбрах те, Хек. Междувременно стискам палци за Хейзъл. Ако някой може да се справи, това е тя. Залагам на нея всичко, което имам.

— Благодаря ти, Пади. — Хектор затвори и се върна в чакалнята.

***

Мъчително изтече един час, а вторият се проточи дори още по-болезнено. Едва тогава в чакалнята се появи странно изглеждаща медицинска сестра. Носеше пластмасова шапка върху косата си. На шията й висеше свалена хирургическа маска, а краката й бяха в калцуни.

— Как е жена ми? — посрещна я с въпрос Хектор.

— Доктор Ървин ще отговори на всичките ви въпроси — каза му тя. — Моля, последвайте ме.

Отведе го в частно крило, непосредствено до операционните зали. Изглежда, това бе една от стаите за възстановяване след операция. Сестрата отвори вратата и отстъпи встрани, за да му направи път да влезе. Хектор се озова в стая с боядисани в зелено стени. В дъното имаше единствено болнично легло. До него на стойка стоеше кардиомонитор, който издаваше слаби звукови сигнали. По екрана му подскачаше светлата зелена точка на лъч, изобразяващ ритъма на сърдечната дейност на пациента в леглото. Той оставяше ярка, назъбена като трион следа. Само след няколко секунди стоящият на прага Хектор осъзна, че сърдечният ритъм не бе равномерен. Няколко бързи удара на сърцето бяха следвани от подчертана пауза, след която идеше неуверен удар, а след него още три или четири.

Ървин стоеше наведен над пациента в леглото и наблюдаваше лежащото тяло. Изправи се, когато усети зад себе си присъствието на Хектор, и се отмести, за да му позволи да види лицето на Хейзъл.

Главата й бе обвита в стегнат тюрбан от бял бинт, който стигаше до под брадичката и покриваше ушите. Долната част на тялото й бе скрита под чаршаф. Все още бе в зелените дрехи, в които я бяха оперирали. Във вените на ръцете й бяха вкарани игли за интравенозни вливания. Пластмасови тръбички се спускаха от торбички с течност, окачени на стойки на колелца.

— Как е тя? — попита Хектор, полагайки усилие да овладее гласа си.

Ървин се поколеба. Кардиомониторът издаде сигнала си два пъти, преди той да се реши да отговори.

— Отстраних куршума. Но пораженията на меките тъкани бяха по-големи от очакваното. Това нямаше как да се види на рентгеновите снимки.

Хектор бавно се приближи до леглото и погледна надолу към жена си. Лицето й бе бяло като платно. Очите й бяха леко отворени. През извитите й мигли обаче се виждаше само бялото. От лявата й ноздра излизаше пластмасова тръба, свързана с машината за подаване на кислород отстрани. Дишането й бе толкова повърхностно, че трябваше да доближи лицето си на сантиметри от нейното, за да го долови. Целуна устните й, като ги докосна едва. Изправи се и погледна Ървин.

— Какви са шансовете й? — попита. — И не ме лъжете.

Докторът отново се поколеба, после сви рамене едва доловимо.

— Петдесет на петдесет… може би по-малки.

— Ако дойде на себе си, ще се възстанови ли изцяло мозъчната й дейност?

И отново Ървин не бе сигурен. Помисли и след малко отвърна:

— Вероятността е малка.

— Благодаря ви за откровеността — каза Хектор. — Мога ли да остана при нея?

— Разбира се. Онзи стол е за вас. — Лекарят посочи стола от другата страна на леглото. — Направих всичко, каквото зависеше от мен. Сега трябва да предам съпругата ви на доктор Дали, който работи в болницата. Той вече я прегледа. Стаята му е малко по-нататък по коридора. Ще дойде тук веднага щом сестра Палмър го извика — и той кимна към сестрата, която оправяше кранчетата на интравенозните системи.

— Сбогом, господин Крос. Бог да благослови вас и прекрасната ви съпруга.

— Сбогом и благодаря ви, доктор Ървин. Знам, че никой не би могъл да направи нещо повече за нея. Как стои въпросът с хонорара ви?

— Не се безпокойте сега за това. Секретарката ми ще ви изпрати сметката.

Когато лекарят излезе, Хектор се обърна към сестра Палмър:

— Аз съм съпругът й.

— Знам. Седнете, господин Крос. Чакането може да е дълго.

Хектор премести стола си по-близко до леглото и седна.

— Мога ли да държа ръката й? — попита той.

— Да, но моля ви, внимавайте да не разместите абокатите.

Хектор се пресегна внимателно и хвана три от пръстите на Хейзъл. Бяха студени, но не толкова, колкото сърцето му. Огледа лицето й. Клепачите бяха притворени. Очите бяха обърнати нагоре в очните кухини. Зениците не се виждаха. Виждаха се само сектори от ирисите. Бяха загубили сапфирносиния си блясък… бяха мътни и безжизнени. Премести стола си отново, така че ако тя отвореше очи, той да се намира в посоката на погледа й. Искаше да бъде първото нещо, което тя да види, когато дойде на себе си… съзнателно си наложи да не използва думичката „ако“.

Слушаше неравномерните сигнали на кардиомонитора и от време на време поглеждаше към повдигането и отпускането на меховете на кислородния апарат. Единствените други звуци бяха от тропането на токчетата на сестра Палмър по плочките на пода и шумоленето на полата й, докато се движеше из стаята. Погледна ръчния си часовник. Беше му подарък от Хейзъл за последния му рожден ден — платинен модел с характерния за „Ролекс“ син циферблат. Беше два без двайсет сутринта. Беше буден от изгрев-слънце на предния ден. Брадичката му се отпусна върху гърдите и той си позволи да задреме, но беше сигурен, че дори най-малката промяна в звука от кардиомонитора щеше моментално да го разбуди.

Сънува, че двамата с Хейзъл изкачват хълмовете в ранчото им в Колорадо. Хванати ръка за ръка, те следваха пътеката, извеждаща до мавзолея на Хенри Банок. Кайла тичаше пред тях.

— Искам да видя тате! — смееше се тя и ги гледаше с извърната през рамо глава. Приликата между майка и дъщеря бе поразителна.

— Изчакай ме! — извика след нея Хейзъл. — Идвам с теб.

Някакъв страх обхвана Хектор и той стисна силно ръката й.

— Не! — каза. — Остани с мен. Не трябва да ме напускаш. Не трябва никога да ме напускаш.

После усети ръката й на рамото си и чу друг глас да говори:

— Господин Крос, добре ли сте? — Отвори очи и видя стоящата пред него сестра Палмър. Изражението й бе загрижено. — Викахте нещо насън.

Трябваха му няколко секунди, за да дойде на себе си. Спомни си къде се намираше. Погледна към Хейзъл. Тя не бе променила позата на главата си, но очите й бяха отворени. В тях отново блестеше лазурносиньото. Виждаше го…

— Хейзъл! — настойчиво прошепна той. — Стисни ръката ми!

Но нямаше реакция. Пръстите й оставаха отпуснати и студени. Той прекара лявата си ръка пред лицето й, но очите й не помръднаха — те оставаха вперени в него.

— Аз съм Хектор — прошепна й. — Обичам те. Мислех, че съм те загубил.

Той се взря в очите й и му се стори, че вижда зениците й минимално да се свиват, макар че може би по-скоро така да му се бе искало. След това чу ритъма на кардиомонитора — беше учестен и равномерен.

— Вижда ме — посочи той. — Чува ме! — Гласът му се засилваше.

— Успокойте се, господин Крос — каза сестра Палмър. — Не избързвайте. Церебралните поражения… — Но той не искаше да слуша думите й.

— Казвам ви, че ме вижда и чува — и той посегна, за да докосне бледата студена буза на Хейзъл. Усети куражът и решимостта му да се възвръщат. — Сестра Палмър — с подчертано ясна артикулация нареди той, — идете в родилното отделение и кажете на дежурната сестра да донесе дъщеря ми тук. Сестрата се казва Бони.

— Това е невъзможно, сър. Тук е болница и…

— Сестра Палмър, имате ли деца? — прекъсна я той.

Тя се поколеба и му отговори с променен глас:

— Имам шестгодишен син.

— Представете си тогава как бихте се чувствали да умирате, без да сте го видели…

— Имаме правила… — неубедително възрази тя.

— Които ни най-малко не ме интересуват. Жена ми може да умре. Слезте в родилното и донесете тук дъщеря й. Веднага!

Сестра Палмър се поколеба и прошепна:

— По това време на нощта има толкова малко хора.

Но изправи гръб и тръгна към вратата. Затвори я тихо зад себе си. Хектор доближи устни до ухото на Хейзъл и прошепна:

— Права беше, Хейзъл, любима! Момиченце се оказа. Казва се Катрин Кайла, точно както смяташе да я кръстиш. — Той се вгледа в очите й, търсейки признаци на живот. Имаше усещането, че гледа в две бездънни сини езера. — Сега ще донесат Катрин. И ще видиш колко е хубава. Косата й ще бъде златна, също като на сестра й. Тежи почти три килограма… — Той нежно я погали по бузата, продължавайки да й шепне мили думи и окуражавания.

Кардиомониторът продължаваше да издава равномерен сигнал. Назъбената линия върху екрана бе периодична и с еднаква амплитуда.

На Хектор му се стори, че чака цял век, но в един момент вратата зад него се отвори и влезе сестра Палмър. Усмихваше се. Следваше я Бони — сестрата в родилното отделение. В ръцете си носеше опакован в синьо одеялце пакет. Хектор скочи на крака и се втурна към нея. Без да каже нито дума, Бони му подаде пакета. Хектор посегна към него неуверено, после отстъпи и прошепна:

— Откъм кой край да я поема? Страх ме е да не я изпусна.

— Сгънете ръка — нареди му Бони и той се подчини. Тя положи Катрин в сгъвката на лакътя му. Хектор беше изплашен сякаш държеше тиктакаща бомба.

— Никога не съм правил това.

— Тя няма да се счупи — увери го Бони. — Бебетата са много издръжливи. Дръжте я сякаш я обичате.

Малко по малко Хектор започна да се отпуска. Усмихна се.

— Мирише много хубаво — отбеляза той и усмивката му се разшири. — И е едновременно топла и мека.

— Аха! — потвърди Бони. — Бебетата са точно такива.

Хектор се обърна пак към леглото, продължавайки да държи бебето в ръцете си. Наведе се над Хейзъл, за да изравни личицето на Катрин с нейното.

— Погледни я! — прошепна той. — Не е ли разкошна?

Нищо не помръдна в лицето на Хейзъл — изражението й остана все така пасивно, а очите й безизразни. Той приближи двете лица едно до друго.

— Мисля, че дъщеря ти се нуждае от целувка, госпожо Крос — каза той и допря устните на Катрин до тези на Хейзъл. Устните на бебето веднага започнаха да правят опити да смучат, насочвани от топлината. То размърда глава, докосвайки лицето на майка си. Но лицето не помръдваше — то оставаше каменно и тебеширено бледо.

Когато Катрин не можа да намери какво да суче, тя изписка. Безсилието й внезапно се превърна в гняв и изпискването бе последвано от сумтене и приглушено мучене — най-емоционалните звуци за ушите на една майка. Но пак нищо в изражението на Хейзъл не помръдна.

Съкрушен, Хектор върна Катрин в люлката на ръцете си. Беше се надявал на нещо, на най-малкия знак, че тя осъзнава, че детето се гуши в бузата й.

И тогава пред погледа му се случи малко чудо: в сините дълбини на лявото око на Хейзъл се зароди сълза. Беше с размера на малка перла и блестеше със същото преливане на цветове.

— Плаче — прошепна Хектор, невярвайки на себе си. — Вижда… Знае… Разбира.

Бони се приближи и взе детето.

— Сега трябва да си ходим. Рискувам работата си. — Тя бързо отиде при вратата и го погледна оттам с усмивка. — Наистина рискувам, но се радвам, че го направих.

— И аз — разстроено каза Хектор. — Длъжник съм ви, сестра Бони. Много, много голям длъжник.

Когато Бони изнесе Катрин, Хектор погледна към сестра Палмър.

— И на вас! — увери я той.

***

Хектор се върна на стола си до леглото. Взе отново пръстите на Хейзъл и се опита да ги стопли малко с разтриване. Продължи да й шепне известно време, но после умората и емоционалното прегаряне го надвиха и той отново потъна в тъмната мъгла на съня.

Нещо го разбуди. Не беше сигурен какво е то. Огледа се замаян. Съзнанието му бързо регистрира две събития: звукът на монитора беше силно неравномерен, а кривата на екрана танцуваше неудържимо. Панически той скочи на крака и се надвеси над нея. Гръдният кош на Хейзъл трескаво се надигаше, а от отворената й уста се изтръгваха хрипове.

— Хейзъл! — извика той с нарастващ гняв. — Бори се, мила! Пребори мръсника! — Знаеше, че за нея е дошъл черният ангел. — Не му позволявай да те отведе!

Седящата на стола в другия край сестра Палмър се събуди от виковете му. Скочи на крака, приближи се от другата страна на леглото, хвърли един поглед и каза:

— Отивам за дежурния лекар! — После изтича навън.

Хектор не я погледна. Той раздрусваше ръката на Хейзъл.

— Чуй ме! — призоваваше я той. — Остани с нас! Трябваш ни! Катрин и аз се нуждаем от теб! Не си отивай! Не тръгвай с него…

Дивата какофония на кардиомонитора се забави. Върховете в трионообразната крива на екрана започнаха да се раздалечават.

— Бори се, Хейзъл! Ти знаеш как… не се предавай! — замоли я той със стичащи се по лицето му сълзи. Беше виждал това да става толкова много пъти в боя, но досега не бе плакал. — Мисли за нас. Никога не си се предавала! Пребори се с голямото си сърце!

Хейзъл изпусна въздуха от гърдите си в дълга, шепнеща въздишка. И престана да диша. Мониторът издаде един последен къс звук и затихна. Кривата спадна в плоска зелена линия в долния край на екрана.

Хектор се изправи над нея и с облети от сълзи бузи я раздруса за раменете.

— Върни се! — изплака той. — Няма да те пусна!

Вратата зад него се отвори, младият дежурен лекар се приближи, хвана ръката му и го дръпна встрани от леглото.

— Моля ви, господин Крос. Отдръпнете се и ме оставете да върша работата си. — Лекарят действаше бързо. Той сложи слушалката на стетоскопа върху гърдите й, вслуша се в продължение на няколко секунди и се намръщи. Провери пулса на китката и тихо каза: — Съжалявам, господин Крос…

Внимателно прекара ръката си през лицето на Хейзъл и затвори вперените й сини очи. След това посегна към чаршафа на леглото и го дръпна върху лицето й.

— Не! — сграбчи го за китката Хектор. — Не я покривайте! Искам завинаги да запомня това лице. Моля ви… оставете ни сами за малко… — После погледна към сестра Палмър, застанала в края на леглото:. — Вие също. Вече не можете да направите нищо повече тук.

Двамата тихо излязоха.

Хектор коленичи. Не помнеше откога не се бе молил, но сега го направи. После се изправи и избърса очите си.

— Това не е сбогом, Хейзъл. Където и да си отишла, чакай ме. Един ден пак ще се съберем. Чакай ме, мила.

Наведе се и я целуна по устните. Те вече изстиваха. Дръпна сам чаршафа върху лицето й и се насочи към вратата.

***

На път към изхода той мина през родилното и позвъни на вратата на сестринската стая. Появи се непозната за него сестра.

— Какво мога да направя за вас, господин Крос? Хектор бе леко изненадан, че тя знае името му. Нямаше представа какви вълнения бе предизвикал. Всички бяха научили за необичайното му желание.

— Търся сестра Бони.

— Бони Хепуърт? Смяната й свърши преди час.

— Кога ще дойде на работа отново?

— В шест часа довечера.

— Благодаря ви. Мога ли да видя дъщеря си? Тя се роди снощи.

— Да, знам. — Жената погледна в клипборда и откри името: — Катрин. Добре… Знаете ли къде е стаята за наблюдение? Ще се видим там.

Хектор притисна лице в стъклото.

— Струва ми се по-очовечена, отколкото преди няколко часа. — Сестрата го изгледа неодобрително. Явно тези хора не обичаха пренебрежителните подмятания за децата, затова продължи: — Кога ще я изпишат?

— Ами… — запъна се сестрата. — Тя е родена преждевременно и майка й… О! Извинявайте, но дори не мога да го изрека.

— Кога мога да дойда и да я взема? — настоя Хектор.

— Вероятно след три-четири дни, ако всичко се развива нормално, но разбира се, крайното решение ще бъде на доктора.

— Довечера ще дойда да я посетя — обеща той.

Излезе навън и отиде при рейнджроувъра на паркинга. Обиколи колата, за да огледа щетите. Беше покрита със слой засъхнала кал, а предната броня бе огъната навътре. Качи се, запали двигателя и пое към „Брандън Хол“.

Караше по прекия път откъм Уинчестър и мина покрай мястото на засадата. Мястото бе заградено с полицейски ленти, но ферарито на Хейзъл вече бе откарано и тук имаше само трима полицаи, които измерваха разни следи и претърсваха терена за неоткрити улики.

Хектор забави на бариерата, но един от полицаите му махна с ръка да не се задържа.

Вратата му отвори икономът.

— Прекрасно е, че ви виждам, сър. Обезпокоихме се, когато снощи с мадам не се върнахте. Мадам не е ли с вас? — погледна той през рамото на Хектор, който не отговори на въпроса.

— Моля те, кажи на Мари да ми донесе кана кафе. След това, в два следобед, събери целия персонал в синия хол.

Качи се на горния етаж. Посегна към самобръсначката си, но импулсивно реши да не се бръсне в памет на Хейзъл. Взе си само душ и влезе в стаята си по халат. Мари донесе подноса с кафето.

— Закусихте ли вече с мадам?

— Не се безпокой за закуската. Съобщи ли ти господин Рейнолдс за срещата следобед?

— Да, направи го, сър.

Хектор се облече в обичайното си всекидневно облекло и отиде в кабинета си в дъното на коридора. Седна зад бюрото си и посегна към телефона. Пади му отговори на четвъртото позвъняване.

— Пади, ужасно е да ти го съобщя, но… Хейзъл не оживя. Почина тази сутрин в пет.

Настъпи продължителна тишина, докато Пади намери точните думи, след което остро изрече:

— Моите съболезнования, Хек. Ще се доберем до кучите синове, които ти причиниха това. Заклевам се! Кога ще е погребението? Настя и аз бихме искали да присъстваме.

Настя бе обучената от руските тайни служби съпруга на Пади, красива рускиня, блондинка, дублирала Хейзъл в операция „Троянски кон“, когато бяха заличили от лицето на земята укреплението на пиратите в Сомалия.

— Частна кремация. Никаква шумотевица. Винаги е искала да бъде така. Обаче, ако можете да дойдете тук, вие двамата сте сред малкото, които Хейзъл би желала да присъстват. Къде сте?

— В Абу Зара. „Емирейтс“ имат пряк полет до „Хийтроу“ утре сутринта. Ще го вземем — кратко го увери Пади.

— Ела! — каза му Хектор. — Кремацията няма да се състои веднага. Полицията ще иска да се направи аутопсия. Но вие елате. Двамата с теб трябва да поговорим. И да планираме някои неща.

— А бебето, Хек? Оживя ли малкото създание?

— Роди се с цезарово сечение, преди Хейзъл да… — запъна се. Не искаше да произнася думата. Беше толкова окончателна. Побърза да продължи: — Казва се Катрин. И е разкошна.

— В такъв случай прилича на Хейзъл, не на теб. — Смехът на Хектор прозвуча повече като изграчване и Пади продължи: — Налага се да я скрием, Хек. Ако звярът научи за нея, те ще се върнат и за двама ви.

— Точно това ме безпокои, Пади. Аз не им трябвам. Интересуваше ги само Хейзъл.

— Разкажи ми — подкани го Пади.

— Можеха да стрелят необезпокоявани в мен, но не го направиха. Съвсем съзнателно ми преградиха пътя. Разтовариха цял тон тухли на шосето, за да блокират достъпа ми.

Двамата замълчаха, обмисляйки загадката.

— Не знам отговора. Не разбирам логиката — призна накрая Пади. — Може би са били предупредени да не се залавят с теб. Не знам… Предполагам, ще се изясни, докато се разправим с тях. Но няма да рискуваме с твоята Катрин. Ще я скрием на място, където да не могат да я открият.

— Добре, Пади, преди да тръгнеш от Абу Зара, намери там безопасна къща за Катрин. Опитай се да наемеш най-горния етаж на някой от новите небостъргачи, които емирът строи на брега — нещо, което лесно да се защитава.

— Ще говоря лично с принц Мохамед. Няма проблем…

Принцът беше зет на емира и контролираше не само финансите, армията и полицията, но и строителната програма на държавата. Беше задължен на „Банок Ойл“, компанията, пробила дупката, направила Абу Зара една от най-проспериращите малки държави на света.

— Прекрасно! Изпрати ми имейл с данните за полета ви, Пади. Ще ви посрещна.

Затвори и натисна бутона на интеркома. Агата, секретарката на Хейзъл, която се намираше в кабинет в края на коридора, отговори веднага.

— Агата, ако обичаш, ела веднага при мен.

— Госпожа Крос с вас ли е, сър? Има някои писма, които трябва да подпише.

— Ела в кабинета ми и ще ти обясня всичко.

Когато Агата почука на вратата, Хектор натисна с коляно бутона и я отвори. Агата влезе. Беше със строг делови сив костюм. Сивата й коса бе грижливо оформена. Тази жена работеше за Хейзъл от времето на брака й с Хенри Банок.

— Седни, моля те. — Тя седна срещу него и приглади полата си върху коленете.

— Имам трагични новини, Агата…

Тя се надигна наполовина от стола с лице, изкривено от страх.

— Госпожа Крос, нали? Нещо ужасно…

— Седни, Агата. Разчитам на теб да запазиш спокойствие и да бъдеш силна, каквато си била винаги. — Той пое дълбоко въздух и изрече фаталните думи: — Жена ми е мъртва.

Тя се разплака беззвучно.

— Как почина? Беше толкова млада и жизнена. Просто не ми се струва възможно…

— Беше убита — обясни той и тя рязко стана.

— Може ли да използвам тоалетната ви, господин Крос. Мисля, че ми се повдига.

— Не бързай…

През вратата се чуваха звуци от повръщане. После водата бе пусната и тя излезе. Очите й бяха зачервени, но всеки косъм в косата й бе на мястото си. Седна пак на стола и го погледна.

— И вие сте плакали… — Той наклони глава в знак на потвърждение и тя продължи: — Така ви харесвам още повече. А бебето?

— Момиченце е — отговори той и тя тъжно се усмихна.

— Да. Хейзъл и аз го знаехме. Добре ли е?

— Прекрасна е. Но трябва много да внимаваме фактът за раждането и оцеляването й да не стане публично достояние. Ако това се случи, тя ще бъде в същата опасност, в която беше Хейзъл. Налага се да я скрием. Ще ми трябва помощта ти.

— И ще я получите, разбира се, каквото и да поискате.

— Всичко с времето си. Първо искам от теб да намериш в Уинчестър погребална фирма. Веднага след като полицията приключи с разследването си и освободи тялото, погребалните агенти трябва да го вземат от болницата „Роял Хемпшър“ и да го подготвят за кремация. После трябва да направят всичко възможно кремацията да се състои колкото може по-бързо.

— Друго?

— В сейфа на жена ми има голям дебел плик с червени восъчни печати. Донеси ми го, моля.

— Веднага… знам за кой плик говорите. — Тя стана и го погледна настойчиво. — И двамата трябва да сме смели. Ти би го очаквала от нас.

Агата излезе от стаята, но се върна след няколко минути и остави издутия плик на бюрото на Хектор.

— Благодаря ти. Има още нещо… Трябва да информираме онези, които трябва да знаят, какво се е случило с жена ми. Бъди така добра да прегледаш адресната книжка на Хейзъл и да направиш списък с имената. Дай ми го. Аз ще съставя съобщението, което да им бъде изпратено.

Хектор я изчака да излезе, преди да разгледа плика. Беше адресиран на ръка до него. Обърна го, за да се увери, че печатите са непокътнати.

Хейзъл бе написала на гърба на плика с решителния си почерк: „Да се разпечата в случай, че умра“.

Той подпъхна върха на извития арабски нож за хартия и отвори плика. От него се изсипа наръч документи. В горния край на купчината бе закрепено с кламер писмо. Разпозна почерка й и го прободе остра болка, когато прочете обръщението:

Мили мой, Хектор,

Надявам се никога да не прочетеш това, защото обратното би означавало, че се е случило немислимото и двамата с теб сме разделени завинаги…

По-нататък тонът на писмото ставаше по-делови. Тя му описваше размера и разпределението на състоянието й.

…По-голямата част от собствеността на мое разположение през време на живота ми в действителност се притежава от „Семеен тръст Хенри Банок". Това включва ранчото в Хюстън, онова в Колорадо, апартаментите във Вашингтон и Сан Франциско, къщата в Белгрейвия и „Брандън Хол" в Хемпшър. Всички те ще бъдат върнати на тръста от момента на моята смърт…

Хектор изсумтя. Нищо дотук не го изненадваше. Той и за миг не би помислил да продължи да живее в който и да е било от тези величествени домове. Не би понесъл духът на Хейзъл да витае до него из празните им стаи.

…Единственото, което действително се води на мое име, е островът на Сейшелите и 4,75 % от пазарната капитализация на „Банок Ойл“. Съгласно условията в завещанието на Хенри, аз администрирах и гласувах с другите 48 %, но и тези дялове се връщат на тръста след смъртта ми.

В случай че ние двамата с теб имаме собствени деца, те ще получат щедра издръжка от тръста. Хенри беше добър съпруг и истински светец. Той съзнаваше, че почти сигурно ще си отиде преди мен и че аз най-вероятно отново ще се омъжа. И не искаше аз и още неродените ми деца да бъдем наказани заради това. Сигурна съм, че е уредил каквото е нужно за което и да е от децата ми, независимо дали бащата е той, или не е той.

Знам, че ще изпаднеш в „екстаз“, след като започнеш да си общуваш с тръста, но ще се наложи да го направиш заради нашите деца. Ще използвам собствения ти израз, за да обрисувам тези господа:

Сбирщина скръндзави адвокати с лица като цукала.

Моля те, бъди мил с тях, скъпи, дори ако те влудяват. Хенри ги е заклел да пазят мълчание.

Те не могат и няма да ти кажат нищо за тръста. Няма да ти съобщят имената на другите бенефициенти, нито какви са активите на тръста. Хенри съвсем съзнателно избра Каймановите острови за база на тръста, понеже тази малка държава прилага в действие принципа за неразкриване на информацията. Те няма да се впечатлят дори от заповед, издадена от Върховния съд на Съединените щати.

Ти обаче можеш да бъдеш сигурен, че нашите деца ще получат всичко, което им е нужно, без управителите на тръста дори да заекнат за нещо. Хенри винаги е бил крайно щедър. Едно от условията му бе всеки долар, спечелен от бенефициент, да бъде допълван с три долара от тръста. Така че, когато Кайла спечелваше по 100 долара за гледане на детето на съсед, тръстът веднага й изплащаше още 300. Когато от „Банок Ойл“ ми изплатиха няколко милиона долара като директорско възнаграждение… Да обяснявам ли още?

Управителят на „Семеен тръст Хенри Банок“ е Роналд Бънтър от „Бънтър & Теобалд“ — юридическа кантора в Остин, Тексас. Агата ще ти даде адреса му и телефонните му номера.

Какво още…? О, да! В допълнение на горното притежавам малко рубли, шекели и дребни суми във всевъзможни инвестиционни банки и финансови институции, пръснати по целия свят. Не съм напълно сигурна колко има в тях, но по последни груби сметки бяха към пет-шестстотин милиона долара. Списъкът на тези банки е приложен към това писмо, заедно с имената на упълномощените да разполагат със сметките ми. Приложени са и паролите, които ще ти дадат нужния достъп. Става дума за номерирани сметки, така че ще имаш на разположение средствата в тях, без да ти се налага да се занимаваш с бюрокрация. Нито си длъжен да плащаш данъци, освен ако не пожелаеш. Ако те познавам, както съм убедена, че те познавам, мой мили глупчо, ти ще направиш точно това.

Какво се казваше в Евангелието от Св. Хектор, което си ми цитирал?

„Плащай всички данъци, които дължиш. Нито грош повече, нито грош по-малко. Това е единственият начин да имаш здрав сън.“

Ти винаги си знаел как да ме разсмееш.

G5 принадлежи на „Банок Ойл“, а фирменият „Боинг" е собственост на тръста. Но като директор на „Банок Ойл" ти винаги ще имаш на свое разположение някой от другите самолети на компанията. Окей, знам, че предпочиташ да летиш с търговските линии, плебей такъв. Всички коли и коне са мои. Шофирай внимателно и залагай на тях мъдро. Колкото и да е тъжно, картините са на тръста… всички тези прекрасни Гогени и Монета (въздишам!). Дрехите, обувките и чантите, кожените палта и всичките бижута са мои, същото се отнася и до останалите дреболии, които са разхвърляни насам-натам. Това е положението.

Оставям всичко това на теб в завещанието ми, към което е прикачен този ферман.

Сбогом, Хектор, моя истинска любов. Не съм искала да те напускам, напротив, толкова много се забавлявах.

Ще те обичам във вечността,

Хейзъл

Една последна мисъл, най-скъпи ми от всичко на света. Не тъгувай много дълго след кончината ми. Спомняй си за мен с радост, но си намери друга спътница. Човек като теб просто не е създаден да живее като монах. Но се погрижи да бъде добра жена, защото иначе ще се върна и ще й отровя живота.

Той скочи от бюрото и излезе през двойната врата на балкона. Наведе се през парапета и погледна надолу към реката, но любимата му гледка бе замъглена от сълзите в очите му.

„Никога не съм искал нищо от всичко това. То е прекалено много… 4,75 % от всички издадени акции на „Банок Ойл“? Боже мой! Това е огромна сума! Винаги съм искал само теб.“

В кабинета зад него иззвъня интеркомът и той влезе обратно, за да вземе слушалката:

— Да, Агата?

— Списъкът, който поискахте, господин Крос, е готов.

— Благодаря. Донеси ми го, ако обичаш.

Съставеният от Агата списък съдържаше над петстотин имена — все на приятели на Хейзъл и на нейните делови партньори. С химикалка в ръката Хектор го съкрати на четиристотин и десет. След това загради няколко от имената:

— Това са хората, които трябва да научат незабавно. Те трябва да разберат преди останалите и преди медиите да са се развихрили. Другите можеш да уведомиш утре.

Спешните включваха Джон Нелсън в Южна Африка, брат на Грейс Нелсън, майката на Хейзъл, и Джон Бигелоу в Хюстън, бивш американски сенатор, който беше вицепрезидент на „Банок Ойл“, докато Хейзъл бе президент и генерален изпълнителен директор. Друго от заградените имена бе на Роналд Бънтър от юридическата кантора „Бънтър & Теобалд“ в Остин, Тексас.

Хектор отвори на чист лист в бележника и написа на него:

С мъка в сърцето ви съобщавам за смъртта при трагични обстоятелства на обичната ми съпруга Хейзъл Банок-Крос.

Ще получите най-скоро покана за опелото.

Хектор Крос

Агата взе коригирания списък и черновата на съобщението и му напомни:

— Вече е почти два часът. Персоналът ви очаква в дневната, сър.

***

Всички служители в „Брандън Хол“, от иконома, охраната на портала и речните инспектори, до старшата камериерка, бяха събрани в синята дневна. Мъжете стояха прави до стената, а жените бяха седнали и се чувстваха неловко, заградени от дивани и столове.

Хектор искаше да приключи бързо. Хората пред него бяха отлични служители, бяха се справяли по перфектен начин със задълженията си. Не желаеше да ги изпраща на борсата за безработни, особено във времена на икономическа рецесия. Въздъхна и им съобщи за Хейзъл. Разнесоха се изненадани ахвания и шокирани възклицания. Някои от жените се разплакаха.

— „Брандън Хол“ вероятно ще бъде продаден на нов собственик. Ще направя всичко по силите ми да бъдете наети от него, който и да е той. Но каквото и да се случи с вас, всички ще получите двегодишно възнаграждение като компенсация за прекратяването на трудовите ви договори. — После им благодари за лоялността и усърдната работа, и ги покани да присъстват на траурната церемония преди кремирането на Хейзъл. Накрая ги предупреди: — Тук ще нахлуят рояци от репортери, които ще поискат от вас да разкриете подробности за личния ни живот и смъртта на моята съпруга. Моля ви, не разговаряйте с тях. Ако ви предложат пари, уведомете ме и аз ще ви платя двойно, за да мълчите. Благодаря ви.

Когато започнаха да излизат от стаята, Хектор помоли двете гледачки на деца, наети от Хейзъл, да останат.

— Прекратяването на трудовите задължения не се отнася до вас. Жена ми роди момиченце, малко преди да почине. Ще ми трябвате, за да се грижите за нея.

Жените веднага се оживиха.

— Момиченце! Прекрасно. Как се казва, сър?

— Казва се Катрин. Но… искам да запомните — не говорете за това с никакви непознати. Сега трябва да погледна яслата, за да се уверя, че всичко е готово за малката, когато пристигне тук от родилното.

Крилото, където беше яслата, се намираше от другата страна на коридора, точно срещу главната спалня. Тя изцяло беше творение на Хейзъл. Хектор не се бе намесвал, докато тя бе планирала и престроявала. Състоеше се от пет стаи, включително две за детегледачките. Цветовата гама бе бебешко розово. Когато влезе в бебешката спалня, първата асоциация на Хектор бе с тронна зала. В центъра на помещението имаше голяма кошарка в бяло и златно, с окачен над нея розов балдахин. Стените бяха покрити с полици, по които бе подредена цяла армия от плюшени детски играчки — истинска менажерия от зайчета, жирафи, зебри, лъвове и тигри. Подредбата можеше да засенчи магазина за детски играчки „Хамлис“ по Коледа.

Двете детегледачки бяха млади и се държаха с него почтително. Докато го развеждаха, Хектор разглеждаше мълчаливо. Накрая им съобщи оценката си:

— Е… като че ли тук разполагате с всичко необходимо. — А наум добави за себе си: „Освен една по-зряла и опитна ръка върху кормилото“.

Благодари им и се върна в кабинета си.

***

Когато се отпусна във въртящия се стол, видя на екрана на монитора, че вече е получил отговор на имейла си до Джон Нелсън, вуйчото на Хейзъл в Южна Африка. Отвори го. Нямаше обръщение, а текстът беше жесток и горчив.

Ти си пряко отговорен за смъртта на трима души в моя живот, които аз обичах истински: сестра ми Грейс, Кайла Банок — дъщерята на Хейзъл, а сега и самата Хейзъл.

Зловонието на смъртта те следва, Хектор Крос. Отблъскващ си като голяма черна хиена. Проклинам те да пукнеш и ще се изплюя на гроба ти, когато един ден те положат в него.

Хектор се облегна на стола си. „Бедни Джон, сигурно наистина те боли. Разбирам те. Аз чувствам същото“, помисли си сломено. Той изтри съобщението си от кутията „Входящи“. Но му трябваше известно време, за да дойде на себе си.

„Прави нещо! Не размишлявай. Движи се“, заповяда си.

Завъртя се отново на стола си и посегна към телефона. Беше запомнил номера, който сержант Еванс му бе дал. Набра го и полицаят отговори почти веднага.

— Радвам се, че ми се обаждате, господин Крос. Много съжалявам за съпругата ви, сър. Двамата нападатели бяха намерени мъртви от колегите ми, които отидоха на местопрестъплението. Засега приемаме, че са загинали при сблъсъка с вашата кола. Случаят е поет от инспектор Харлоу в управлението на Уинчестър. Знам, че с нетърпение очаква да получи показанията ви. Моля ви, обадете му се на 101, за да уговорите с него час и място.

Хектор позвъни на 101 и оттам го прехвърлиха на центъра за неспешни повиквания. Там последва нова последователност от прехвърляния нагоре по командната верига, за да стигне накрая до инспектор Харлоу. Уговориха се да се срещнат в полицейското управление по-късно вечерта. Хектор остави слушалката и погледна ръчния си часовник.

Изтича долу до подземния гараж и нареди на шофьора:

— Изкарай, ако обичаш, колкото може по-бързо бентлито пред парадния вход. Отивам в града.

— Не искате ли да ви откарам, сър? — тъжно попита шофьорът. Той явно се чувстваше неизползван в пълна степен.

— Не днес, Робърт. Между другото, можеш да откараш рейнджроувъра в града, за да ремонтират предницата.

Сграбчи палтото си от закачалката на път към вратата. Облече го, докато тичаше надолу по стълбите, вземайки стъпалата през две. Дишаше тежко, когато стигна до входното фоайе.

Запъхтя се като старец; трябва да се стегнеш, ако искаш да преживееш тази мръсотия, каза си той. Икономът бе чул трополенето му и вече държеше вратата услужливо отворена за него.

— Ще се върнете ли за вечеря, сър? — вежливо се осведоми той.

— Извини ме пред готвача. Ще хапна навън — отвърна Хектор.

Огромната къща и празните стаи вече започваха да го потискат. Щеше да намери някое заведение, където да вечеря. Може би щеше да се срещне с местния лесничей или с някого от речните инспектори, с когото да поговори за лов и риболов и поне за кратко да се отърси от черните облаци на скръбта. Шофьорът вече бе докарал бентлито и то го чакаше.

Първо отиде в болницата, където прекара половин час в регистратурата. За половин час мина през пълната процедура по издаване на смъртен акт на Хейзъл и свидетелство за раждане на Катрин срещу представяне на личния му паспорт. От онова, което Хейзъл бе написала в последното си писмо до него, ставаше ясно, че се нуждае от тези документи, за да разчита на пълното внимание на управителния съвет на „Семеен тръст Хенри Банок“.

От регистратурата се отправи в родилното отделение, където сестрите вече го познаваха и бяха в течение на всички подробности на личната му трагедия. Дори му бяха измислил прякор, с който го наричаха помежду си — Печалния татко.

— Още не е време за посещения — строго му каза една от тях, но после тонът й омекна: — Но за вас ще направим изключение, господин Крос.

Поведе го през врата с надпис „Входът забранен“. После му сложи маска от тензух, която покри устата и носа му, и го въведе на територията на родилното. Бяха заети само три от легълцата. Тя вдигна от средното опаковано пакетче и го сложи в ръцете му.

— Десет минути и нито секунда повече! След това ще се върна и ще ви изведа! — предупреди го сестрата.

Разговорът му с Катрин бе монолог. Опита да говори по бебешки, както си го представяше, на което тя отговори с балончета, преди да заспи. Разлюля я в ръцете си и се загледа в личицето й, докато тя спеше. Когато сестрата се върна, той неохотно й я подаде обратно.

В шест без десет излезе на паркинга и изчака сестра Бони Хепуърт да пристигне в старичък „Мини Купър“ с избледняла от участие в ралита боя и едва различимите ивици на „Формула 1 “. Жената паркира и той й отвори вратата. Това я изненада и тя сепнато се взря в лицето му, преди да го познае

— Мога ли да поговоря с вас за няколко минути, сестра? — попита той.

— С удоволствие, господин Крос.

— Имате ли собствени деца? — изненада я въпросът му.

— Бих искала… но нямам.

— В такъв случай има надежда. Искам да ви предложа работа.

— Вече си имам работа — машинално отговори тя, после даде заден ход: — Каква работа?

— Главна детегледачка за моята дъщеря Катрин. Знам, че сте много опитна и добра с бебетата. И ми се струва, че моята Катрин вече ви харесва. Ще имате две по-млади сестри като помощнички.

— Но… но аз вече имам работа — повтори тя и безпомощно плесна с ръце.

— Колко ви плащат тук? — настоя той.

— Четиридесет хиляди годишно.

— Моето предложение е сто и двайсет хиляди — подчерта той и тя мъчително преглътна.

— Не знам… — прошепна жената. — А пенсията ми…?

— Колко е тя?

— Около сто хиляди, блокирани за двайсет и три години.

— Удвоявам ги и ги разблокирам. Без редукция заради възраст. Ще останете при нас, докато искате. Помислете си добре, Бони. Можете да ми съобщите решението си утре, когато дойда да видя пак Катрин.

Той се извърна и се отправи към сребристото бентли, паркирано в края на редицата коли. Бони погледна изящната машина и в този миг пред очите й се разкри един съвършено нов свят.

— Господин Крос — извика настойчиво тя след него. — Вече помислих.

Той се обърна и я погледна.

— И…?

— Приемам — осведоми го тя.

— Тогава ми дайте мобилния си номер.

— Сега ще ви го запиша.

— Просто ми го кажете. Ще го запомня. — Тя му съобщи и той каза: — Ще ви се обадя. Ще уточним всички останали подробности. А вие междувременно най-добре подайте веднага молбата си за напускане. — Хектор стисна силно ръката й и я приветства: — Добре дошли на борда, сестра Бони.

Качи се на бентлито и потегли към полицейското управление.

***

Инспектор Харлоу беше към четиридесетгодишен, възпълен и оплешивяващ. Очите зад очилата с метални рамки бяха измито кафяви, мъдри и издаваха преситеност от живота. Той стана и заобиколи бюрото си, за да стисне ръката на Хектор.

— Моите съболезнования за загубата ви, сър. Моля, седнете. Да ви предложа ли чаша чай или кафе…?

— Кафе. Без мляко и захар.

Докато отпиваше от противната напитка, в стаята влезе стенографка и седна срещу него.

— Готов ли сте да започваме? — попита Харлоу.

Хектор отмести чашата си встрани и инспекторът му зададе дълга поредица въпроси, изискващи подробно описание на събитията, довели до фаталната атака срещу Хейзъл, собствените му усилия да я защити от убийците и последващите му действия до момента на случайната среща със сержант Еванс в полицейската „Панда“.

Хектор спести само пълното описание на шофьора на френския ван, от който бяха изсипани тухлите на пътя, за да го забавят. Когато Харлоу все пак настоя, Хектор обясни:

— Носеше гумена маска и го зърнах само за секунда, докато ме изпреварваше.

— Не можете ли да кажете поне дали беше бял, или чернокож?

— Голата му ръка беше черна. Това е единственото, в което съм сигурен. Съжалявам, но го погледнах само за миг. — Ала на себе си каза: „Ако някой някога разпитва копелето, това ще бъдем аз и Пади О’Куин. И няма да има полицейска процедура или прочитане на правата му, преди да го разчекнем. Той определено беше организаторът“.

Отговорът му, изглежда, задоволи Харлоу.

— Да… Всичко това съвпада с намереното от нас на местопрестъплението.

Инспекторът отпрати стенографката да направи копие от показанията и да го донесе за подпис. Когато жената излезе от стаята, Хектор подхвърли:

— Научих от сержант Еванс, че двамата извършители са били намерени мъртви.

— Точно така, господин Крос — потвърди Харлоу.

— Успяхте ли вече да ги идентифицирате, инспекторе?

— Да. Веднага намерихме съвпадение на пръстовите им отпечатъци. И двамата имат криминални досиета. — Той отвори чекмедже и извади от него няколко листа, които му подаде един по един.

Докато Хектор разглеждаше първия, Харлоу четеше останалите от другата страна на бюрото. Първият бе снимка, направена при задържане от полицията. Хектор позна лицето веднага.

— Да…! Това беше мотоциклетистът.

Харлоу сведе поглед към листата пред него и прочете на глас:

— Казва се Виктор Емануел Даду. Двайсет и четири годишен. Британски гражданин, роден в Бирмингам. И двамата му родители са имигрирали тук от Кения през 1981-ва. Без постоянен адрес. Три присъди. Излежал за кражба на кола шест месеца в затвора за непълнолетни престъпници във Фелтам през 2004-та, три месеца през 2009- а за грабеж с утежняващи обстоятелства и три месеца през 2011-а за публични насилствени действия по време на летните размирици през същата година. Във всичко останало — истински сладур. — Той обърна следващия лист и го подаде на Хектор.

— Да — моментално отговори Хектор, като погледна снимката. — Това е мръсната малка свиня, която уби съпругата ми.

Харлоу се намръщи неодобрително на изблика, но продължи да чете от листовете в ръката си:

— Алан Брайтбой Даймар. Възраст — двайсет и три. Роден в Могадишу, Сомалия. Излежал една година за взлом и обир. Обжалвал депортирането си и получил през 2010 година постоянен статут на бежанец.

Хектор кимна небрежно, но вътрешно бе доволен, че първоначалната му оценка се бе потвърдила.

Сомалия. Още една улика срещу клана на Типоо Тип. Нещата започваха да се изясняват, помисли си той и погледна към Харлоу:

— Има ли нещо друго, с което бих могъл да ви съдействам? — попита той.

— Благодаря ви за отделеното време, господин Крос. Ще ви открия, ако се наложи отново да разговаряме. В случай че шофьорът на френския ван бъде задържан, ще имаме нужда от вас да свидетелствате на процеса. Нека още веднъж ви поднеса най-дълбоките си съболезнования за смъртта на вашата съпруга. Бъдете сигурен, че ще направим всичко възможно да открием виновните за тази ужасна трагедия.

На път за „Брандън Хол“ Хектор се отби във „Флаг и мечка“ в Смолбридж. Омете половината от мазната порция картофено суфле и изпи по-малко от половината халба топла наливна бира, преди откровените погледи и неприятните подмятания на двете силно гримирани жени, седнали на бара, да го нервират. Върна се у дома, изпи две хапчета мелатонин и се отпусна в двойното легло.

Събуди се сутринта с усещането, че нещо определено не е наред. Остана да лежи напрегнато заслушан в очакване да долови дишането й. Без да отваря очи, посегна към нея, но чаршафите от нейната страна на леглото бяха студени. Отвори очи, обърна глава и видя, че наистина я няма. Болката отново го връхлетя като дълбоко впил се раков тумор — неумолима и непоносима.

***

Трябваше да има фокус за гнева и омразата си. Скочи от леглото и влезе в банята. Взе набързо душ и слезе в кабинета си. Включи настолния компютър. Макар да знаеше, че е прекалено скоро, надяваше се Пади да има вече нещо за него. Но когато отвори имейл акаунта си, установи, че пощенската му кутия е препълнена. Прегледа набързо първите няколко съобщения и видя, че всички те изразяват съболезнования. И веднага се досети какво бе станало.

Проклетите кучи синове от пресата бяха научили. Но как са се добрали до историята толкова бързо?

Въпреки опасенията си отвори началната страница на „Сън“ — един от най-четените боклуци на Рупърт Мърдок. Над снимката на Хейзъл в кожа и диаманти, слизаща от ролса си с Хектор във фона, буквално крещеше заглавие:

Милиардерка застреляна на селски път.

Убива двама от нападателите си, преди да издъхне.

Единственото вярно в репортажа бе, че Хейзъл наистина беше мъртва. Не се споменаваше и дума за раждането на Катрин.

Слава богу поне за това. Прегледа другите уебсайтове. За всеки голям вестник това бе централната новина. Тонът на „Таймс“ бе сдържан и пълен с достойнство, този на „Мейл“ и „Телеграф“ в по-малка степен, но никъде не се съобщаваше за раждането на Катрин. Това му донесе голямо облекчение.

Трябваше да я извади от онази проклета болница колкото може по-бързо. Хрътките вече сигурно са я обсадили. Усети, че отново кипва, а това означаваше, че е готов да посрещне деня. От Пади нямаше никакви новини, но той разбираше, че е твърде рано да очаква нещо.

Джон Бигелоу бе изпратил дълъг имейл. От името на всички останали директори на „Банок Ойл“ той изразяваше шок и ужас от убийството на Хейзъл. Вече бе направил нужното за отслужването на възпоменателна служба за нея в Хюстън и продължаваше:

Искам да получа вашето разрешение за организирането на подобна служба в Лондон, където Хейзъл има толкова много приятели и бизнес партньори. Помолих американския посланик при двора на Сейнт Джеймс[2], който е стар мой приятел, да резервира за целта църквата „Сейнт Мартин“ на Трафалгар Скуеър. Предложих дата след две седмици от днешната, за да дам възможност на желаещите да присъстват — а аз съм убеден, че такива ще има много, — да организират пътуването си.

Надявам се да не обмисляте оставка от борда на „Банок Ойл" заради трагичното събитие. Останалите колеги директори високо ви ценят, а приносът ви е ценен и важен за нас.

„Няма да се отървеш толкова лесно от мен, Бигълс. Нужен си ми в същата степен, в която твърдиш, че ви трябвам аз. Инфраструктурата на „Банок" ще ми даде влиянието и средствата да се справя с мръсниците, сторили това на Хейзъл“, каза си Хектор.

Той отговори на имейла на Джон Бигелоу, обикновено наричан Бигълс, като му благодари, прие предложението му и го увери в желанието си да остане в борда на „Банок Ойл". Изтъкна, че смята за свой дълг пред паметта на Хейзъл да продължи работата, на която тя бе посветила толкова голяма част от живота си.

Бързо се придвижи надолу по колоната имейли, като триеше наведнъж по няколко. Един от тях обаче привлече вниманието му и той го отвори. Беше от Роналд Бънтър, управителя на „Семеен тръст Хенри Банок“.

Скъпи господин Крос,

Получих имейла ви и той дълбоко ме натъжи. Моля ви да приемете съболезнованията ми във връзка с кончината на вашата съпруга, госпожа Хейзъл Банок-Крос. Тя беше прекрасна жена със силно присъствие и голямо влияние. Беше освен това и изключително интелигентна. Лично аз се отнасях към нея с върховно уважение и възхищение.

По случайно стечение на обстоятелствата се намирам по служба в Лондон точно в този момент. Отседнал съм в „Риц“ на Пикадили, където ще остана до събота. Телефонът на хотела е 0207 493 8181, а апартаментът ми е 1101.

Понеже сте изпълнител на завещанието на съпругата ви и на нейната последна воля, смятам, че е от изключителна важност да се срещнем колкото е възможно по-скоро и когато е удобно за вас. Моля ви, позвънете ми, за да се уговорим за срещата.

Искрено ваш,

Роналд Бънтър

Хектор посегна към телефона и набра номера. Операторката на централата вдигна почти веднага и го свърза с апартамент 1101. В слушалката се разнесе женски глас:

— Добро утро. Аз съм Джо Стенли, помощник по правните въпроси на господин Роналд Бънтър. Какво мога да направя за вас? — Акцентът бе средноатлантически, модулацията отчетлива и контролирана.

— Може ли да говоря с господин Роналд Бънтър, моля?

— За кого да съобщя?

— Казвам се Хектор Крос.

— О, божичко! Господин Бънтър очакваше да му се обадите. Задръжте така за момент, моля ви.

Усмихна се на малко старомодното „божичко!“. Единственият друг човек, когото някога бе чувал да го използва, беше майка му.

След по-малко от минута Бънтър прие обаждането му. Гласът му бе тънък и прецизен — глас на добродетелна стара мома.

— Господин Крос, толкова се радвам, че се обадихте.

— Господин Бънтър, кога и къде можем да се срещнем?

— Ще бъда свободен днес след шест вечерта. Доколкото ми е известно, вие живеете извън града. За нещастие не разполагам с транспорт…

— Ще бъде ли удобно да се видим в „Риц“?

— Да, това наистина е най-удобният за мен вариант.

Продължи да работи през останалата част от деня, като проведе маса телефонни разговори и разчисти натрупаните по бюрото му документи. Няколко минути след един слезе в специалното помещение, обу високи рибарски ботуши, взе пръта си и слезе до реката. Под увисналите клони на върбата подскачаше риба — това бе Езерото на влюбените, както го бе кръстила Хейзъл, докато бяха седели тук по време на медения им месец, хванати за ръце.

Рибата трудно можеше да се достигне със замятане от този бряг. Но Хектор върза суха муха Daddy Longlegs и с третото замятане достигна точно до местата, където се криеше пъстървата. В продължение на цели петнайсет минути той не мислеше за нищо друго, освен за рибата, която играеше из езерото. Когато накрая я извади на брега, за момент се възхити на елегантната й форма и блестяща красота, след което я приспа с остър удар със „свещеника“ — малка пръчка от еленов рог, с която рибарите „причестяват“ за последно. Готвачът я изпече на скара с диви гъби и Хектор обядва на терасата.

След като хапна, той се преоблече в тъмен делови костюм и отново поръча да му докарат бентлито. Обичаше да шофира тази кола. Тя се държеше на пътя великолепно. Спря пред болницата и прекара цял един откраднат час с Катрин.

Определено се разхубавява с всеки изминал ден, реши той. Когато най-сетне се остави да го изгонят от родилното, отиде да види дежурния лекар.

— Кога ще можете да изпишете дъщеря ми, докторе?

Лекарят прегледа картона на Катрин.

— Развива се доста добре. Организирахте ли кой ще я гледа, господин Крос?

— Да, успях.

— Знам, знам… Научих, че отвличате една от най-добрите ми сестри.

— Признавам си — смути се Хектор.

Лекарят не изглеждаше щастлив.

— Добре… Ще изпиша дъщеря ви утре сутринта след визитацията. Ще можете да се разпишете за нея и да си я вземете.

На път за паркинга Хектор се почувства странно щастлив от възможността да се грижи за това малко човешко създание. Катрин бе единственото останало му, което го свързваше физически с Хейзъл.

Пое по пътя за Лондон.

***

Предаде ключовете за бентлито на портиера пред един от страничните входове на „Риц“ и изтича нагоре по стълбите до фоайето на хотела. Спря на рецепцията. Трима-четирима гости на хотела вече чакаха да бъдат обслужени и той се нареди на края на опашката. Огледа впечатляващото фоайе и онази част от салона, която се виждаше.

Свещеният ритуал на британския следобеден чай бе в разгара си и почти всички маси в салона бяха заети. На една от тях, с лице към фоайето, седеше сама жена. Когато погледът му се плъзна през нея, тя стана и го погледна в очите. Погледът му се върна. Беше висока и изумително красива. Косата й бе блестящо черна с червеникавокафяви оттенъци. Очите й бяха широко разположени върху лице със сърцевидна форма. Дори от неговото място се виждаше, че са зелени… морскозелени и спокойни. Тя се отправи към него с дългите си стройни крака. Прилепналата по бедрата й пола стигаше на два пръста над коляното. Високите токчета подчертаваха прелестните извивки на прасците й. Бедрата й бяха тесни, но заоблени. Гърдите й бяха високо повдигнати и напълно скрити под ушития по поръчка сив костюм. Младата жена спря пред него и се усмихна. Усмивката й бе предпазлива, но достатъчна, за да разкрие равни и блестящо бели зъби. Протегна му ръката си.

— Господин Крос? — попита тя. — Аз съм Джо Стенли.

Гласът й бе мек и леко модулиран, но артикулацията бе ясна и приковаваше вниманието. Той пое ръката й.

— Да, аз съм Хектор Крос. Радвам се да се запозная с вас, госпожице Стенли.

— Господин Бънтър, разбира се, ви очаква. Мога ли да ви заведа до апартамента му?

В асансьора имаше и други хора, така че не говориха, докато не стигнаха до последния етаж. Когато обаче тръгнаха по коридора към двойната врата в далечния му край, тя докосна ръката му, за да го задържи за миг, и прошепна:

— Много съжалявам за съпругата ви. Познавах я много добре. Беше чудесен човек, толкова честна и силна. Сърцето ме боли за нея.

Хектор почувства искреността й и бе трогнат.

— Благодаря ви. Много сте мила.

***

Когато влязоха в апартамента, Роналд Бънтър — дребен спретнат мъж със сива коса и очила за четене със златни рамки — стана от дивана в далечния край на просторната дневна. Беше по риза с ниско навити ръкави и носеше тиранти, които контрастираха с останалата част от консервативното му облекло. Изражението му бе сурово. Хектор едва потисна усмивката си, като се сети за описанието на Хейзъл:

Сбирщина скръндзави адвокати с лица като цукала.

Стиснаха си ръцете и Хектор видя нещо да проблясва в бледите очи на Бънтър. Дали смелите алени тиранти не издаваха истинската му природа?

— Позволете ми още веднъж да изразя моите съболезнования. Запознаваме се при наистина трагични обстоятелства, господин Крос. — Той посочи таблоидите, разпръснати на масичката пред дивана. Снимката на Хейзъл бе на всяка челна страница. — А ни предстои да уточним някои наистина мрачни въпроси.

— Благодаря ви за милите думи и загрижеността, господин Бънтър.

— Но преди да преминем по същество, нека ви предложа нещо за освежаване. Чай или кафе?

— Кафе, ако обичате.

— И за мен. — Бънтър погледна към помощничката си. — Погрижи се, Джо. — Докато тя телефонираше да поръча на румсървиса, Бънтър посочи креслото срещу себе си, Хектор остави куфарчето си на масичката и потъна в него. — Надявам се не възразявате помощничката ми да присъства на нашата среща. Аз разчитам на нея да запише точно всичко, което ще дискутираме.

— Нямам нищо против.

Докато чакаха пристигането на количката с напитки, те обсъдиха времето, което — и двамата бяха единодушни по въпроса — бе прекрасно за сезона, и дори стигнаха до американските президентски избори. Бънтър бе заклет републиканец и това скъси донякъде дистанцията между двама им. Джо наля кафето и когато всички вдигнаха изящните чашки от костен порцелан, Бънтър погледна през масата към Хектор.

— Нека започнем, господин Крос — предложи той и без да чака отговора му, продължи: — Предполагам, наясно сте, че аз съм управителят и старшият попечител на „Семеен тръст Хенри Банок“, в качеството си на какъвто имам решаващ глас при гласуванията на борда.

— Да, съпругата ми обясни това.

— Вашата съпруга бе един от бенефициентите на тръста.

— Колко други бенефициенти има? — изстреля Хектор, но Бънтър избегна отговора.

— Нямам право да разкривам подобна информация. — Блещукането в очите му бе изчезнало и изражението бе каменно. Хейзъл го бе предупредила, че това ще се случи, но той трябваше да опита. Бънтър продължи: — Вашата съпруга имаше правото на доживотно ползване на някои от активите на тръста, които не формират част от нейното наследство. Те трябва да бъдат върнати под контрола на борда на попечителите.

— Да, тя ме предупреди и за това. Ще имате пълното ми съдействие.

Изражението на Бънтър леко просветна.

— Благодаря ви, господин Крос. Ще можете ли също да ни предоставите копие от смъртния акт на госпожа Банок-Крос? Това би ни спестило много главоболия.

— Да, мога да го направя веднага. — Хектор отвори куфарчето си, за да извади от него прозрачна папка джоб. Измъкна документа от папката и го плъзна по масата. Бънтър го прегледа набързо.

— Много предвидливо от ваша страна, господин Крос.

— Мисля, че ще искате и свидетелството за раждане на дъщерята на моята съпруга. — Хектор извади нов документ.

— Благодаря ви, но ние вече разполагаме с оригиналите на рожденото свидетелство на Кайла Банок и смъртния й акт.

— Не. Не говорех за Кайла Банок. Имах предвид Катрин Кайла Банок-Крос.

Бънтър изглеждаше озадачен.

Един на нула за мен, сър, помисли си Хектор с удовлетворение. Знаеше, че не е лесно да направиш точка срещу този дребничък човек. Бънтър бързо възстанови самообладанието си.

— Извинявам се, но се боя, че не ви разбирам, господин Крос. Съпругата ви определено имаше само една дъщеря, нали така?

Хектор се наслади на ситуацията за още един дълъг момент, след което обясни:

— Пет часа преди да почине, жена ми роди чрез цезарово сечение момиченце. Искаше то да бъде кръстено Катрин Кайла. Ето свидетелството за раждане на Катрин Кайла.

Бънтър се пресегна през масичката и взе документа от ръката му. Прегледа го заинтригувано, като мърмореше на себе си:

— Изключително… Какъв забележителен обрат. Лъч красота, озаряващ черните облаци на голяма трагедия. — После вдигна поглед към Хектор и широко се усмихна: — Поздравявам ви като баща на детето, господин Крос.

— Благодаря ви, господин Бънтър — отговори на усмивката му Хектор и в същия момент усети леко докосване по ръката. Джо Стенли се бе навела напред и бе сложила ръка върху неговата.

— Много съм щастлива за вас. Уверена съм, че Катрин ще ви носи много утеха — каза тя и думите й прозвучаха абсолютно искрено.

Бънтър продължи:

— Това е от изключително значение за тръста. Катрин ще бъде пълноправен бенефициент.

— Макар и да не е пряк кръвен роднина на Хенри Банок? — опита се отново да подразбере нещо повече Хектор.

— Несъмнено — заяви Бънтър. — Хенри беше забележителен мъж. Един от най-фините, които съм познавал. В него нямаше нищо дребнаво или подло. От днес до края на дните й тръстът ще бъде изцяло отговорен за всички нужди на вашата дъщеря, без значение от техния размер. Единствената ви грижа ще бъде да ни изпращате фактурите, а ако това е невъзможно, тогава ще бъдат достатъчни само кратки описания на нейните нужди и груба оценка на разходите. Тръстът незабавно ще ви възмезди. А когато тя порасне достатъчно, за да потърси и намери платена работа, тръстът ще утрои приходите й. И това ще остане валидно, докато тя е жива.

— Да, Хенри Банок беше забележителен мъж. Срещали сме се по служба няколко пъти. Той ме назначи на работа в „Банок Ойл Секюрити“ — съгласи се Хектор.

— Знам. Споменавал е името ви. Харесваше ви — отбеляза Бънтър.

— Много ми е приятно да го чуя — каза Хектор.

Бънтър погледна часовника си.

— Шест без десет. Предполагам, още е рано, но не е ли редно да полеем раждането на дъщеря ви, за да я приветстваме в този жесток свят? — Без да чака съгласие, той се обърна към помощничката си: — Джо, скъпа, правилно ли съм забелязал, че в минибара имаше бутилка „Дом Периньон“?

Хектор бавно отпиваше от издължената чаша за шампанско. Компанията му бе приятна и той не изпитваше желание да се върне в празния хол на дома си. Изненада се, когато Бънтър го покани да остане за вечеря. Тримата слязоха в разкошния ресторант към хотела. Бънтър се оказа отличен домакин. Джо Стенли бе идеалната слушателка. Поводът, който ги бе събрал, не бе весел, но веднъж тя се засмя на нещо, казано от Хектор, и смехът й се оказа по-мелодичен и от гласа й, когато говореше. Когато Хектор си тръгна, двамата го изпратиха до парадния вход на хотела. Макар вечерята да бе приятелска, а не делова, още не бяха преминали на малки имена: той си оставаше господин Крос, а те господин Бънтър и госпожица Стенли.

На сбогуване Бънтър му каза:

— Джо и аз летим обратно за Хюстън утре, но помнете, че аз оставам на един телефон разстояние, в случай че Катрин Кайла се нуждае от каквото и да е.

Когато Хектор подаде ръка на Джо Стенли, тя я стисна без колебание. Подсъзнателно отново регистрира красотата й. Но в това нямаше нищо трайно — беше като преминаващ облак или разцъфваща роза. Портиерът задържа отворена вратата на бентлито за него. Той се извърна, седна зад волана и потегли, без да поглежда дори в огледалото за обратно виждане.

***

На следващата сутрин Хектор пристигна в болницата с рейнджроувъра в компанията на двете младши детегледачки и Бони Хепуърт. Бяха напълно екипирани с преносимо легълце, бутилки за хранене, пакети резервни памперси и всякакви мислими принадлежности, нужни за гледането на едно бебе.

Пред родилното ги чакаше строен целият личен състав. Всички дежурни сестри се бяха явили, за да изпратят Катрин и да зърнат за последен път баща й. Хектор изнесе на ръце дъщеря си до колата, следван по петите от бъдещия й антураж. Когато се върнаха в „Брандън Хол“, посрещна ги строен под аркадата целият персонал на имението, начело с Агата.

С подобаваща церемония Катрин бе представена на присъстващите, което не й попречи да повърне половината съдържание на бутилката върху бродираната си нощничка и ревера на сакото на баща си. Хектор се изплаши и поиска да я върне незабавно в болницата. Сестра Бони успя да го разубеди.

— Това е нормално за бебетата, господин Крос.

— Добре тогава… но бих искал да не го беше направила върху мен.

След като Катрин бе въведена в новото си жилище, голямата къща сякаш се съживи от звуците на възбудена забързаност и женски смях. Хектор обаче като че ли оставаше дистанциран от това.

В завещанието си Хейзъл бе поискала в случай на смърт да бъде кремирана по възможно най-бързия начин. Но поради факта, че бе убита, съдебният лекар не искаше да освободи тялото й преди извършването на аутопсия. Хектор остана буден цялата нощ, измъчван от образите на недостойно отношение и обезобразяване на трупа на любимата му жена, която щеше да продължи да обича до края на живота си. Чакането му се стори безкрайно, но в крайна сметка тленните й останки му бяха предадени.

Желанието на Хектор бе кремирането да бъде възможно най-частна церемония, но междувременно медиите бяха надушили новините за смъртта й и ги бяха разпространили навсякъде. Така че от цял свят пристигнаха няколкостотин души, за да изразят за последен път почитта си към нея. В допълнение към тях цялото домакинство на „Брандън Хол“ и персоналът към къщата бяха изявили желание да присъстват. Църквата едва побра всички. Хектор обаче продължаваше да се опитва да запази в тайна раждането на Катрин Кайла. Затова я остави на грижите на нейните гледачки.

Ковчегът на Хейзъл беше затворен. Хектор я бе посетил в погребалния дом и не искаше студеното й бледо лице да бъде излагано на показ пред очите на любопитните. Седеше сам на първата редица седалки. Църквата бе препълнена с бели лилии. Опелото се извършваше от свещеник, когото Хектор виждаше за първи път. Лицето му остана безизразно, когато свещеникът натисна бутона и ковчегът бе поет от конвейера и мина през вратичките, които се плъзнаха встрани. Когато те се затвориха, Хектор стана и тръгна назад към изхода. Вървеше, гледайки право пред себе си, без да забелязва никого от тълпата в църквата.

Същата нощ остана сам в дългата трапезария в „Брандън Хол“ и изпи две бутилки кларет, надявайки се да изпадне в несвяст. Остана трезв, но с всяка следваща чаша от кървавочервеното вино гневът му се засилваше, докато накрая се превърна в бушуващ пожар, който заплашваше да го погълне.

***

Събуди се на следващата сутрин с бистра глава и напълно овладян гняв. Изпи три аспирина и изми зъбите си енергично, което беше неговото изпитано лекарство против махмурлука, който не изпитваше. Взе си душ и се облече. После слезе в кабинета си. Прислугата бе оставила сутрешния брой на „Таймс“ на бюрото му. Вестникът лежеше с лицето нагоре и той можа да прочете водещата новина още от вратата. Замръзна за момент от ужас, после се овладя и прекоси кабинета с няколко бързи крачки. Грабна вестника.

Убита жена ражда на смъртния си одър

Смъртно ранената милиардерка Хейзъл Банок-Крос е родила дъщеря пет часа преди да издъхне от куршума на убиеца си. Новороденото е в добро здраве, било е изписано от общинската болница в Хемпшир, Уинчестър, и е било поверено на баща му, господин Хектор Крос, който живее в „Брандън Хол“, недалеч от Смолбридж в Хемпшър…

Хектор плъзна поглед надолу по страницата. Цялата история бе там и при това фактите бяха изложени по същество и без изопачаване. Той смачка страницата на топка и я хвърли срещу стената.

— Копелета! — изръмжа. — Гадни копелета!

Обърна се и изтича назад в коридора и после, вземайки стъпалата през едно, се качи на следващия етаж. Нахлу в детското крило и с мъка се спря на прага. Катрин лежеше голичка по коремче на масата. Риташе с крачета във въздуха, докато надвесената над нея сестра Бони пудреше розовото й дупенце с бял талк.

— Господин Крос! — ахна тя. — Какво, за бога, става?

— Нищо — отстъпи назад Хектор, — просто исках да проверя нещо. Наред ли е всичко?

Бони се усмихна:

— Разбира се. Току-що свършихме цялата бутилка и добре се изакахме.

Използването на множествено число извика в съзнанието на Хектор абсурден образ.

— Добре. Много добре. Сега ме чуйте, сестра Бони. Искам от вас да съберете всичкия багаж. Пренасяме се веднага в лондонската къща.

Пресата бе съобщила на целия свят за раждането на Катрин. Звяр щеше да знае къде точно може да ги намери.

— Да събера всичкия багаж? — недоумяващо го изгледа Бони. — Но ние едва дойдохме тук! Трябва ли наистина да го правим, сър?

— Да, искам да направите точно това. Имайте готовност за потегляне в един часа следобед.

Хектор се завъртя и се върна в кабинета си. Вдигна вътрешния телефон и се обади във вилата на главния си лесничей. Човекът се отзова на позвъняването без забавяне.

— Пол, всички врати на имението да се затворят и заключат. Остави по един от хората си на всеки вход. Момчетата трябва да са въоръжени с ловджийските си пушки. В имението да не се допуска нито един непознат. Разбра ли ме?

— Имаме доставки от селото, господин Крос. Какво да правим с тях? Очакваме ван от Фарнам с храна за женските фазани.

— Направи нужното някой да разпознае шофьора. Повтарям, никакви непознати.

Той остави слушалката обратно на вилката и огледа стаята, мислено набелязвайки какво да вземе със себе си в Лондон. Не бяха много неща. С присъщото й внимание към подробностите, Хейзъл бе дублирала по-голямата част от съдържанието на двете къщи. Така че в повечето случаи ставаше дума за излизане от едната и влизане в другата. Дори Катрин имаше свое детско крило, което я чакаше там. Само лошо стечение на обстоятелствата бе станало причина да се натъкнат на онази засада, без която Хейзъл още щеше да бъде жива. Той с горчивина се запита коя точно книга Хейзъл бе пожелала да вземе от „Брандън Хол“ в онзи фатален ден.

Взе телефона и позвъни на номера в дома им в лондонския квартал Белгрейвия. Отговори му икономът:

— Свързахте се с резиденцията на Крос. Какво мога да направя за вас?

— Добро утро, Стивън.

— А, господин Крос! Как сте, сър? Всички тук сме много разстроени за случилото се с мадам. Тя беше прекрасна жена. Ще ни липсва много.

— Благодаря ти, Стивън — кисело промърмори Хектор. — Пристигам при вас днес следобед с бебето и нейните гледачки. Ще останем неопределено дълго. Моля те, вземи мерки всичко да е готово за нас.

С Хектор в рейнджроувъра начело, малкият конвой напусна през портала „Брандън Хол“ в един без петнайсет. Хектор бе доволен от избора си на Бони Хепуърт за главна гледачка. Тя беше изпълнила точно указанията му. Порталите за имението бяха заключени и Пол Стоу, главният лесничей, стоеше на пост с преметната през ръката му ловджийска пушка. Хектор свали прозореца на колата си, за да поговори с него. Пол бе служил в десантните войски, при това в стария полк на Хектор. В Афганистан го бяха ранили тежко по време на престрелка с талибаните и след изписването от болницата той се бе уволнил от армията. Хектор не се бе поколебал, когато Пол бе кандидатствал за главен лесничей, и не бе имал нито един повод да съжали за решението си. Той повтори указанията си порталите да се държат заключени и да не се допускат в имението непознати лица. След това продължиха по пътя си и Хектор видя в огледалото за обратно виждане Пол да затваря тежките железни врати на портала зад тях. Три часа по-късно влязоха в подземния гараж на къщата с номер 11 в Белгрейвия. Хектор бе предпочел да пътува бавно заради Катрин.

Когато час след пристигането им Хектор посети детското крило, той намери Катрин нахранена, оригната и завита в легълцето й. Позволи си да се отпусне за първи път този ден.

***

Едно от нещата, които донесе от „Брандън Хол“, бе любимият му портрет на Хейзъл. Окачи го на стената срещу бюрото му в кабинета, преди дори да включи настолния си компютър.

Когато компютърът зареди, отвори пощата си в „Гугъл“. В горната част на входящите съобщения бе онова, което очакваше с голямо нетърпение:

Настя и аз пристигаме с подет на „Емирейтс" ЕК 005 в 18:00 часа по Гринуич този четвъртък на „Хийтроу" — Терминал 3.

Пади

Когато двайсет и четири часа по-късно двамата минаха през изхода за пристигащи, Хектор ги чакаше. Изсеченото като от камък лице на Пади беше загоряло и с цвят на какао. Лицето и голите ръце на Настя бяха придобили излъчващ сияние медно-златен тен. И двамата изглеждаха в добра физическа форма и много жизнени. Хектор ги прегърна. Телата им бяха твърди и гъвкави като тела на добре тренирани атлети, каквито всъщност си бяха.

— Ще отседнете при мен на номер 11 — уведоми ги Хектор.

— Надявах се да го кажеш — усмихна се Настя. — Прекрасно е от време на време да се отнасят с мен като с херцогиня.

— Ти не си херцогиня, Настя. Ти си царевна.

— Що за дивотии говориш непрекъснато, Хектор Крос? — направи тя неуспешен опит да се държи високомерно. Истината бе, че й допадаше да я нарича така. Целуна го по двете бузи.

Натовариха багажа си на рейнджроувъра. Пади избра предната седалка, а Настя седна отзад. Беше жена с източно възпитание и си знаеше мястото. Хектор потисна усмивката си при мисълта, че ако не пребива в момента някого до смърт, защото я е ядосал по някакъв начин, Настя е в състояние убедително да се прави на раболепна съпруга.

В колата Пади и Настя отново изказаха съболезнованията си и заявиха решимостта си да отмъстят за Хейзъл. Хектор им отговори неловко, като с мъка запазваше смелото си изражение. След това, за облекчение и на тримата, разговорът се прехвърли на по-неутрални и всекидневни теми. Не се бяха виждали от доста време, така че размениха новини за общите им приятели и познати, а Пади запозна Хектор с текущото състояние на компания „Кросбоу Секюрити“.

Трафикът по магистралата не бе натоварен и това позволи на Хектор да отдели почти цялото си внимание на важните проблеми.

— Значи имаш новини за мен, Пади? Добри или лоши?

— И добри, и лоши. Нека ти кажа първо добрите. Нази намери идеалния дом за твоята Катрин. Както ти пожела, това е целият най-горен етаж в един от новите крайбрежни комплекси на принц Мохамед в Абу Зара. Обслужва се от самостоятелен асансьор. На покрива има хеликоптерна площадка и плувен басейн. Има и предостатъчно място за разполагането на надеждна охрана. Можем да го направим непревземаем. Това е добрата новина.

— А лошата…? — повдигна вежда Хектор.

— Принцът иска сто и двайсет милиона долара за продажба в момента, заплатени при подписване на договора.

— Господи! — възкликна Хектор и Пади възмутено поклати глава.

— Господ няма пръст в тази сделка. Както знаеш, принцът не вярва в него.

— Би ли ни го дал под наем?

— Да, би го дал. Но не бих казал, че сделката става по-добра. Той иска петнайсет милиона годишно. И както сам казва, това е най-изгодното му предложение за неговите добри приятели.

Хектор трескаво се замисли.

— Е, хванал ни е за топките — въздъхна той накрая.

— Не и мен — обади се Настя.

— Оправи се с тази жена, Пади — изсумтя Хектор и отново потъна в мълчание, обмисляйки възможностите. Роналд Бънтър го бе уверил, че „Банок тръст“ ще поеме всички разходи за Катрин. В случая не ставаше дума за лукс, а за необходимост. Залогът бе безопасността на Катрин… може би физическото й оцеляване. Беше дошъл моментът да се провери доколко стои зад думите си старият Рони. Ако Бънтър откажеше, Хектор беше решен да плати сумата лично. Хейзъл му бе оставила предостатъчно „джобни“, за да го направи. Катрин трябваше да бъде прехвърлена на безопасно място и цената бе без значение. — Ще трябва да приемем условията. За една година би трябвало да сме решили проблема. Кога бихме могли да се преместим? — попита той Пади.

— Общо взето веднага. Мебелировката и обзавеждането са включени в цената. Нанасянето няма да е свързано с никакви неудобства. Разбира се, някои неща може да се пригодят по личен вкус, след като се уверим, че Катрин е в безопасност. Кога ще можеш да я прехвърлиш в Абу Зара?

— Колкото е възможно най-скоро — увери го Хектор.

— Всеки ден тук увеличава опасността експоненциално. Извинете ме за няколко минути. Трябва да говоря с един приятел. — Той погледна часовника си. В Остин, Тексас, сега бе четири часа по-рано.

Номерът на Роналд Бънтър бе в мобилния му телефон.

— Бънтър на телефона — извади го от мислите му характерният глас на възрастния човек.

— Добър ден, господин Бънтър. Обажда се Хектор Крос.

— Радвам се да ви чуя, господин Крос. Какво мога да направя за вас?

Хектор му обясни и Бънтър го изслуша, без да го прекъсва. След това тихо попита:

— Какви други възможности има за осигуряване безопасността на Катрин, господин Крос?

— Никакви, господин Бънтър. Знаете какво направиха с майка й.

— Трябва да разговарям с колегите попечители. Ще ви се обадя преди края на работния ден тук, господин Крос.

— Благодаря ви, сър.

Той затвори и погледна Пади.

— Е, казвай какво друго има. Познавам това изражение на лицето ти. Държиш някакво асо в ръкава.

— Почти стигнахме до номер 11 — поколеба се Пади.

— Може да изчака, докато стигнем там.

— Добре — неохотно се съгласи Хектор. — Познатият ви апартамент ви чака. Но първо искам да ви запозная с Катрин. След това ще ви дам половин час да се освежите. Надявам се, помните, че Хейзъл въведе правилото джентълмените да се обличат официално за вечеря.

— Не виждам тук джентълмени — обади се пак Настя.

— Не й давай повод — тъжно въздъхна Пади. — Руските шеги са като руските снайперисти: добре маскирани и невъзможни за разпознаване.

***

Когато Настя видя Катрин за първи път, у нея настъпи странна трансформация. Тя се разтопи като блестящ лист от титан в електрическа пещ. Взе Катрин в ръцете си и тихичко й заговори на руски. Млечносините очи на Катрин се въртяха късогледо в очните орбити, докато тя се опитваше да открие източника на необичайните звуци. След това Настя обвинително погледна към Пади.

— Защо не ми дадеш нещо такова?

— Отдай ми дължимото! — възмути се Пади. — Старая се колкото мога, нали?

Когато успя да изведе Настя от детската, двамата се качиха в апартамента им.

Час по-късно се събраха в кабинета на Хектор. Пади бе с вратовръзка и носеше военните си отличия, а Настя бе събрала русата си коса на кок и бе избрала рокля с дълбоко деколте.

— Мили боже, Пади! Не съм и подозирал, че имаш такъв вкус! — огледа я Хектор с леко преувеличено възхищение. — Дамата ти изглежда прекрасно! — В отговор Настя го дари с въздушна целувка. Хектор вече бе поръчал водка със сок от лайм за Настя и голяма доза „Джеймисън“ за Пади.

— Добре — каза им той, — сядайте, пийте, разказвайте.

Пади отпи дълга глътка от чашата си и шумно изпусна въздуха от гърдите си.

— Не е възможно да се намери нещо по-добро от тази страна на Дъблин — заяви той с подчертан ирландски акцент.

— Кажи ми нещо по-интересно.

— Тарик се натъкна на следа, която сме пропуснали, когато разреждахме кръвта на Типоо Тип.

Хектор се изправи на стола си с висока облегалка и остави чашата си встрани.

— Слушам те — тихо подкани той.

— Както се разбрахме, изпратих Тарик обратно в Пунтленд. Това е родината му и той лесно се вписва в обстановката. Има там семейство и приятели. Пътувал е с автобус. Най-напред посетил старата пиратска база в Ганданга. Била напълно изоставена.

— Това не ме изненадва — мрачно се усмихна Хектор. — Тогава я разчистихме доста старателно.

— Изпепелихме земята — съгласи се Пади. — След това Тарик се върнал в укреплението на Типоо Тип в Оазиса на чудото, където ти освободи Кайла от Звяра. Сред руините живеели няколко оцелели. Една от тях била държанка на хана. Тарик казва, че била дърта, сляпа като прилеп и гладна. Нахранил я и й влязъл под кожата. Научил, че се казва Алмас. Макар да не можела да си спомни какво е закусвала същия ден, помнела абсолютно ясно всичко случило се преди двайсет години. Дори знаела родословието на Типоо Тип от двеста години насам. Родила на хана близнаци — момче и момиче. Казала на Тарик, че неин син е Камал, който командвал флотилията от пиратски лодки на хана. Това навярно е същият младеж, когото ти застреля на борда на „Златната гъска“.

— Никога няма да го забравя — усмихна се Хектор. — Бяха нужни пет 9-милиметрови куршума, за да млъкне най-сетне.

— Корав мръсник — потвърди Пади.

— Мнооого корав — обади се за пръв път Настя. — Пищя като бебе, когато му отгризнах пръста.

Този път Хектор се изсмя гръмко.

— Което ми напомня никога да не вбесявам жена ти.

— Тя в действителност е много състрадателна, когато я опознаеш — изгледа я с обич Пади. — Но аз се отклонявам от темата. Според старицата, която твърдяла, че е майка на Камал, близначката му родила син, когато била на шестнайсет. Това прави детето внук на Типоо Тип.

— Кажи ми — настоя Хектор, — научил ли е Тарик името му? Какво се е случило с него? Жив ли е още?

— Казва се Аазим Муктар Типоо Тип. Напуснал Африка като двайсетгодишен младеж и дошъл в Лондон да учи ислямско право в Голямата джамия в Риджънтс Парк.

— И още ли е в Лондон? Знае ли баба му къде е? — настоя да разбере Хектор.

— Не, не знае. Всъщност тя знае много малко за нещата от по-ново време. Живее в някакъв свой измислен свят. Няма представа къде се намира самата тя, камо ли къде е внукът й. Аз обаче се обадих в джамията и разговарях с един от моллите там. Той добре познаваше Аазим Муктар, който междувременно станал важен духовник, дълбоко уважаван из целия Близък изток — човек с влияние и власт.

— Добре, къде можем да го намерим?

— На другата страна на залива, срещу Абу Зара. Сега той е един от висшите молли в джамията „Масджид ибн Бааз“. Изпратих Тарик да огледа наоколо. Това е причината толкова много да се забавя с информацията, която ми поиска. Тарик отишъл няколко пъти в джамията на молитва. Видял лично Аазим Муктар и го чул да проповядва. Джамията била претъпкана. Аазим Муктар има пълен контрол над съзнанието на поклонниците. Вярващите прииждали от целия Близък изток, за да го чуят. Дори Тарик бил силно впечатлен. По думите му Аазим Муктар бил въплъщение на светостта.

— Радвам се да го чуя. В такъв случай, след като приключа с него, Аазим Муктар ще бъде посрещнат добре от Аллах — мрачно заяви Хектор. — Лесно ли ще се доберем до него, Пади?

Пади обмисли въпроса и отговори със свой въпрос:

— Предполагам, че не разглеждаш възможността да използваме снайперист при излизането му от джамията?

— Правилно предполагаш — потвърди Хектор. — Искам да го гледам в очите и да проникна в душата му. Искам да знае кой съм и да научи за какво трябва да плати. Искам да му кажа за Хейзъл. И най-вече искам да види как черният ангел се спуска за него. Искам да умре бавно и да слушам писъците му.

Дори Пади бе потресен от силата на гнева му. Отново се замисли, преди да отговори:

— Не казвам, че е невъзможно, но отвличането му би създало някои проблеми. Хубавото е, че поне няма да скачаме с парашут в пустинна крепост, както ни се наложи, за да се доберем до дядо му. След една от молитвите Тарик го проследил с антуража му от джамията до заграден храмов комплекс на около километър разстояние. Не могъл да се доближи до сградата, без да привлече ненужно внимание върху себе си. Но казва, че става дума за голяма сграда, заобиколена от доста здрава стена. Трудно е да се приближиш незабелязано до мястото, защото се наблюдава от много хора. Порталът се охранява от въоръжени пазачи. По мое мнение няма да е толкова лесно, колкото би ми се искало при поставените от теб условия.

Хектор взе чашата си и се взря в нея, разклащайки златистата течност. Преди да каже нещо, телефонът на колана му иззвъня с музикалната тема от „Американски пай“.

— Извинявам се, но трябва да приема това обаждане — каза Хектор и вдигна апарата до ухото си. — Крос на телефона! Благодаря за обаждането ви, господин Бънтър. Имате ли новини за мен?

— Разговарях с колегите ми и всички сме единодушни, че осигуряването на безопасен дом за Катрин е обоснован разход за тръста, включително и цената на останалите мерки за сигурност. Нещо повече, в момента служебният „Боинг“ на тръста е в хангар в летището на Фарнсбъроу. Екипажът му е инструктиран да ви очаква в готовност за отлитане до Абу Зара. Явно колкото по-бързо се погрижим за нея, толкова по-добре.

— Много съм благодарен на вас и колегите ви в тръста, господин Бънтър.

— Не можем да постъпим по друг начин, господин Крос. Моля ви, не се колебайте да ми се обадите и за всичко друго, от което Катрин може да се нуждае. Всичко хубаво, сър.

Хектор върна телефона в калъфа на колана си.

— Бънтър се оказа много свестен — коментира той и погледна Пади. — Благодаря ти, Пади. Ти ми даде много храна за размисъл. — Погледна часовника си и допълни: — Но в този момент съм гладен. Нека минем в трапезарията и видим какво ни е приготвил готвачът.

***

Първото ястие бяха печени миди „Фин де клер“, поднесени в една от черупките с прелестен сос „Холандес“, загатнато подлютен с „Табаско“, и придружени от леденостудено „Шабли". Хектор беше изсипал съдържанието на първата мида в устата си и въртеше очи от удоволствие, когато неговият айфон иззвъня.

— Кой, по дяволите, може да звъни в момент като този? — изруга с пълна уста и погледна осветения екран на телефона си. — Моят лесничей в „Брандън Хол“. Не искам да говоря по средата на вечерята си. Извинете ме… но ще трябва да изключа проклетия апарат.

— Нет, Хектор — спря го Настя. — Това не е много разумно точно сега.

Хектор се досети какво иска да му каже и се поколеба. Беше се научил да се съобразява със съветите на Настя, която притежаваше много силни инстинкти. Затова вдигна телефона до ухото си.

— Пол, за каквото и да става дума, казвай го бързо. Седнали сме да вечеряме.

Пол Стоу извика толкова силно, че всички край масата го чуха ясно:

— Сър, къщата гори. Поне четирима от хората ни са сред пламъците, а от пожарната казаха, че ще могат да дойдат след не по-малко от час.

— Господи, Пол…! Какво причини пожара?

— Запалителни гранати, сър. — Пол беше стар войник. — Мога да разпозная и насън миризмата на горящ бял фосфор. Хвърлиха две, една след друга. Чух експлозиите и в следващата секунда сградата пламна като лагерен огън.

— Коя част от къщата удариха? — осведоми се Хектор.

— Крилото със спалните. Изглежда, една от гранатите е разбила прозорците на кабинета ви под господарската спалня, а другата е проникнала през прозореца на библиотеката под новото детско крило.

Хектор бързо осмисли тази информация. Нападателите изглеждаха запознати с плана на къщата. Бяха направили много конкретна атака. Хектор образно си представи какви биха могли да бъдат последиците, ако той и Катрин бяха останали да спят в Брандън хол тази нощ. Термитът в запалителните гранати гори при 2200 °C. Може да разтопи стомана почти моментално.

— Успял ли е някой да види нападателите? Имаш ли някаква представа кои са те?

— Две отрепки са проникнали в имението късно тази вечер, вероятно около залез. — Гласът на Пол буквално звънтеше от обхваналото го възмущение.

— Откъде си сигурен, че е така, Пол?

— Намерих колата им, нова „Воксхол Зафира“, бяха я скрили от другата страна на преградната ни стена, при Корнър Стоун Драйв. Бях тръгнал да се прибирам, когато видях нещо, което го нямаше там вчера — купчина зелени клони. Понеже ме предупредихте да си отваряме очите на четири, отидох да погледна и намерих под клоните колата. Оттам тръгнах по следите на двамата бандити и видях къде са се прехвърлили през оградата. Отне ми почти половин час да се върна в къщата, защото трябваше да заобиколя и да мина по каменния мост, за да прекося реката. Вече се бе стъмнило и пресичах долната морава, когато чух експлозиите на гранатите и видях пламъците. Нямаше никакъв смисъл да продължавам да ги следя, защото вече бе прекалено тъмно. А и първата ми грижа беше да спася хората, които не можеха да излязат от къщата. Няма никакво съмнение, че онези бандити веднага са се върнали при колата. Само че тя нямаше как да запали, нали така? Погрижих се за това.

— Какво направи? — поиска да разбере Хектор.

— Ами, носех със себе си комбинирания си нож. Така че първата ми работа, след като открих колата, бе да извадя свещите и да ги хвърля в реката. Сега единственият начин тези хора да отидат някъде е да го сторят пеша.

— Какво правиш в момента, Пол?

— Опитвам се да спася някого от нещастниците, пленени от пожара. Но… май няма голяма надежда. Пламъците бушуват с такава сила, че не мога дори да се приближа. На всичко отгоре целият покрив започва да поддава.

— Постъпил си правилно, Пол. Идвам, за да ти помогна. По това време едва ли ще има голямо движение по пътищата и сигурно ще съм при теб след по-малко от два часа. — Той прекъсна връзката и погледна Пади.

— Отново е Звяра — изтъкна Пади. — Няма никакво съмнение. Прочели са вестниците, знаят за Катрин и си мислят, че е в „Брандън Хол“. Тя е тяхната цел. — Помълча и добави: — И ти, Хектор.

— Преоблечете се и да тръгваме — каза Хектор.

Зарязаха мидите и оставиха виното недокоснато. Изтичаха нагоре по стълбището до спалните си. Няколко минути по-късно тримата отново се събраха на стълбището, преоблечени в дрехи за работа на открито. Хектор носеше шилела — ирландска бойна тояга, изработена от дървото на трънка. Хвърли я на задната седалка, когато слязоха при роувъра в подземния гараж.

Магистралата беше почти празна и след бързо шофиране пристигнаха в Уинчестър за час и двайсет минути. След като преминаха през града, Хектор се обади отново на Пол Стоу.

— Кажи какво става. Пол?

— Пожарната пристигна преди около половин час. Овладяха пожара, само че вече почти не остана какво да гори. Намериха две тела, но не можем да ги разпознаем, толкова лошо са изгорели.

— Бедните! Остави пожарникарите да си довършат работата. Трябва да се опитаме да заловим мръсниците, които са хвърлили гранатите. Ако се опитват да се измъкнат, трябва да са още на пътя. Ние пристигаме откъм Уинчестър. Ще претърсим шосето до „Брандън Хол“. Но те може да не са тръгнали насам. Може да са избрали да отидат на юг, през Саутхемптън. Вземи един от лендроувърите и огледай онази част от пътя. Вземи със себе си двама от твоите помощници и на всяка цена се въоръжете с ловджийски пушки. Не забравяй, че копелетата няма да се спрат пред нищо. — Хектор прекъсна връзката и каза през рамо на Настя, която седеше на задната седалка: — В багажното отделение зад теб има прожектор. Извади го и го включи в контакта за запалка до пепелника между седалките. Отвори шибидаха над главата ти. Ако стъпиш на седалката, дори нисичка като теб ще може да си подаде главата и раменете през отвора. Искам да осветяваме и двете страни на пътя. Оттук до отбивката за „Брандън Хол“ е доста открито, но те могат да се скрият между дърветата, когато ни видят да се задаваме към тях.

Пътят оставаше все така безлюден, докато се носеха на скорост по него. Хората в провинцията си лягат рано, така че следващите осем километра не срещнаха нито една кола. Тогава направиха остър завой, за да минат през горист участък, и започнаха да се спускат. От двете им страни се простираха ниви. На само двеста метра, хванати в лъча на мощния прожектор, който Настя местеше наляво-надясно, двама мускулести мъже вървяха по бялата осова линия право срещу тях.

Горичката бе крила фаровете им до момента, в който рейнджроувърът буквално бе изскочил срещу мъжете и ги бе изненадал. В продължение на няколко критично важни секунди те останаха замръзнали, докато колата ги връхлиташе.

Лицата им не се виждаха, понеже носеха якета с качулки. Мъжете бързо се съвзеха от изненадата, обърнаха се и побягнаха. Бяха имали глупостта да се оставят да бъдат открити в местност, където нямаше къде да се скрият, а на всичко отгоре бяха побягнали, потвърждавайки вината си, но поне проявиха съобразителността да се разделят. Направиха го, сякаш се бяха разбрали предварително. Единият от тях напусна шосето, прехвърли се през оградата и хукна нагоре по склона през наскоро засятата с ръж нива, насочвайки се към тъмно петно дървета, осветено слабо от звездите в близост до билото.

Другият се отправи в противоположната посока — през оградата и по откритата нива, надолу към нещо, което приличаше на малък ручей, минаващ успоредно на пътя в основата на хълма.

Когато Хектор достигна мястото, където те бяха изоставили шосето, той наби рязко спирачки и отвори вратата. Посегна назад, за да вземе зловещо изглеждащата шилела, и извика:

— Пади, ти и Настя се погрижете за онзи откъм вашата страна. Аз тръгвам след другия.

Настя изскочи през отворения шибидах и се приземи с лекотата на балерина в края на пътя. Беше стигнала при оградата, преди Пади да слезе от колата. Използва наклона на склона, за да се засили и атакува оградата. Скочи срещу нея, хвана върха на кола, сгъна тялото си надве и се прехвърли от другата страна. Поникналата ръж в нивата бе висока около трийсет сантиметра и не можеше да я забави. Скъси разстоянието до бягащия с лекотата, с която хрътка догонва заек. Настигна го много преди той да стигне до дърветата. Пади изоставаше с двайсетина метра.

Мъжът долови леките й стъпки през ръжта и се обърна. Видя, че е преследван от дребничко слабо момиче, и бръкна в джоба си. Извади сгъваем нож и го отвори с движение на китката. Приклекна в отбранителна поза и насочи към нея върха на оръжието си.

— Ела, кучко — задъхано я предизвика той. — Ще ти отрежа вонящата путка и ще ти я натъпча в гъза.

Настя изобщо не забави устрема си. Атакува го на скорост, но в последния момент се плъзна с краката напред, поемайки удара в земята с раменете си. Оттласна се нагоре и изстреля напред двата си крака с бързината и силата на стрела, излитаща от тетивата на лък.

Напълно изненадан, мъжът реагира бавно. Изкрещя от болка, когато Настя заби ходилата си в дясната му китка. Но писъкът му бе заглушен от острото изпукване на счупените карпални кости. Ножът излетя от ръката му и се завъртя във висока дъга. Настя използва инерцията си, за да скочи отново на крака. Улови ловко ножа за дръжката, докато падаше.

Хванал раздробената си китка, мъжът отстъпи, но тя безмилостно го последва, като разсичаше въздуха на сантиметри пред носа му.

— Долу! — заповяда му. — На колене, мръсно говорещ сине на Сатаната, преди да съм ти отрязала топките и да съм те принудила да ги изядеш!

— Чакай! — изхленчи той. — Сега… Ще направя всичко, което ми кажеш…

Той се отпусна на колене, като продължаваше да придържа счупената си китка, излагайки се по този начин на следващия й ритник. Той го улучи право под брадичката и тялото му отхвръкна назад. После падна, задушен от шуртящата кръв и полуотхапания си език.

Пади се приближи зад Настя и погледна гърчещото се в ръжта тяло.

— Исусе и Дева Марийо! Та ти не си ми оставила никаква работа, жено!

***

По спускащия се склон Хектор скъсяваше дистанцията до преследвания. Мъжът бе много по-млад от него, но Хектор бе по-бърз и в по-добра форма.

Той искаше да избегне схватка с голи ръце срещу противник, който почти сигурно носеше нож. Когато приближи жертвата си на десетина крачки, Хектор изнесе шилелата над рамо и със сила я изхвърли напред. Беше прекарал детството си в Африка, където малките му чернокожи приятели бяха експерти в хвърлянето на пръчки. Дори най-малкият от тях можеше да свали летяща яребица от двайсет крачки. И бяха научили Хектор да го прави. Шилелата се заби отзад в коленете на бягащия и той падна с вик на изненада.

Без да спира, Хектор вдигна шилелата и докато приближаваше падналия отзад, бързо пресметна някои фактори. Ако счупеше краката му, щеше да се наложи да го носи нагоре по хълма до спряната кола. От друга страна, ако счупеше ръката му, това щеше да сломи съпротивата му и същевременно да му позволи да докуцука до рейнджроувъра, особено ако Хектор го окуражаваше по пътя с тъпия край на тоягата. Той спря пред мъжа, който инстинктивно вдигна двете си ръце, за да запази лицето си. Хектор го удари с пълен замах във върха на лакътя и мъжът изкрещя при счупването на лакътната става.

Хектор хвана края на повредената ръка и я извъртя. Мъжът отново нададе вой и Хектор го изправи на крака.

— Господи, пич, причиняваш ми болка! — изхриптя той.

— Не говори така, че ми късаш сърцето — осведоми го Хектор. Изви ранената ръка високо между плещите му и го забута нагоре по склона. Когато стигнаха до рейнджроувъра, той видя Пади и Настя да слизат от другата страна надолу към него. Пади носеше пленника им преметнат през рамо с главата назад. Когато стигнаха до оградата, той пусна товара си през нея и извика на Хектор:

— Успя ли да помиришеш твоя приятел?

— Естествено — отговори му Хектор. — Моят мирише на чесън. А твоят красавец?

— Вони на същото — осъдително отговори Пади.

— И какво друго миришеше на чесън, че съм забравил? — попита Хектор.

— Дали не беше горящ бял фосфор от запалителна граната? — „досети“ се Пади и Хектор щракна с пръсти.

— Точно така! — Той силно изви счупената ръка на своя човек. — Я да видим сега, дали не сме подпалвали наскоро нечии къщи, а? — Жертвата му силно изквича. — Приемам това за утвърдителен отговор — осведоми го Хектор и го натъпка през отворената задна врата на колата.

Пади прескочи леко оградата и затегли втория по земята, като го държеше за петите, после го вдигна и безцеремонно го хвърли в колата върху партньора му. След това Хектор затръшна вратата и я заключи отвън.

— Нази, моля те, дръж ножа си готов, в случай че някой от тези хубавци започне да се вълнува — предупреди я Хектор, докато всички се качваха по местата си. Преди да запали двигателя, той се обади по мобилния на Пол Стоу: — Слушай, Пол. Приключвай за днес и се прибирай. Заловихме ги.

Подкара роувъра и без да бърза, се насочи към имението „Брандън Хол“. Когато премина по моста и влезе през главния портал, той не се отправи към основната сграда, а зави наляво и пое по черния път към стария хамбар. Неотдавна ремонтираната сграда се използваше като място за обяд през дните, когато излизаха на лов. Намираше се на почти километър от основния път и беше скрита зад дървета. Хектор паркира до най-далечния от шосето край на хамбара. Никой нямаше нито да чуе, нито да види какво щеше да се случи в хамбара.

Настя тръгна първа, за да отключи предната врата и да запали осветлението в хамбара, а Хектор и Пади издърпаха двамата пленници от задната седалка и я последваха в просторното помещение.

— Дръж ги под око, Пади — предупреди Хектор, макар да бе очевидно, че у двамата не е останало никакво желание за борба. Отправи се към редицата шкафове до задната стена на хамбара и се върна с голяма ролка жълт електрически кабел и клещи секачки. Един след друг той пристегна двамата пленници върху столове с прави облегалки, като остави свободни само ранените им ръце. Направи го професионално. Двамата бяха напълно безпомощни, приковани за столовете си.

— Добре, сега сложете свободните си ръце на масата пред вас — заповяда той. Когато се поколебаха, той се пресегна през масата, сграбчи китката на единия и рязко я изви. Мъжът изкрещя от болка и лицето му под качулката стана тебеширенобяло. По челото и брадичката му изби пот.

— Веднага! — настоя Хектор.

— Добре… добре! По-леко бе, човек! — измърмори младият мъж, движейки с мъка подутия си език, който запълваше цялата му уста. Без повече бавене той протегна ръката си към Настя, която се бе навела през масата към него. Тя надяна около отеклата му китка примката на кабела и я затегна.

— Мамка му, пич! — захленчи той. — Да ме убиеш ли искаш?

— Нека ти разясня няколко неща, другарю — каза му тя. — Първо, никак не ми допада да ми говориш мръснишки. Второ, не съм „пич“. Трето, да, нямаш представа колко бих искала да те убия — само ми дай повод и ще се увериш.

Вторият пленник проследи случилото се с партньора му и с готовност се подчини, подавайки без оплаквания ранената си ръка на Пади, който стоеше от другата страна на масата. Пади нахлузи примката на кабела връз китката му.

Хектор отиде зад двамата затворници и рязко свали качулките им, оставяйки главите им голи. Заобиколи масата и застана между Пади и Настя. После остана задълго вгледан в лицата им.

Бяха бели, и двамата около трийсетте. Беше очаквал да са чернокожи или поне силно мургави, защото убийците на Хейзъл бяха с такъв цвят на кожата.

„Цветът не означава нищо — напомни си той. — Някои от най-лошите, които познавам, са бели, а някои от най-свестните са черни.“

Огледа заловения от Настя. Беше с едро телосложение, с тъмна, невчесана коса, плоски славянски черти, жълти пъпки и ярки белези от акне по бузата и брадичката. От болката се потеше обилно. Не можеше да свали поглед от Настя, която държеше другия край на неговия кабел. Тя го гледаше със студен поглед.

Вторият бе като върлина и с нездрав цвят на кожата. Пясъчнорусата му коса започваше да изтънява. Очите му бяха червеникавокафяви, а зъбите — криви и безцветни. Хектор усещаше дъха му през масата.

— Добре, господа. Моля ви сега да внимавате. Казвам се Хектор Крос. Аз съм онзи, когото се опитахте да изгорите. Дъщеря ми се казва Катрин. Тя е още бебе. Опитахте се да убиете и нея. Трябва да ви е ясно, че не изпитвам добри чувства към вас. — Замълча, за да ги остави да обмислят думите му, и продължи: — Независимо дали ви харесва или не, ще трябва да отговорите на няколко въпроса. Ако отговорите откровено, ще получите десет кафяви точки. Увъртате ли, ще спечелите извиване на контузената ви ръка — и той се усмихна на онзи с белезите от акне: — Надявам се да ти е ясно какво означава „увъртам“, хубавецо?

— Лъжа — измърмори мъжът. Тънка струйка кръв течеше от ъгълчето на устата му. Той я облиза. Езикът му бе със следи от дълбоко захапване, подут и започваше да посинява.

— Правилно. Да започваме ли играта в такъв случай? — Изчака, но не получи отговор. Взе във всяка от ръцете си двата края на кабелите от Пади и Настя. — Първият въпрос е към теб — и той погледна онзи с кривите зъби. — Знаеш ли на какво вони дъхът ти?

— Не вони.

— Грешен отговор — осведоми го Хектор и рязко дръпна неговия кабел. Натрошените кости в лакътя изтракаха като зарове и мъжът изпищя. Задърпа се диво, за да се освободи. След малко се отпусна, задъхан и хлипащ. Хектор тихо повтори въпроса:

— Нека изясним: вони ли, или не?

— Да! Даа…! Вони…

— Отлично. Ще те наричам Петнистия, защото дъхът ти ми напомня за този на петнистия леопард. — После се обърна към другия. — Знаеш ли, че имаш пъпки?

— Да. Хубаво де… Имам няколко пъпки.

— По-скоро доста. Както и да е, това е новото ти име: Пъпчивия. Кажи ми сега, Пъпко… Откъде се снабдихте със запалителните гранати? — Тъмните очи на пленника се изместиха. Хектор повдигна лявата си ръка, с която държеше неговия кабел. — Бързо! — предупреди той.

— Даде ми ги чернилката.

— Интересен отговор, макар да наранява леко чувството ми за политическа коректност — усмихна се Хектор, ала усмивката по-скоро приличаше на озъбване. — Нека отсега нататък наричаме доставчика на гранатите „Достоен африкански гражданин“ или за по-кратко ДАГ.

— Все ми е едно — сви рамене Пъпчивия и изкриви лице заради болката, която движението му причини.

— И как се казва нашият ДАГ?

— Не знам.

— Внимавай! — предупреди Хектор и му показа края на кабела.

— Кълна се в гроба на майка ми. Не му знам името. Не съм го питал и не ми го е казвал.

— Как се срещнахте?

— Един човек, за когото работех някога, му е дал моето име.

— И каква точно работа си вършел преди? „Мокра“?

— Да… пречукахме един старец, който дължал пари, но не ги връщал. Като урок за другите…

— Как се казваше старецът и къде го направихте?

— Казваше се Чарли Бийн, мисля, но не си спомням адреса му… беше някъде из Кройдън. — Той изви глава, за да погледне партньора си: — Къде беше, Бонзо?

— Полсън Стрийт номер 16 — измънка Петнистия.

— Вие двамата засега се справяте доста добре — похвали ги Хектор. — И какво използвахте, за да изпратите Чарли Бийн на оня свят? Нож ли беше?

— Не. Стик за голф.

— Че откъде намерихте стик за голф?

— В сак зад вратата на спалнята му.

— Уедж ли беше, или пети айрън[3]? Колко удара? — поинтересува се Хектор, но лицето на Пъпчивия остана безизразно. — Няма значение, само се пошегувах — успокои го той. — Кой ви плати за Чарли Бийн и кой насочи ДАГ към вас?

— Не си спомням.

Хектор безмилостно рязко дръпна кабела, а Пъпчивия изрева и по челото му изби нова пот.

— Помисли си, де! — подкани го Хектор.

— Един букмейкър… казва се Арън Хърбстайн. Приема залози за кучета на стадионите в Ромфорд и Съндърланд.

— Благодаря ти, Пъпко. И как Хърбстайн букмейкърът ви уреди рандевуто с ДАГ?

— Ранде… к’во? — видимо се озадачи Пъпчивия.

— Среща. Къде и как се срещнахте?

— Чакахме го пред станцията на метрото на „Брикстън“ в девет часа миналата неделя сутрин, а той мина с кола и ни взе.

— Каква кола?

— Черен форд.

— Видя ли номера?

— Че за к’во ми е?

— Защо не? — поинтересува се Хектор и Пъпчивия сви рамене.

— Ами сигурно беше открадната.

— Естествено. Значи, качихте се вие двамата на задната седалка на форда и погледнахте шофьора. Кажи ми сега какво видя.

— Видях чернокож със смешна маска — с готовност отговори Пъпчивия.

— Маска на Ричард Никсън?

— Нее… беше маска на Доли Партън.

— А как разбра тогава, че е чернокож?

— Нали му виждах тила. Беше си черен.

— Какво друго забеляза за него?

— Ами… беше музи.

— Музи ли? Това пък какво е?

— Мюсюлманин. Хаджия.

— И си разбрал това, като си му видял само тила?

— Нее, той имаше татус на Маалик.

— Какво е Маалик?

— Ангел. Музиангел. Има една банда, наричат се Маалик, защото мислят, че са воини на Аллах или някаква подобна дивотия. Татуират си знака и си въобразяват, че това ги прави голяма работа. Само че са си банда улични бойци, опитващи се да припечелят нещо като нас, останалите. Обикновено се бием с тях за територия. Само че този път имахме общ бизнес. Този маалик ни предложи пет бона, за да подпалим една голяма стара къща в полето.

— Моята къща — подчерта Хектор.

— Извинявай, шефе. Ако знаех, щях да му кажа да си завре петте бона дълбоко отзад — побърза да поясни Пъпчивия. — Знаех, че ни наема за работа, която той е приел да свърши. Така правят лайнарите маалик. Някой им възлага работа за десет бона, а те ни я предлагат за пет. Пълни лайнари, казвам ти.

— И ти прие работата?

— Вече съжалявам — измърмори разочаровано Пъпчивия. — Не знаех за теб и дъщеря ти. Но пет бона са си пари. Нямаш грижи за доста време. Този маалик ми каза, че къщата била на някакъв старец, който бил съвсем безвреден.

— И виж докъде те докара това… — Хектор дръпна два пъти кабела с всички сили. Пъпчивия изпищя, гласът му се пречупи и той започна да хленчи несвързано.

— Моля те, спри! Нали ти казвам всичко… Не го прави пак, моля те. — По бузите му се стичаха сълзи, провирайки се бавно между пъпките. Нямаше свободна ръка, за да ги избърше и те капеха по ризата му.

— Не, не си ми казал още всичко, Пъпко. Разкажи ми сега за татуировката на Маалик. Опиши ми я.

— На големина е колкото… колкото монета от десет пенса. Прилича на червей, който изпълзява от купчина лайна… всичко е навито едно в друго. Мисля, че е някакво музиписмо. Но не всички могат да я носят — тя е само за шефовете на отделните братства.

— В какъв цвят е?

— Различен за различните братства.

— А на твоя човек? Онзи, дето ти даде петте бона? Какъв беше неговият цвят?

— Нали е американец?

— По какво разбра?

— Първо, говореше с акцент на янки. На второ място, татуировката му беше червена. Бонзо и аз проверихме, преди да приемем поръчката. Червено означава калифорнийското братство.

— И какво го е довело на тази страна на Атлантика?

— Де да знам! Но трябва да беше един от техните „капо ди капо“, нещо като Роберт де Ниро, нали се сещаш?

— Не му ли знаеш името? — настоя Хектор, но Пъпчивия енергично поклати глава.

— Не! Това е всичко, което знам.

— И къде са петте хиляди лири, които ти дадоха за работата?

— Не са тук, не ги взех.

— Попитах те къде са, а не къде не са.

— Дадох ги на приятелката ми да ги пази.

— Имаш приятелка? Господи, не мога да се възхитя на вкуса й спрямо мъжете. Както и да е, извадила е голям късмет. Има пет бона и няма да й се наложи повече да вижда отвратителното ти лице. Защо ли? Защото, ако не те убием, има едни момчета в синьо, които ще те заключат за двайсет, трийсет или повече години, нали се сещаш? Подпалвачество и няколко убийства, нали така? Вие, господа, сте в неизгодната позиция между чука и наковалнята. — Те го гледаха с абсолютна безнадеждност. Хектор се обърна към Настя: — Няма какво повече да научим. Какво според теб трябва да направим с тях, Настя? Макар че май се досещам какво ще предложиш…

— Аз казвам да ги убием. Нека се оправя с Пъпчивия. Той ми каза някои много гадни неща. И продължавам да съм му много, ама много ядосана.

— Ще бъде забавно да погледаме — подхвърли Хектор и се обърна към Пади: — Твоето мнение?

— Нямаме време за губене с тази лайнари. Нека направим както предлага Настя и да приключваме.

Хектор се престори, че обмисля ситуацията. Двамата пленници го наблюдаваха тревожно. Накрая той въздъхна.

— Предложението определено е крайно примамливо. Но ще ни създаде много работа с почистването. Не е лесно да се отървеш надеждно от човешки труп. Мисля да проявим милосърдие и да им дадем време да си помислят и да се разкаят за греховете си, имам предвид двайсет— трийсет години на разноски на Нейно величество. Това им стига.

Той извади телефона си и набра 999. След четиридесет минути в имението пристигнаха две полицейски панди от управлението в Уинчестър.

Полицаите бяха крайно вежливи и почтителни с Хектор. Бяха наясно с общественото му положение и знаеха за убийството на Хейзъл. Опитаха се да облекчат цялата процедура по арестуването, за да не създават излишни проблеми на опечаления. Но нощта въпреки това се оказа мъчително дълга. Първоначално Хектор настоя да останат в „Брандън Хол“, докато не бъде установено какво се е случило с всичките му служители там. Беше след полунощ, когато пожарникарите откриха в пепелта четвъртия и последен труп.

Беше на иконома, който се бе оказал заклещен от пламъците в собствения си килер. Беше се задушил от дима, но бе успял да покрие главата си с огнеустойчивото одеяло от комплекта за екстрени ситуации. Лицето му бе практически запазено, със само повърхностни изгаряния, но от шията надолу бе буквално овъглен.

След като пожарникарите прибраха тялото му в зелен пластмасов чувал, Хектор се извърна и тръгна към рейнджроувъра. Последваха полицейските коли до управлението в Уинчестър, за да дадат писмени показания.

Двамата затворници бяха уведомени за правата им, обвинени и заключени в отделни килии в предварителния арест. После Хектор, Пади, Настя и Пол Стоу бяха отведени в отделни стаи, за да дадат показанията си.

Беше много изморително, но те бяха отрепетирали какво да кажат и всичко мина гладко.

Хектор дори съобщи официално разкритието за предишно платено убийство на някой си Чарлс Бийн, живущ на Полсън Стрийт 16. Детективът сержант, който снемаше показанията на Хектор, се извини и отиде на компютъра си в своя офис. Върна се след около десетина минути. Когато седна отново срещу Хектор, лицето му бе мрачно.

— Потвърди се в централния ни архив. Има такова име и такъв адрес. Неразкрито убийство от 5 март преди две години.

Настя пък предаде сгъваемия нож, който бе уловила във въздуха, и обясни как обвиняемият я е нападнал с него и тя е трябвало да се отбранява, за да го обезоръжи. Полицаят, който снемаше показанията й, я изгледа видимо впечатлен.

— И вие му счупихте китката с един удар с крак?

— Внимавах да не използвам прекомерна сила — обясни Настя.

— Исках да кажа, че вие сте толкова малка, а той е толкова едър!

Малко са мъжете, които можеха да устоят на дребната рускиня, когато тя замигаше с клепачи и започнеше да се държи като невинно дете.

***

Беше два часът след полунощ, когато най-сетне си тръгнаха от полицейското управление на Уинчестър. Никой от тях не бе ял или спал в продължение на поне денонощие, но всички продължаваха да се намират под въздействието на излишък от адреналин. Хектор спря на първия „Макдоналдс“ по пътя им и донесе голяма хартиена торба, пълна с двойни чийзбургери и пластмасови чаши кафе. Това съживи разговора им по пътя до номер 11, по време на който те се опитаха да разберат смисъла на двете атаки срещу Хектор и семейството му и ролята, която странният маскиран калифорнийски водач на банда бе играл и в двата опита за убийство.

— Явно той е следващият по старшинство в командната верига. Двамата с мотоциклета, които убиха Хейзъл, а и тези, които прибрахме току-що, са обикновени изпълнители. Те нямат никаква представа защо правят каквото правят. Не знаят кой издава заповедите. Само ги изпълняват сляпо. Но това само по себе си е многозначително — заключи Хектор.

— Би ли ми обяснил по какъв начин — поинтересува се Пади.

— Добре… При първия опит можеха доста лесно да ме извадят веднъж завинаги от играта, но не се възползваха от шанса си. Само ме изолираха от действието или поне се опитаха да го направят. Съвсем очевидно бе, че са имали заповед да се разправят единствено с Хейзъл. Аз не ги интересувах. Може ли някой да ми обясни защо? Това ме безпокои.

— Труден въпрос — призна Пади.

— Ако действаха логично, би трябвало аз да съм основната мишена, а не Хейзъл. В крайна сметка аз убих главата на клана, хан Типоо Тип. Аз пратих на онзи свят поне петима от синовете му, в това число любимците му Камал и Адам. Пак аз организирах операция „Троянски кон“, която унищожи флотилията им от пиратски лодки. Така че аз трябваше да бъда номер 1 в списъка им.

— Но Хейзъл бе отговорна в същата степен като теб, ако не и в по-голяма. Тя държеше чековата книжка. Ти беше просто неин наемник. Нещо повече, тя всъщност дръпна спусъка при екзекуцията на Адам — изтъкна Пади.

— Всичко това е напълно вярно — възрази Хектор, — но онези нещастници не знаеха тези подробности. А ако са знаели, тогава трябваше да убият и двама ни. Защо в такъв случай има избирателен подход?

— Хектор е прав, сладурче. — Хектор винаги намираше за много забавно, когато Настя се обръщаше към Пади по този начин, защото той изглеждаше като пълно отрицание на подобно определение. — А да не забравяме и тази нощ. Кой е бил мишената на двете запалителни гранати: Хектор или малката Катрин?

— Оженил си се за много проницателно момиче — отбеляза Хектор. — Тя е абсолютно права. Защо Звяра изведнъж размисли и реши, че в крайна сметка му трябвам точно аз?

— А защо те предприеха следващата си атака веднага след като вестниците гръмнаха с новината за Катрин? — сети се изведнъж Настя.

— Да не искаш да кажеш, че им е трябвала Катрин, а не Хек? — скептично подхвърли Пади. — Това не мога да го разбера изобщо. Каква би им била ползата да овъглят новородено бебе…?

Спорът продължи по целия път до Лондон. Въртяха се в кръг, оборваха взаимно хипотезите си и накрая се обединиха около мнението, че нещата просто не се връзват. Звяра бе действал ирационално, а това само по себе си бе необяснимо. Звяра никога не действаше ирационално.

Докато пътуваха през Уест Енд на Сити, Хектор обобщи:

— Единственото, в което съм сигурен, е, че трябва да изведа Катрин от Англия. Мога да се отделя от нея едва след като я приберем на последния етаж на „Сийскейп Маншънс“ в Абу Зара под охраната на най-добрите хора на Пади.

— И къде ще отидеш, и какво ще правиш след това? — осведоми се Пади. — Какви са плановете ти, Хек?

— Ще отида с Тарик Хакам в Мека, за да намеря последната издънка на клана Типоо Тип, ще го отвлека и заведа на безопасно място, където да го разпитам и разбера що за човек е той. След това, ако го намеря за виновен, ще го пратя да гори в огъня на Ада, откъдето се е пръкнал.

***

Подготовката за преместването в Абу Зара щеше да отнеме само няколко дни. Всъщност личните нужди на Хектор се свеждаха до слагането в пътната чанта на няколко комплекта бельо и четка за зъби. „Кросбоу Секюрити“ разполагаше с всичко нужно за втората фаза на операцията в базата на „Банок Ойл“ в пустинята на сто и петдесетина километра южно от столицата на Абу Зара.

Основната му грижа бе онова, за което знаеше най-малко: веригата за доставки и логистичната подкрепа за едно бебе. Затова повика експерта по въпроса — Бони Хепуърт. Тя реагира на обаждането му с готовност и след няколко минути стоеше пред бюрото му с очаквателното изражение на кутре, което се надява да получи кокал.

— Трябвам ли ви, господин Крос?

— Поисках да се видим — внимателно модифицира въпроса й Хектор. — Бони, знаеш ли къде се намира Абу Зара?

— Хотел ли е това, господин Крос?

— Ни най-малко. Да опитаме пак… Имаш ли представа къде се намират Обединените арабски емирства?

— Амии… донякъде. Чувала съм за тях, но никога не съм ги посещавала. — Тя неуверено го погледна: — Май бяха някъде между Египет и Индия…

— Близко си — похвали я той. — Е, това е мястото, където отиваме всички, ти и Катрин в това число.

— Мили боже! Да се работи за вас е толкова забавно. Човек никога не знае какво ще се случи в следващия момент.

— Онова, което ще се случи в следващия момент, е, че ти ще съставиш списък на всичко необходимо, от което ти и Катрин може да имате нужда през следващите шест месеца. Не изпускай предвид, че антибиотиците не са толкова леснодостъпни в Емирствата, така че ако ти трябва рецепта за каквото и да е било, ето ти визитката на моя личен лекар — и той й я подаде, като добави: — Поръчай всичко нужно, за което се сетиш, и имай готовност за тръгване не по-късно от три дни, броено от днес. — Помисли и попита: — Имаш ли валиден паспорт?

— О, да, сър. Миналия Великден с няколко момичета от болницата ходихме до Париж и се наложи да си извадя паспорт.

— Чудесно. Не забравяй да го вземеш. — Той вече знаеше, че двете младши детегледачки също имат документи за пътуване. Хейзъл се бе погрижила да провери това, преди да ги наеме на работа.

Плъзна по масата кредитната си карта, Нерен Хародс“ към Бони.

— Плащай за всичко с това. И искай доставка тук. — Тя се забърза към вратата и той извика след нея: — Реших да преместим Катрин в моята стая до заминаването ни за Абу Зара.

— О, боже! — погледна го объркано Бони: — А кой ще й дава бутилката и ще й сменя памперса?

— Аз — увери я Хектор.

— Мога да се преместя и аз при вас, за да бъда в помощ. Нямам нищо против — предложи тя.

— Благодаря, сестра Бони. Сигурен съм обаче, че ние двамата ще се справим самички.

Хектор бе имал опасения, че самовъзложената му задача на нощна детегледачка ще се окаже по-обременителна, но вместо да бъде бреме, тя по-скоро му доставяше удоволствие. Нагласи лампата си за четене на нощната масичка така, че да хвърля мека светлина върху лицето на Катрин в скута му. Докато тя сучеше от бутилката, той се наслаждаваше на миризмата и усещането на малкото й телце. Разгледа личицето й за прилики с Хейзъл и се убеди, че ги намира във формата на устата и линията на малката й брадичка. Това по някакъв начин притъпи чувството му за загуба и самота.

***

Опознай врага си. Изучавай го дълго и старателно, а после го удари мълниеносно като кралска кобра — това беше принципът, към който се придържаше Хектор Крос.

Преди изгрев на следващата сутрин той стана и взе душ. Облече халата си, позвъни долу в детското и повика сестра Бони.

Когато тя се появи, той й подаде Катрин и й съобщи:

— Организирал съм госпожа О’Куин да прекара деня с теб и Катрин. — Настя бе приела ролята на бебешки телохранител с доволна усмивка. Поверил Катрин на тези две жени, Хектор можеше да престане да се безпокои за нея. — Ще изляза за известно време, но господин О‘Куин ще бъде тук и ще има грижата в мое отсъствие всичко да остане под контрол. Няма да има за какво да се безпокоите.

Все така по халат, той слезе в кабинета си. Срещу бюрото му имаше голяма мраморна камина с фриз от пет декоративни лъвски глави точно под горния перваз. Натисна средната глава и когато чу приглушеното изщракване на скрития механизъм, завъртя главата по посока на часовниковата стрелка. Разнесе се ново изщракване, след което книжната етажерка от едната страна на камината тихо и плавно се завъртя и зад нея се показа тясна стоманена врата. Въведе паролата си в клавиатурата на електронната ключалка. Вратата се отвори и той пристъпи в малката стая от другата й страна. Отсрещната стена бе скрита от пода до тавана зад редици рафтове. По тях бяха грижливо подредени кашони, съдържанието на всеки от които бе надписано върху етикет отстрани. Повечето кашони съдържаха различни нападателни оръжия или други деликатни неща — от ножове и гумени полицейски палки до любимия му автоматичен пистолет „Берета“, 9-милиметров, с двеста куршума. Притежаването на почти всичко тук беше забранено съгласно английските закони. Имаше дори кашон с надпис „Паспорти“, в който се съхраняваха над трийсет чуждестранни паспорта с неговата снимка, но с различни имена, подредени по азбучен ред, като се започне с Авраам и се завърши с Яков. Посегна към най-горния рафт и свали от него кашон с надпис „Арабски костюм“.

Другите кашони остави недокоснати. Затвори и заключи вратата, след което активира механизма за завъртане на етажерката. Отнесе кашона в дневната си. Съблече се по бельо и прекара следващите няколко минути в гримиране, имащо за цел да направи и без това мургавия му тен достоен за жител на Близкия изток. Брадата му вече бе набола до черна четина и това подсилваше търсеното от него правдоподобие.

Облече дългия бял диш-даш и завърза кафията върху главата си така, че свободната част на кърпата да покрие плещите му. Смени платинения си „Ролекс“ с прост стоманен „Сейко“, обу чифт отворени кожени сандали, сложи тъмни авиаторски очила на носа си и се разгледа внимателно в огледалото.

Става, реши той. Арабският му бе гладък и разговорен. Вроденият му усет за арабско поведение и маниери бе безупречен. Спокойно можеше да мине за кореняк мюсюлманин както във всекидневното общуване, така и в извършването на традиционните религиозни ритуали.

Слезе с частния асансьор до подземния гараж. Една от колите, паркирани на втория ред, беше малка, леко чукната и изглеждаше неподдържана. Но в случая ставаше дума за заблуда — Хектор й бе сложил затъмнени стъкла, окачване като за рали, а мощният й нов двигател беше в състояние да изненада със скоростта, която можеше да развие. Използваше я в специални случаи, като настоящия, когато не искаше да привлича внимание към себе си. Наричаше я моята Q— кола, като Q— кoрабите, които Кралската флота бе използвала по време на Втората световна война, за да примамва нацистките подводници да се приближат в обсег.

Хектор завъртя ключа на запалването и остана няколко секунди заслушан в дълбокото ръмжане на двигателя, след това подкара по рампата през плъзгащите се на колелца врати, за да изскочи на улицата. Беше петък, затова, макар да бе още рано, трафикът бе натоварен и сякаш обезумял. Петък бе също денят, в който всички мюсюлмани имат свещения дълг да се помолят. Намери място за паркиране на Риджънтс Парк, на няколкостотин метра от Голямата джамия. Слезе от колата и се оправи към нея. Вля се в потока правоверни, забързани в същата посока. Всички бяха облечени в традиционно облекло. Хектор бе един от множеството, когато навлезе в района на джамията. Това не бе първото му посещение, така че знаеше кое къде се намира. Първо се присъедини към останалите, за да седне на дългата циментова пейка, с лице към редицата кранове на умивалниците. Изми си ръцете и краката, като завърши с лицето. Изплакна устата си.

Беше подранил значително, и въпреки това определената за целта площ на молитвената зала, така наречения масджид, беше претъпкана с редици от облечени в бяло хора. Но в задната част все още се намираха свободни места. Коленичи върху молитвените килимчета, почти опирайки рамене в съседите си от двете страни.

Молитвите започнаха и Хектор се отпусна в приспивната последователност от просвания и отговори на призиви. Хектор не беше атеист — бе докосвал смъртта твърде много пъти, за да знае колко мимолетен и маловажен в действителност е животът. Вярваше дълбоко, че зад удивително сложния механизъм на вселената трябва да има някаква движеща сила, скрита в безкрайността. В този смисъл беше вярващ, но не беше отдаден на една-единствена религия. Искаше да се чувства свободен да избира най-доброто от доктрините на всяка, която му се стори привлекателна, и да я адаптира към собствения си особен поглед към Бог и Вселената. За него и християнството, и ислямът бяха обковани с безценните диаманти на красота и истина. И много от тях съвпадаха. Затова ценеше и двете религии в еднаква степен. Така че сега се молеше напълно искрено и в един момент се усети, че се моли за Хейзъл, където и да бе попаднала тя. Почувства се съживен, когато молитвите свършиха.

Излезе от общата площадка и тръгна, без да бърза, покрай обособените помещения. Мина покрай няколко клетки, в които моллите на храма чакаха да бъдат посетени от богомолците, нуждаещи се от духовно напътствие и съвет. Откри онзи, когото търсеше, към края на втората колонада — човек с бяла брада, чиито потънали сред фини бръчици очи имаха ясен и проницателен поглед. Той излъчваше някакво усещане за неизменност, сякаш не бе помръдвал от това място много дълго време. Хектор влезе в клетката и се поклони.

— Мир на теб!

— И на теб мир!

След като размениха поздрави, моллата посочи килимчето пред ниската масичка, на която лежеше видимо често прелиствано копие на Корана заедно с други религиозни текстове и коментари. Хектор седна с кръстосани крака пред него и двамата побъбриха неофициално известно време. Моллата разпозна акцента му почти веднага:

— Ти си от Източна Африка, предполагам от Сомалия?

Хектор разтвори ръце в знак на потвърждение.

Арабският му беше оформен под влияние на Тарик Хакам, който произхождаше от Пунтленд, и Хектор бе прихванал акцента си от него.

— Толкова ли е очевидно, шейх? — използва уважителното обръщение той. — Живял съм в тази страна дълги години.

Моллата кимна, показвайки, че това му е било известно.

— С какво мога да ти помогна, синко?

— Татко, възнамерявам скоро да извърша поклонничество до Мека, иншалла!

— Машалла! Така да бъде — прошепна старецът.

— Чувал съм хора да говорят за един молла в тази страна, който някога е проповядвал в тази джамия, където седим сега. Онези, които са го слушали, ми казаха, че въпреки младостта му този молла бил свят и мъдър мъж. Бих искал да ми кажеш дали го познаваш от онези времена и смяташ ли, че си заслужава да удължа престоя си в Мека, за да го чуя. Интересува ме също дали неговите проповеди са в съзвучие с учението на пророка Мохамед.

— Синко, кой е този молла? Кажи ми името му.

— Казва се Аазим Муктар… — Но преди Хектор да продължи, лицето на стареца светна от удоволствие.

Той плесна с ръце и възкликна:

— В името на Аллах и благословения му пророк, дано бъдат възхвалявани вовеки. Ти говориш за не някой друг, а за самия Аазим Муктар Типоо Тип.

Хектор се изненада пламенността на реакцията.

— Познаваш ли го? — попита той.

— Познавам го, както познавам собствените си синове и наистина бих желал той да ми беше син.

— В такъв случай му се възхищаваш?

— Аазим Муктар е като докоснат от ръката на Гавраил, главния сред ангелите на Аллах — сниши почтително глас моллата. — На него му е дадено да вижда много по-далече, отколкото другите могат да видят. Той има мъдростта да разбере ясно онова, което е скрито за другите. Сърцето му е изпълнено с любовта на Аллах към ближните.

— Значи смяташ, че трябва да се постарая да го чуя как проповядва?

— Пропуснеш ли тази възможност, ще съжаляваш до края на дните си. Гласът му е като звука на най-нежния музикален инструмент, като въздишка на вятъра в клоните на кедрите по Хореб — единствената планина на единствения Бог.

— Опиши ми го как изглежда, мъдри татко, за да мога да го позная, когато го видя за първи път.

Моллата събра връхчетата на ръцете си и сви устни, сякаш обмисляше въпроса, след което заговори:

— Висок е, но не прекомерно. Слаб е и се движи с грациозността на леопард. Челото му е широко и високо. Брадата му още не е докосната от скрежа на възрастта. Има хубав нос, здрав като клюн на орел. Погледът му е остър, но мил и без коварство в него. Накратко… симпатичен е, без да е красив. — Внезапно и за изненада на Хектор моллата се огледа, после се наведе заговорнически напред и сниши глас: — Има много, според които този мъж е Махди — Месията, за когото е предсказано, че ще се появи към края на света, Спасителя, който ще установи царство на мир и благочестивост. Може би след като го чуеш, и ти ще започнеш да мислиш така. И ако това се случи, когато се върнеш в Лондон, на всяка цена ела да говорим пак.

Хектор продължи да го гледа, усещайки как представата му за онова, което предстоеше, се променя драматично.

Нищо в цялата тази история не бе така ясно и праволинейно, както си го бе представял. Имаше много слоеве и скрити дълбини.

***

Същата вечер тримата — Хектор, Пади и Настя — се събраха в дневната преди вечеря. Както обикновено, мъжете бяха във вечерно облекло с военни отличия, а Настя бе сложила диамантената си огърлица, сгушила се между повдигнатите й твърди гърди, очите й блестяха, бузите руменееха. Докато Хектор наливаше „Дом Периньон“ в издължената й чаша, тя обяви:

— Бебетата са прекрасно нещо. Не съм го знаела досега.

— Бебетата…? Всички ли? — пошегува се с нея Пади. — Или само едно конкретно бебе?

— Не ставай глупав. Аз познавам едно бебе. Тя е чудесна. Храних я днес от бутилка и дори й смених пелените. Никога не съм предполагала, че ще мога да правя такива неща, но нейната гледачка ми показа. В първия момент си мислех, че ще повърна. Но знаеш ли какво? Изобщо не мирише.

— Извинявай, скъпа, но ние сме на път да се насладим на една от легендарните вечери на Хек. Не можем ли да намерим по-подходяща тема за разговор от бебешките барабонки? — възрази Пади и побърза наистина да смени темата: — Днес следобед разговарях с принц Мохамед за наемането на апартамента в „Сийскейп Маншънс“. Принцът, естествено, сметна за нужно да ме информира, че от жилището се интересувал и друг кандидат-наемател и че неговата оферта била по-добра. Както и да е, пофехтувахме малко и накрая успях да го убедя да свали десет процента от началната цена, така че сключихме сделката. Апартаментът е твой, Хек. Другата добра новина е, че в цялата сграда има само дванайсет други наематели и те са или членове на кралското семейство, или висши министри в правителството на Абу Зара, или и двете. Според принца охраната на сградата е херметична и непробиваема.

— Можем ли да му се доверим за това?

— Не, Хек. Относно подобна преценка не можем да се доверим никому. Затова веднага щом свърших разговора си с принца, аз се обадих на Дейв Имбис. — Дейв беше дясната ръка на Пади и специалистът по електроника на „Кросбоу Секюрити“. — Той ми обеща да посети жилището с екипа си утре рано сутринта. Ще прослушат всеки квадратен сантиметър в апартамента за подслушващи устройства и всякакви други неприятни изненади, които е възможно да са „забравени“ от някого със зли помисли. След това Дейв ще инсталира датчици на движение и натиск към тайна алармена система, видеокамери за вътрешно наблюдение, ирисови скенери и всичко най-съвременно в тази технология. Нищо живо няма да може да мръдне на последния етаж на „Сийскейп Маншънс“ или където и да е в останалата част на сградата, без Дейв да разбере за това. Когато пристигнем в Абу Зара, апартаментът ще представлява виртуална електронна крепост. — Той прие чашата „Джеймисън“, която Хектор му предложи, и отпи от нея. Вдиша с наслаждение изпаренията и едва след това попита: — Кажи сега ти какво откри в Риджънтс Парк днес? Нещо, което да ни сгрее сърцата?

— Много малко за истинска утеха, опасявам се. Нашата мишена, изглежда, се оказва религиозен демагог, способен да възбуди емоциите на своите слушатели чрез пламенни проповеди. Някои от тях, а може би дори повечето, вярват, че той е Махди.

Двамата погледнаха Хектор със загриженост и безпокойство. Пади възкликна:

— В името на всичко свято, Хек! Нали не вярваш на тези дивотии?

— Не е важно в какво вярвам аз, скъпи ми Подриг[4]. Важно е онова, в която вярва огромното мнозинство. Вярата в идването на Месията се споделя от юдаизма, исляма и християнството. Единственото разминаване е в това кой ще бъде той и кога ще се появи, или дали вече не е идвал и си е отишъл. В конкретния случай Аазим Муктар се е утвърдил на най-святото за исляма място — рождения град на самия пророк Мохамед. Градът се охранява от огромен брой вярващи и благочестиви правоверни. Само истински вярващите в исляма могат да влизат в града. Иноверците ги заплашва смърт. Изглежда, огромен брой от същите тези хора сега фанатично вярват, че Аазим Муктар е и Махди. Те ще го защитават с цената на живота си и с голи ръце ще разкъсат на парчета дръзналия да повдигне дори пръст срещу него.

Той спря за малко и отпи нова глътка, за да събере мислите си.

— Първоначалното ми намерение беше да вляза в Мека, предрешен като поклонник, и скрит сред тълпата богомолци да слушам и наблюдавам Аазим. После, въз основа на видяното и чутото, да преценя вероятността той да е Звяра, продължаващ кръвната вражда. И ако се окаже действително невинен, смятах да го зарежа и да продължа да търся истинския ни враг. От друга страна, ако останат макар и минимални съмнения относно невинността му, смятах да го отвлечем и да го изправим на съд пред обвинителите му. Оказва се, че вариантът да го изведем оттам отпада. Това би било прекалено рисковано. Онзи град е капан за неверниците. Сега трябва да преценя доколко е вероятно да не е чак толкова невинен и ако балансът срещу него натежи, да го екзекутирам на място и оставя трупа му да гние в Мека.

— На твое място, Хектор, аз бих отишла там и просто бих го ликвидирала без всички тези главоболия, съмнения и вглеждания в себе си, което — ако ми бъде позволено да отбележа — изобщо не е в твоя стил — предложи мнението си Настя. — Защо да поемаме такъв риск, питам те аз със сълзи на очи? Ако го убиеш и впоследствие се окаже, че не е бил виновен и ликвидирането му е било грешка, тогава всички ние ще пролеем сълза на съжаление и ще му запалим по една свещ, но това поне ще означава, че на света не е останал вече нито един жив Типоо Тип. Което не е чак такава загуба според мен, нали?

— Напълно съм съгласен с теб, Цвете на моето сърце — усмихна й се с обич Пади. — Но ти знаеш, разбира се, че понякога Хектор може да бъде много глупав и крайно упорит.

— Той е мъж — сви рамене Настя и примирено въздъхна. — А всички мъже могат да бъдат много глупави и крайно упорити.

— Нази, ти знаеш с колко голяма обич… не, с какво дълбоко преклонение се отнасям към теб, но… — започна Хектор, ала тя го прекъсна с изпъшкване.

— Спести ми дивотиите, Хектор Крос. Искаш да се прокраднеш? Хубаво! Пади и аз ще приемем твоето решение… като винаги, впрочем. Но не ни обвинявай, ако Великият спасител извърти глава назад и те захапе за топките!

***

Изминаха още две денонощия, преди Хектор да бъде напълно сигурен, че са готови да извършат преместването от Лондон в Абу Зара. Малко след залез— слънце конвоят, състоящ се от два големи наети камиона, бе изпратен от дома в Белгрейвия до летище „Фарнсбъроу“, където боинг на „Банок Ойл“ вече очакваше пристигането на каргото.

Хектор и гостите му вечеряха в дома му и едва след като хапнаха, се преоблякоха в дрехи за пътуване. Хектор се върна в тайната стая зад книжната етажерка в кабинета си. Първо взе 9-милиметровия автоматичен пистолет с два резервни пълнителя и допълнително сто патрона за него. Пъхна пистолета в позволяващия бързо изваждане кобур за под мишница. Потупа го с ръка и се усмихна. Усещането бе приятно и успокояващо. След това свали кашона с надпис „Паспорти“ и от него избра три за Саудитска Арабия, Ирак и Абу Зара. Затвори и заключи тайната стая, и слезе долу, където шофьорът в ролса го чакаше със запален двигател, готов за тръгване.

Двамата с Настя влязоха в кратък спор кой да носи Катрин по време на краткото пътуване до летището. Настя надделя след ехидното подмятане, че английските джентълмени никога не дундуркат бебета. Така че седна отпред до шофьора с бебето в скута си и запя тихичко руска приспивна песен. Катрин не издаде и звук през цялото пътуване. Бони и другите детегледачки следваха ролса в отделна кола.

Конвоят излезе на пистата и паркира под крилото на боинга, модел „Бизнес джет“. На борда ги чакаше натурализирана индийка, служител на паспортен контрол, която свърши работата си за минути и скоро след това самолетът вече рулираше по пистата. Веднага щом излетяха, Катрин бе сложена да спи в легълцето й от Настя, зорко наблюдавана от всички останали жени на борда.

Когато Настя се върна в салона, за да се присъедини към мъжете за по едно питие преди лягане, тя се сви като котка на седалката до Пади и изкусително го изгледа.

— Нали знаеш колко мразя да вися по опашки на летища, съпруже мой, когото боготворя? — прошепна тя в ухото му. — Така че ако наистина ме обичаш, ще ми купиш ли една от онези детски куклички? А ако няма да го направиш, тогава отведи ме в спалнята и ми докажи любовта си по друг начин.

След малко повече от седем часа те кацнаха в Абу Зара, където служител на летището ги посрещна на пистата със светещи указателни палки в ръце и ги насочи към хангара за самолети на кралските особи. Паркираха редом с новия „747– 8“ на емира. По-семплите боинги, принадлежащи на съпругите му, бяха подредени зад него. „Банок Ойл“ и всички, имащи нещо общо с компанията, се радваха на привилегировано отношение в Абу Зара.

Малка група посрещачи от „Кросбоу Секюрити“ ги чакаше в основата на стълбата за слизане. Тя бе предвождана от Дейв Имбис и Тарик Хакам в новите бежови униформи, сътворени от Настя. Тарик не можеше да скрие радостта си, докато наблюдаваше Хектор да слиза по стъпалата.

Преди много време, когато Хектор бе все още майор в британските специални въздушнодесантни служби, бяха назначили Тарик Хакам към поделението му в Ирак като преводач и местен гид. Двамата си бяха допаднали още от първия ден, когато се натъкнаха на засада и трябваше да се измъкнат с бой. По-късно той пак се бе оказал до Хектор в ужасния ден с крайпътната бомба. Хектор бе открил огън по тримата арабски бунтовници, заложили бомбата, които се готвеха да задействат взривното устройство, а Тарик се бе присъединил към стрелбата и бе убил един от тях. Когато Хектор подаде оставката си пред СВДС, Тарик му бе казал:

— Ти си моят баща. Където и да отидеш, аз съм с теб.

Сега се изпъна пред Хектор и се поклони ниско с ръце на гърдите.

— Нека Аллах те обича и защити от всички опасности, татко — тихо промълви той на арабски.

В нарушение на всякакъв протокол Хектор го прегърна силно и с малко задавен глас му каза на английски:

— Тарик, стари мошенико… Господи, колко ми липсваше!

Тъй като бе чувал обръщението „стари мошенико“ толкова много пъти от устата на Хектор, Тарик знаеше, че това е една от най-висшите похвали в английския език. Лицето му се озари от удоволствие и той отвърна на прегръдката на Хектор, после отстъпи крачка назад, за да позволи и на останалите членове на групата да го поздравят с добре дошъл. Хектор познаваше добре всички. Беше отвел някои от тях дълбоко в територията на Пунтленд, за да освободят дъщерята на Хейзъл, а каленото в битки другарство остава за цял живот.

Сега Дейв Имбис бе втори след Пади О’Куин в командната йерархия на „Кросбоу Секюрити“. Дейв създаваше илюзията за младост и неопитност, но имаше зад гърба си два мандата като американски морски пехотинец и цяла редичка лентички с ордени на гърдите си, които доказваха способностите му. Хектор, който умееше да открива хората с манталитет на победители сред подчинените си, го бе забелязал още в началото на „Кросбоу". Дейв бе проницателен и корав. Онова, което за някои изглеждаше като тлъстинки на кутре, в действителност бе як мускул. Дейв бе виждал хора да умират и лично бе изпращал немалко от тях по онзи еднопосочен път. Двамата с Хектор си дължаха взаимно поне по няколко от деветте си котешки живота. Стиснаха си ръцете и Хектор попита:

— Колко е безопасно жилището, Дейв?

— Желязно е, шефе.

— Не ме убеждавай, покажи ми го.

В хъмвито с камуфлажен пясъчен цвят на Дейв се намериха места за всички и той потегли направо от летището към откритата пустиня, следван от двата камиона с багажа. Шосето бе четирилентово, право и огледално гладко. Както и призрачният град, чийто размазан силует трептеше пред тях в маранята, то бе построено с парите от петрола под пустинята — петрол, благодарение на който бе натрупала състоянието си и бе изградила репутацията си Хейзъл Банок, докато бе стояла на кормилото на „Банок Ойл“.

Дейв караше бързо през крайбрежието на Залива. Плажът бе бял като избеляла под слънцето кост, а водата преливаше в нюанси на синьото и зеленото, все по-тъмни с отдалечаването от брега. Небето над тях бе безоблачно и толкова синьо, че даже беше болезнено за очите.

Колкото повече приближаваха към Абу Зара Сити, толкова по-високо се издигаха сградите — истински кули от кремав бетон и стъкло. Дейв Имбис посочи една, която бе подчертано отделена от останалите.

— Ето там! „Сийскейп Маншънс“, новият приказен замък на Катрин — каза той на Хектор и отби от магистралата при първа възможност.

— Спри и паркирай за минутка, ако обичаш, Дейв — нареди му Хектор. В подноса под предното стъкло имаше бинокъл: — Може ли да го взема?

— Заповядай, Хек.

В мига, в който хъмвито спря, Хектор слезе от джипа, подпря лакти на капака и фокусира бинокъла върху небостъргача. Огледа външната част на строителната конструкция, после разгледа района около нея. Основната сграда бе заобиколена от пищни градини с идеално окосени морави, фонтани, горички от финикови палми и други екзотични растения. Периметърът се охраняваше от двойна палисада с бодлива тел. Зад тези градини имаше спомагателен комплекс от помощни сгради и помещения за прислугата, дискретно отделени и охранявани.

— Оттук изглежда добре — призна Хектор.

Качи се пак в хъмвито и продължиха към основния портал на „Сийскейп Маншънс“. Пазачите на бариерата бяха любезни, но безкомпромисни. Те внимателно прегледаха дори бебешкия паспорт на Катрин. След като ги пуснаха да преминат, Дейв спря в средата на градината и всички извиха шии нагоре към високата сграда. Дейв посочи на Хектор дискретните стоманени плочи, които неговите работници вече бяха поставили върху прозорците на последния етаж. Те бяха конструирани така, че да отклонят евентуални ракетни снаряди или други експлозивни устройства, изстреляни от околния терен или плажа долу. Хектор бе предупредил Дейв за заплахата от запалителни гранати, каквито Звяра бе използвал в атаката над „Брандън Хол“, и бяха взети мерки да не се повтори случилото се там.

На входа на подземния гараж имаше нова охрана. Охранителят провери регистрационните табели на хъмвито, които вече му бяха съобщени от портала с бариерата. От подземието тръгваше асансьор, обслужваш, специално последния етаж. Когато Хектор излезе от кабината във фоайето на апартамента, веднага си обясни поискания от принц Мохамед нечуто висок наем и осъзна, че той не е прекомерно раздут заради нечии приумици.

В редица с лице към асансьора бяха подредени десетина прислужници с бели роби и алени фесове с клатещи се черни пискюли. Те посрещнаха Хектор с поклон, след което мълчаливо изчезнаха в дълбините на необятния апартамент.

— Знам какво се готвиш да ме попиташ, шефе — изпревари го Дейв Имбис. — Всички до един са старателно проучени и индивидуално одобрени. Лично гарантирам за всеки от тях.

Интериорът на апартамента бе проектиран от известно италианско студио. Имаше дванайсет спални, две трапезарии, всяка със собствена кухня, три дневни, разточително обзаведена спортна зала, две стаи за игри и киносалон. В допълнение, обясни Дейв Имбис, имаше спални помещения за до двайсет и пет души прислуга, разположени в отделно крило с охраняван вход.

Катрин разполагаше със собствена детска стая и дежурна детегледачка в пряко съседство от двете й страни, готова да й угоди с всичко при всяко нейно изплакване. На покрива имаше хеликоптерна площадка, плувен басейн, слънчева градина и площадка за развлечения с бар и барбекю. Гледката през залива бе към деловия център на Абу Зара Сити. В другата посока се простираха откритите води на Залива, като синевата бе изпъстрена с белите триъгълници на разпръснатите като цъфнали маргаритки платна на платноходките доу.

— Ако ще се правим на прасета, тази кочина горе-долу става — обобщи Хектор и свика незабавен военен съвет в киносалона.

***

Хектор изложи плана си за действие пред Пади и Настя, Дейв Имбис и Тарик. Уведомени бяха само пряко замесените и не присъстваха дори останалите старши и доверени оперативни служители на „Кросбоу“.

Първата фаза на операцията предвиждаше Хектор и Тарик, преоблечени като поклонници, да отлетят за Мека с един от многото пътнически полети. Тарик вече бе направил резервации, представяйки се като човек без връзка с „Банок Ойл“. Беше платил със саудитски риали, за да не оставя проследима следа от плащане с кредитна карта. Двамата щяха да летят директно от Дубай за Джеда, където щяха да вземат автобус, за да стигнат до свещения град. Наближаваше ислямският месец Дуал-Хиджа — пикът на поклоненията. През този период Мека щеше да бъде претъпкана със стотици хиляди богомолци. Хектор и Тарик просто щяха да бъдат погълнати от тълпата и щяха да бъдат невидими, без да се крият.

Тарик бе предприел предпазната мярка да резервира престой в един от най-евтините кервансараи на града, където за под двайсет долара на нощ те щяха да споделят общежитие с другите поклонници. Звяра никога нямаше да заподозре, че Хектор Крос ще се завре в подобна миша дупка.

Този план оставяше на Хектор малко под три седмици, за да се подготви, преди да предприемат пътуването от Абу Зара до Мека. Той знаеше, че арабският му е малко дървен и не би могъл да убеди опитен разпитващ. Тенът на лицето и ръцете му бе избледнял, а използването на грим не можеше да издържи при близък оглед.

По-важното обаче бе, че физическото му състояние не бе на нужното ниво, и той сам съзнаваше, че не е във форма за битка. Беше жизненоважно да се стегне.

Дейв Имбис и Тарик бяха предвидили необходимостта тези недостатъци да бъдат отстранени.

Хектор прекара една нощ в замайващия лукс на „Сийскейп Маншънс”. На следващата сутрин целуна Катрин, за да се сбогува с нея, след което двамата с Тарик отпътуваха, за да се присъединят към строителната бригада на саудитски предприемач, чиято компания издигаше поредния небостъргач по крайбрежието на Абу Зара.

Правителството на Абу Зара гледаше с неодобрение на създаването на синдикати в кралството. Емирът искаше да диктува условията и да не зависи от мнението на поданиците си. Следвайки този знак свише, бригадирите на „Кидаш Констракшън“ не бяха особено загрижени за правата на работниците — било то човешки или каквито и да било други.

Условията на живот бяха примитивни. Работата бе брутално изнурителна: шестнайсет до осемнайсет часа на ден в седемдневна седмица под изпепеляващото слънце, прекарани в носене на чували с цимент и натрошени камъни на стотици метри нагоре по стръмно скеле, или работа с мотика и лопата в дълбоките основи, докато мускулите започнеха да изнемогват. Лицето и ръцете на Хектор добиха тъмен бронзов загар. Другите в бригадата бяха истински отрепки. В маниерите им нямаше и намек за изтънченост. Езикът им бе цветист и жаргонен. Не след дълго Хектор си възвърна забравената гладкост в речта. Той издържа стоически десет дни на работната площадка на „Кидаш“, преди двамата с Тарик да се прехвърлят на сто и петдесет километра на юг в пустинята, където се намираше основната петролна инсталация на „Банок Ойл“. Тук прекарваха по три-четири часа дневно на стрелковия полигон, шлифовайки уменията си с пистолет и пушка.

Благодарение на контактите си с американски военни и на гениалните си способности, когато се отнасяше за закупуване на оръжие, Дейв Имбис бе успял да се сдобие с полуавтоматична снайперска система М110 SASS. Хектор бе упражнил директорския си авторитет, за да изпрати самолета на „Банок Ойл“ да докара оръжието от главната база на американската морска пехота в Афганистан. След няколко часа тренировки Хектор нареди редица от шест жълти топки за тенис върху пясъчна дюна. Съображенията му бяха, че топката за тенис представлява по-малка цел от човешки мозък. От разстояние триста и петдесет метра той можа да пръсне на парчета всяка топка със само шест последователни бързи изстрела.

Оръжието, включително феноменално точната му оптика, тежеше само десетина килограма. Ако бъдеше разглобено на съставните си части, то можеше да бъде скрито и пренесено от двама мъже. Точно през шосето, от другата страна на джамията, в която проповядваше Аазим Муктар, се намираше малък обществен парк с площ около десетина декара. Тарик бе открил идеалното място в градината на парка, откъдето можеше да се проследи моллата по време на всекидневния му път от дома до джамията и обратно. Тарик бе измерил с крачки разстоянието и то се бе оказало двеста и десет метра. Дори при движеща се цел, това за Хектор означаваше безпогрешен изстрел в главата.

Разбира се, по-трудната част се състоеше във вкарването на Ml 10 SASS в Мека. Тарик бе разработил свой контакт в една транспортна компания, която по време на поклонническия сезон прекарваше всекидневно хиляди тонове карго от летището на Джеда до Мека. Товарът представляваше основно нетрайни хранителни стоки. Тарик обаче бе уверен, че ще може да прекара и снайперската система, разглобена на съставните й части. Те можеха да бъдат надписани като резервни части за по-тежка машина, например климатична система или асансьорен блок. Дейв Имбис работеше съвместно с него върху този проект. Той също имаше многобройни контакти в Саудитска Арабия, които можеха да бъдат подкупени или придумани да им помогнат. Но всичко това спадаше към категорията на дългосрочното планиране. Разполагаха с предостатъчно време, за да измислят безпогрешна схема. Окончателният план щеше да се оформи едва когато Хектор вземеше решение за убийство.

Последните десет дни преди отпътуването за Мека бяха посветени на постигането на върхова физическа форма, което Хектор си бе поставил като задача. Дейв Имбис изпрати в базата един от треньорите си по карате. Това създание бе повече машина, отколкото човек. Той докара Хектор до границите на издръжливостта му и след това го изтласка през тях, без ни най-малко да се съобразява с неговия пост или статус, както и с факта, че Хектор бе двойно по-възрастен от него. Към края Хектор си заслужи уважението му, като научи младия вълк да заобикаля отдалече водача на глутницата.

Пред последните шест последователни дни на подготовката си Хектор използва хеликоптера за полети навътре в пустинята, като двамата с Тарик бяха в пълно бойно снаряжение. Тренираха парашутни скокове от ниска височина, а след това изминаваха на бегом десетте километра до базата, все така с цялата екипировка, включително парашутите на гърба си.

В началото на тренировъчния процес за Хектор бе много по-трудно, отколкото за всеки по-млад мъж. Но след като започна бързо да влиза във форма, той започна да плува в свои води. Спеше дълбоко и без сънища. Ужасната куха болка, оставена от Хейзъл, започна да утихва. От един момент нататък започна да си спомня за нея повече с радост, отколкото с безнадеждно отчаяние. Знаеше, че ще отмъсти за смъртта й и че тя може би ще почива в мир по-спокойна, след като той завърши делото си.

И както тялото му възвръщаше силата си, така укрепваше и дружбата му с Тарик. Двамата се сближиха отново както някога. Имаха толкова много съвместни преживявания и бяха преминали през какви ли не изпитания. Бяха се сражавали рамо до рамо на бойното поле. И двамата бяха загубили любима съпруга, станала жертва на ненаситната жестокост на Звяра. Жената на Тарик, Далия, бе изгоряла с невръстния им син в собствения им дом. Споделената трагедия ги свързваше най-силно.

Хектор установи, че може да говори с Тарик за смъртта на Хейзъл така, както не можеше с никого другиго, дори не и с Пади или Настя. Хейзъл ги бе съпровождала по време на експедицията им до Пунтленд, за да спаси дъщеря си Кайла от крепостта на хан Типоо Тип. Тарик бе станал свидетел на смелостта и физическата й издръжливост, които не отстъпваха дори на най-коравите мъже в „Кросбоу“. И бе започнал да изпитва дълбоко уважение и възхищение към Хейзъл. И искаше да знае всички подробности около засадата, която Звяра й бе устроил. Слушаше внимателно, когато Хектор обясни как бе проведена атаката. В края на описанието Тарик печално бе склонил глава и бе запазил мълчание известно време, загледан в пустинята от върха на дюната, където бяха седнали, за да си починат. След това се бе изкашлял и бе изплюл жълта храчка. Тя падна и се изтърколи надолу по дюната като малка топка пясък. Двамата бяха проследили хода й все така мълчаливо, докато тя спря в основата на дюната, и тогава Тарик попита:

— Но как са знаели, че приближавате?

Въпросът изненада Хектор.

— Двете свине на мотоциклета сигурно са ни проследили, когато излязохме от Харли Стрийт. Вероятно са се обадили на причакващия ни маскиран шофьор на камиона — обясни той.

Да, това ми е ясно, но откъде мотоциклетистите са научили, че ти и Хейзъл ще посетите лекаря й точно тази сутрин? Кой друг знаеше, че тя има насрочен преглед при него?

Хектор го изгледа безмълвно няколко секунди и след това тихо изруга.

— Мамка му! Прав си… Никой не знаеше освен Хейзъл, секретарката й и аз.

— Имаш ли доверие на секретарката?

— Работила е години наред за Хейзъл. Не е възможно да е била тя. Бих се заклел, че е така!

— Но някой е знаел — твърдо заяви Тарик. — Защото това е единственото обяснение на случилото се.

— Не мислех логично — мрачно призна Хектор. — Прав си, разбира се. Някой трябва да е знаел. Трябваше веднага да се сетя. Остарявам ли вече, приятелю?

— Не, Хектор. Просто не си бил на себе си след смъртта на Хейзъл. Когато убиха моята Далия и бебето ни, аз бях като бясно куче в продължение на година. Отлично разбирам какво ти е било… Минал съм по този път преди теб.

— Когато се върна в Лондон, някой ще умре по ужасен начин — закани се Хектор.

— Само че преди това аз и ти трябва да отидем в Мека, за да проследим кървавата следа, която ни води натам. — Тарик сложи ръка върху ръката на Хектор. — Всяко нещо с времето си. Но накрая ще откриеш онзи, който ти е причинил това ужасно нещо. Усещам го със сърцето си. И бих искал да бъда с теб, когато го намериш.

Останаха да седят все така мълчаливо, а Хектор мислеше за връзката между тях, която се бе засилвала с годините. Усещаше, че платоничната обич на един мъж към друг е едно от възможно най-благородните изживявания.

Ето още един човек, на когото мога да доверя живота си, помисли си той с абсолютна увереност и му стана по-леко.

***

Когато шест дни по-късно двамата взеха препълнения полет от Дубай за Джеда, те бяха в превъзходна физическа форма, кожата на Хектор бе с тъмен слънчев загар, а брадата му беше черна и къдрава. Пътуваха с малко багаж, понеже не носеха със себе си нито оръжие, нито каквито и да било електронни устройства от рода на мобилни телефони. Бяха взели билетите си с включен обратен полет, паспортите и шепа смачкани и износени банкноти в чантички на колана, който все от тях носеше под робата. Основните тоалетни принадлежности и малкото дрехи бяха в малки стегнати вързопи.

Самолетът бе чартър за поклонници — древен витлов „Фокер“, базиран на спомагателно вътрешно летище. Климатикът бе немислим лукс и миризмата на немити тела в кабината бе такава, че очите се насълзяваха. Седалките бяха тесни и нетапицирани. Мястото за крака бе толкова малко, че коленете на Хектор се намираха под брадичката му. Детето на реда пред него се изпика на пода по време на излитането и струйката потече назад под краката на Хектор. Полетът продължи три часа, но му се сториха като трийсет.

След като минаха през паспортния контрол и другите летищни формалности в Джеда, наложи се да изчакат седем часа, преди да си намерят места за правостоящи в автобус на обществения транспорт с курс за Мека. Автобусът се повреди два пъти по пътя, така че стигна в Светия град доста след полунощ. Хотелът, резервиран от Тарик за двамата, се намираше далече от великолепните сгради от оцветен мрамор, разположени в централните райони на града. Той беше скрит в плетеницата от тесни криволичещи улички. Стаята се оказа споделена с други дванайсет поклонници. Но никакво хъркане и пърдене не можаха да задържат Хектор буден за дълго. Още преди съмване всички в стаята се размърдаха.

Хектор изчака реда си в единствения клозет с клекало, след което се изми, загребвайки студена вода с тас, вързан с верига към основата на умивалника. Облякоха чисти роби и слязоха на шумната и тясна улица, носейки скромните си лични вещи.

Закусиха със силно подправени кръгли питки чапатис, които си купиха от подвижна крайпътна сергия, а след това поеха по десетте километра до центъра на града.

Саудитското кралско семейство е вложило милиарди долари от петрола в това най-свещено за исляма място. В центъра му се намира внушително струпване от кули, куполи, минарета, сгради и площади, изградени от украсен със златни орнаменти мрамор. Всичко това заобикаля най-почитаната джамия в исляма, „Масджид ал— Харам”, и светинята Кааба[5], които били издигнати преди хиляда и четиристотин години от ръката на самия пророк. Всеки истински мюсюлманин се обръща с лице към тези паметници по време на петте си молитви всеки ден.

Само в Мека има още стотици не толкова почитани джамии, много от които са от езическите времена. Аазим Муктар проповядваше именно в една от тези по-незначителни джамии. Тя се казваше „Масджид ибн Бааз“ и се намираше в западната периферия на квартала Азизия. Отвън изглеждаше съвсем съвременна, но Тарик увери Хектор, че е на над хиляда години и широко почитана от голям брой известни духовници, които се молят и проповядват в прилежащия й район.

Навлязоха в обществения парк, намиращ се от другата страна на улицата срещу джамията. „Паркът“ представляваше десет-петнайсет декара гола, изгоряла от слънцето земя, но стотици поклонници вече се бяха събрали тук и чакаха да посетят джамията отсреща и да участват в дур, обедната молитва.

Тарик отведе Хектор до леко издигната могила в центъра на парка, където растеше гъст шубрак от бодливата пустинна еуфорбия. Клекнаха там един до друг в кафявата трева до групите чакащи богомолци. Разделиха си обяда, състоящ се от хумус[6] и фалафел[7], загърнати в замесен без квас хляб. След това пиха от обща бутилка студен мътен чай, който Тарик бе купил от крайпътна сергия. Тарик внимателно избърса гърлото на бутилката в полата на робата си, преди да я подаде на Хектор.

Докато се хранеха, Тарик посочи простиращата се пред тях зона за атаката и Хектор я огледа с окото на снайперист.

— Реших, че двамата с теб можем да заемем позиция сред онези храсти. — Тарик посочи с брадичка еуфорбията. — Достатъчно гъсти са, за да ни скрият заедно с оръжието. Рано сутрин тук идват много малко хора. Към шест часа сутринта Аазим Муктар излиза от дома си в неговия комплекс на около четиристотин метра по-нагоре по пътя — посочи той сградата с плосък покрив. — Върви откъм далечната страна на пътя, заобиколен от голям брой негови последователи.

— Ще мога ли го различа сред толкова хора? Определено не бих искал да прахосвам първия изстрел за грешен човек.

— Ще го видиш днес. Видиш ли го веднъж, ще го запомниш за цял живот. Той изпъква във всяка тълпа — увери го Тарик.

— Ще е подвижна цел — продължи да размишлява на глас Хектор, но Тарик не се съгласи.

— Ако си търпелив, не е задължително да бъде така. По пътя го обсаждат най-различни просители. Те лягат пред него и го молят за благословията му, а други му протягат болните си деца, за да ги докосне и излекува. Той не отказва на никого и спира за всекиго. Така че целта ще бъде неподвижна и лесна за човек като теб. — Тарик погледна през рамо. — След като Аазим Муктар падне, ще настане голяма суматоха и в хаоса за теб няма да е проблем да оставиш карабината и да се измъкнеш през задния портал на градината. Насреща има автобусна спирка, а по улицата непрестанно се движат триколесни тук-тук таксита. Някое от тях веднага ще те качи.

— Това ми е ясно. Ехото от изстрела ще се отрази от високите сгради на отсрещната страна на улицата. Никой няма да може да каже със сигурност откъде се е стреляло. Това ще ми даде добър аванс от време за измъкване.

— Нека не избързваме. Всичко това ще се случи, след като видиш и чуеш Аазим Муктар днес и решиш дали той е Звяра, разпоредил Хейзъл да бъде убита — тихо каза Тарик, защото наблизо до тях клечаха много непознати.

— Къде ли е Аазим Муктар в този момент? — попита Хектор. — Ти спомена, че идвал всяка сутрин много рано в джамията.

— Той идва рано всеки ден в шест часа, като часовник. Остава там цял ден. Провежда молитвите пет пъти дневно, както се изисква съгласно втория Стълб на исляма — обясни Тарик. — Проповядва два пъти — веднъж след обедната молитва дур и после след вечерната молитва иша. А след нея, към девет вечерта, се прибира у дома при семейството си. Много от последователите му вървят с него.

— Значи сега трябва да е в джамията?

— Със сигурност е там. — Тарик погледна часовника си. — Четиридесет минути след пладне е, значи сме улучили подходящ момент. Можем да изчакаме тук и да си починем.

Слънцето разпръскваше топлина, а шепотът на гласовете в тълпата около него бе приспивен и Хектор задряма. Внезапно се стресна. Не беше сигурен колко време е спал и бързо се огледа. Тарик го нямаше. Разтревожи се, но тогава го видя — Тарик идваше срещу него, като лавираше между групичките поклонници, разпръснати по прашната земя.

— Къде беше? — попита Хектор, когато Тарик клекна до него.

— Там — посочи му той обществената тоалетна до входа на парка. — Ходих да пусна една вода.

— Трябваше да ми кажеш — нервира се Хектор. Бяха в бърлогата на Звяра. Трябваше да могат да разчитат един на друг през всичкото време — това беше основен принцип.

— Съжалявам, ти спеше. — Тарик видимо се засегна от забележката, но си я заслужаваше. Хектор овладя раздразнението си. Може би беше прекалено чувствителен. Пък и той носеше в равна степен вина — не трябваше да заспива. Тарик седна до него и Хектор докосна леко рамото му в знак на помирение.

Малко по-късно от минарето на джамията в основата на хълма прозвуча острия напевен призив на мюезина за молитва. Тарик незабавно се изправи.

— Трябва да слезем за молитва — каза той и в гласа ivty имаше нетърпение, което не можеше да скрие. Хектор също се изправи и двамата се вляха в потока хора, устремен надолу към джамията. Оставиха сандалите си в двора пред главния вход на масджида и отидоха за измиване заедно с останалите богомолци. След това, боси и ритуално изчистени, влязоха с тълпата в масджида и се отпуснаха един до друг на колене върху вълнения килим за молитви с лице в посока към Кааба.

Възцари се осезаемо усещане за очакване, което бе обхванало всички богомолци. Сякаш всеки присъстващ бе затаил дъх. Когато молла Аазим Муктар Типоо Тип влезе в масджида, Хектор изпусна сдържания дъх и се отпусна заедно с останалите.

Тарик не бе преувеличил. Хектор нямаше никакви съмнения — той знаеше с категорична увереност, че това е Аазим Муктар. Мъжът имаше присъствие, което като че ли резонираше с голямата зала на джамията. Той буквално излъчваше някаква вътрешна сила. Хектор не бе сигурен дали това е зла, или добра сила, но тя беше могъща.

Външният му вид бе какъвто му го бяха описали: висок, слаб, симпатичен, със силни, почти свирепи черти. Този човек можеше да бъде убиец, прецени Хектор, но от друга страна, имаше прекалено много други неща, способни да поставят това допускане под съмнение. Устата му бе благородна, но не мека. Погледът му бе търсещ и прям, но не жесток. Хектор осъзна почти веднага, че този мъж представлява загадка.

Аазим Муктар се възкачи на минбара, амвона над събраните богомолци. Движеше се с грациозност, която издаваше, че тялото под робата е гъвкаво като тяло на красив хищник. Когато призова присъстващите към молитва, гласът му се отрази от всеки ъгъл на огромната зала и отекна от купола над тях. Хектор го съзерцаваше в захлас, докато той ги водеше през многобройните ритуални просвания и вричания. Улови се, че изпитва неувереност. В един момент усещаше, че това е човекът, когото трябва да убие, в следващия го връхлитаха съмнения и подкопаваха решимостта му. Вълните на дълбоко благоговение, излъчвани от заобикалящите го богомолци, влияеха на преценката му и го люлееха като тръстика на вятъра.

Знаеше, че е невъзможно, но някак му се искаше да се изправи пред този човек очи в очи, да може да отлепи слоевете, скриващи истинската му самоличност, да докосне сърцевината му и да установи със сигурност светец ли е, или демон. Почувства, че не би било достойно и за двамата, ако го застреля отдалече и от засада. Искаше доказателство, че е достоен за него враг или че е фин и честен човек, заслужаващ уважението му.

Официалните молитви свършиха. Богомолците се изправиха след последното просване и останаха коленичили. Вълна на очакване премина през плътните им редици и всяко отделно лице бе обърнато нагоре към внушителната фигура в минбара над тях.

Аазим Муктар седна с лице към хората. Повдигна дясната си ръка и започна да говори. Призоваващият звучен тембър на гласа му приковаваше вниманието на всички, дори на скептично настроения Хектор Крос.

— Избрал съм да ви говоря за закона Ал Кисас, закона за отмъщението, както е формулиран най-първо в Тората, в Изход 21:23–25, а впоследствие е одобрен от пророк Мохамед в сура 5 на Корана… Ал Кисас е правото на потърпевшата страна да поиска живот за живот, око за око, зъб за зъб, ръка за ръка, крак за крак, изгаряне за изгаряне, рана за рана, натъртване за натъртване.

Хектор почувства по гърба му да преминава полъха на леденостуден вятър. Избраната от Аазим тема беше прекалено близка до собствените му намерения, за да бъде това съвършено случайно. Седеше доста назад в препълнената зала и не виждаше по най-добрия начин лицето на моллата. Затова не можеше да разчете нито изражението му, нито блясъка в очите му.

— Ние знаем, че сура 5 от Корана е получена от пророка пряко свише. Знаем, че в Хадит са запазени описания как Мохамед е прилагал този аспект на шериата. Веднъж лелята на Анас, един от неговите другари, счупила зъб на слугинята и семейството й поискало компенсация, Анас отишъл при пророка и го помолил да се намеси. „Любими господарю — извикал той, — нали не трябва и тя да загуби зъб?“, но Мохамед отговорил: „Такъв е законът на Аллах“.

— Иншалла! — извикаха в хор слушателите.

— Дали обаче волята на Аллах и неговия пророк позволява да прикриваме жаждата си за отмъщение под плаща на свещен закон? — безжалостно се осведоми Аазим Муктар. — Затова ли Аллах, Всевиждащия и Всемогъщия, ни предлага втори избор? Това е кръвнината, или Ал Кисас. Потърпевшата страна може да приеме заплащане в брой или в натура, за да забрави за вината на извършителя. Не е нужно да се пролива кръв. За смъртта няма да бъде заплатено със смърт и гневът на Аллах ще бъде умилостивен.

— Машалла! — възликуваха събраните.

— Но дали алчността е по-благородна от отмъстителността? Има някои, които не са съгласни, че е така. И ето че Аллах ни предлага трети избор. Този избор е прошката.

— Аллах акбар! Бог е най-велик! — извикаха всички към небето.

— От друга страна, ако простим на убиеца, дали е справедливо той да си отиде, може би за да убие пак? Какво благородство на съзнанието се изисква от някого, за да позволи на убиеца на любимата му съпруга да оцелее?

— Не! Той трябва да умре! — извикаха всички гневно. Аазим Муктар ловко манипулираше всички в Сократовия оборващ стил, опровергавайки даден довод чрез доказване на грешката на извода, до който се стига, ако той бъде приет. Хектор наистина се възхищаваше на ловкостта му.

— Най-сетне, ако убиецът бъде убит, значи ли това, че брат му има правото да отмъсти за него? Ще се върне ли той, за да убие сина на убитата жена. Няма ли това да запрати човечеството в порочния кръг на смърт, пораждаща нова смърт?

Събралите се започнаха да обсъждат шепнешком помежду си казуса, разколебани и неуверени. Аазим Муктар ги остави да се поборят със съвестта си, преди да се съжали над тях.

— Не е ли възможно всяка нова епоха да открива собствения си морал? Може би онова, което е било справедливо и оправдано преди хилядолетие и половина, вече не е валидно. — Той вдигна две ръце и продължи с по-ведър тон: — Казано е не само в Светия Коран, но и в еврейската Тора, както и в християнската Библия, че когато наближи краят на света, какъвто го знаем, Бог ще ни изпрати Спасителя. Коранът ни казва, че Той ще царува над нас девет години и това ще бъде време на мир, любов и справедливост, няма да има повече зло и жестокост, а злодеянията ще изчезнат от лицето на земята.

— Иншалла!

— И има много, които вярват, че това благословено време на прошка и справедливост вече е настанало и Спасителят е вече сред нас.

— Аллах акбар!

Аазим се изправи на крака и направи знак за благословия в посока на всички, след което слезе на мраморния под и се скри през вратата зад минбара.

Богомолците също се изправиха на крака и се отправиха към изходите. Колективното настроение беше приповдигнато. Хората бяха възбудени и видимо трогнати от чутото. Тълпата бе толкова гъста, че Хектор се остави да бъде носен от нея. Колкото повече се приближаваше до изхода, толкова по-притиснат се чувстваше той. Непосредствените му съседи бяха до един едри и високи, много от тях на ръст колкото самия него. Сякаш бяха подбирани по телосложение.

Огледа се за Тарик, но не го видя. Изглежда, плътният човешки поток го бе увлякъл в друга посока. Това не го обезпокои. Знаеше, че двамата ще се намерят в двора отвън. Само че в момента едва можеше да диша от притискащите го тела. Лицето на мъжа отдясно бе само на сантиметри от неговото, а устните му почти докосваха ухото му.

— Ефенди… — каза той тихо на арабски и Хектор се стресна от употребата на уважителната форма на обръщение. — Моля ви да не се безпокоите. Не сте в опасност и не искаме да ви причиним нищо лошо. Обаче аз настоявам да дойдете с нас, ако обичате. — Употребата на множествено число веднага изясни на Хектор ситуацията. Нямаше съмнение, че всички мъже в пряко съседство работеха в екип. Прецени на око, че са поне двайсетина. Беше техен пленник с такава сигурност, както ако му бяха сложили белезници и вериги на краката. Опита се да претегли какви са шансовете му. Можеше да се справи с двама, трима или дори десетима от тях, но в крайна сметка те щяха да надделеят. Дори ако успееше да се измъкне от групата, нямаше никаква представа накъде да търси изход в неизвестния му лабиринт на джамията. Беше невъоръжен и се намираше в непознат град на чужда страна. Срещу него щяха да се опълчат всички до един. Нямаше да стигне далече. Моментът не беше подходящ да търси спасение чрез бягство. Трябваше да изчака удобно за него стечение на обстоятелствата.

— Къде ме водите?

Въпросът безспорно бе глупав, но той го зададе, за да спечели време. Мислеше трескаво. Къде, по дяволите, е Тарик? Тарик бе най-добрият му шанс. Тарик бе изобретателен и смел. Най-важното — Тарик бе лоялен и предан.

— Молла Аазим Муктар Типоо Тип иска да знаете, че е изключително важно да го посетите като негов почетен гост. Той желае да говори с вас. Заповядано ни е да ви заведем в дома му.

— Мисля, че ме бъркате с някого! — протестира Хектор.

— Няма никаква грешка, ефенди. Знаем кой сте.

Хектор замълча, което беше последен безполезен опит за защита. Можеше само да се надява, че Тарик е осъзнал опасното положение, в което се намираха, и щеше да намери някакво решение. И тогава чу един от мъжете зад него тихо да предупреждава другарите си:

— Внимавайте. Може да е въоръжен.

— Не е. И двамата са невъоръжени. — Отговорът на един от останалите араби бе уверен, без сянка на съмнение.

Хектор бе смаян от извода, който следваше от този простичък отговор. Мъжът бе използвал множествено число, а това означаваше, че включва и Тарик. Само Тарик знаеше, че и двамата са невъоръжени, а оттук следваше, че Тарик им го е казал.

„Тарик! — Безмълвният отчаян писък се изтръгна сякаш от душата му. — Тарик е говорил с тях. Тарик е предател.“ Спря като закован. Веднага го сбутаха да върви напред, не брутално, но твърдо. Похитителите му сякаш стегнаха още обръча си около него.

„Кога го е направил? Та той беше с мен през цялото време, кога…?“ И тогава се сети. Тарик се бе отделил, докато той спеше. „Предател! Вкара ме в устата на Звяра!“

Разбра с абсолютна непоколебимост, че ще убие Тарик… Тарик, когото бе обичал като собствен брат. Тарик щеше да умре и тази мисъл му даде сила. Сега вече имаше опората на твърдата решимост. Щеше да убие и двамата — Тарик и Аазим Муктар Типоо Тип. Ако това означаваше да умре заедно с тях, щеше да го приеме, тъй като на този свят не бе останало нищо, в което истински да вярва.

***

Напуснаха джамията през главния вход и завиха по пътя към заградения жилищен комплекс, който Тарик му бе посочил като дом на Аазим Муктар. Вървяха бързо, почти маршируваха в стегнат строй с Хектор в средата на групата. Когато стигнаха портала на комплекса, вратите се разтвориха отвътре и те влязоха в павиран вътрешен двор. В центъра му се издигаше голям баобаб с разпрострени клони. Под сянката му седеше групичка от забулени жени и малки деца. Те проследиха с интерес съпровождането на Хектор до стъпалата, водещи към верандата на бунгало с плосък покрив.

Постройката бе скромна, непретенциозна и по никакъв начин не изглеждаше като дом, достоен за висш духовник или важен държавник. По-голямата част от ескорта на Хектор спря в основата на стълбището, но двама се отделиха, застанаха от двете му страни, прихванаха го под мишниците и го насочиха нагоре към верандата. Хектор нервно се освободи от ръцете им и те не се противопоставиха. Взе стъпалата през едно и спря, когато стигна до площадката. Вратата пред него бе отворена и той се приближи до нея с няколко твърди крачки. След това спря на прага, за да се адаптира зрението му след яркото слънце на двора.

Стаята бе голяма, но икономично мебелирана в арабски стил. Мебелите бяха подредени до стените, а центърът на стаята бе съзнателно оставен празен. Единственият присъстващ бе Аазим Муктар. Той седеше с кръстосани крака до ниска масичка върху купчина възглавници от зелено кадифе. Изправи се с едно леко гъвкаво движение и се поклони, като докосна с пръсти устните, челото, устните и сърцето си. След това изправи гръб и тихо каза:

— Вие сте добре дошъл в дома ми, господин Крос.

— Много любезно от ваша страна да ме поканите, шейх Типоо Тип — отвърна на поклона Хекгор, а Аазим Муктар направи лека гримаса заради ироничния тон.

— Ще бъде най-добре, ако говорим свободно и открито, господин Крос. Не искам да ви задържам по-дълго от абсолютно необходимото. — Английският му бе перфектен, издаваше високо образование и бе като на всеки английски аристократ.

— Не бих очаквал нищо друго от вас, молла Аазим Муктар.

— Седнете, сър. — Моллата посочи стола с висока облегалка, който очевидно бе внесен тук заради Хектор. Хектор отиде до него без колебание и седна. Намираше се в доста неизгодно положение, така че се налагаше да поддържа сурово изражение и да съхранява вътрешната си решимост.

Аазим Муктар се отпусна срещу него с кръстосани крака върху възглавниците. Двамата се огледаха взаимно и после Аазим Муктар наруши тишината:

— Известно ли ви е, че срещнах съпругата ви преди години на прием в лондонската резиденция на американския посланик? Хейзъл Банок-Крос бе много красива и изискана дама. Харесах я веднага и й се възхитих.

Хектор пое бавно и дълбоко въздух. Не искаше гласът му да издаде гнева, изпълващ всяка клетка на тялото му. Когато отговори, направи го с тих глас и премерен тон.

— В такъв случай защо я убихте?

Очите на Аазим Муктар бяха тъмни и изразителни. Миглите му бяха дълги, почти женствени и несъвместими с мъжките му черти. Погледът му се изпълни със сянката на болка и печал. Той се наведе напред към Хектор и за миг изглеждаше, че ще протегне ръка и ще го докосне, но се въздържа. Седна обратно и издържа на гневния поглед на Хектор.

— Нека бъда чут от Аллах и неговия пророк, когато заявя, че това не е истина, сър. Не съм замесен по никакъв начин в убийството на съпругата ви.

— А нека аз ви кажа, сър, че думите играят по езика на онзи, който се вади хляба с тях.

— Има ли начин да ви уверя? — тихо попита Муктар. — Тъгувам за нея почти толкова, колкото и вие.

— Не мога да си представя какво би ме убедило в това — каза му Хектор. — Няма друг, освен вас, който да има мотив. Кредото да се отмъщава и убива в името на възмездието е дълбоко вкоренено във вашата религия, вашата култура и вашата психика.

— Това не е вярно, господин Крос. Съществува още и светлината на прошката, която ни води напред. Не се ли вслушахте в довода, който отправих лично към вас днес в джамията? Призовах ви да сложите край на порочния кръг от убийства без край.

— Чух какво казахте — отговори Хектор, — но не вярвам на нито дума от приказките ви.

— В такъв случай не ми оставяте избор.

— Какво означава това? Че ще убиете и мен ли?

— Не, сър. Не съм убил прекрасната ви съпруга, няма да убия и вас. Вие сте гост на дома ми. Намирате се под моя закрила. Ще ме изчакате ли още малко, господин Крос…

Хектор не отговори и Аазим Муктар стана и напусна стаята. Хектор скочи от стола си и бързо обходи помещението. Очите му се стрелкаха на всички страни в търсене на изход за бягство или поне на някакво оръжие, с което да се отбранява. Но не намери нищо, освен книги и свитъци, а когато надникна през прозореца, видя, че дворът все още е пълен с последователите на моллата. Намираше се в капан и беше напълно безпомощен.

След няколко минути Муктар се върна.

— Извинете ме, господин Крос, но трябваше да дам последни нареждания за извеждането ви от града. Може да не го знаете, но е сериозно престъпление в светите градове Мека и Медина да влизат лица, които не са приели исляма. Наказанието е обезглавяване. Имам кола и шофьор, които ви чакат пред портала на комплекса, за да ви отведат до летището на Джеда. Направил съм резервация за първа класа на полет на „Емирейтс“ от Джеда за Абу Зара, който излита тази нощ в 22:00 часа местно време. След като излетите, хората ви в „Кросбоу Секюрити“ ще бъдат предупредени за пристигането ви. Но трябва да напуснете Мека незабавно.

Хектор се вторачи в него изумен и невярващ. Нима щяха да го освободят? Не, имаше някаква измама, усещаше го. Опита се проникне зад открития поглед на моллата, зад откровеното му изражение.

— Моля ви, господин Крос. Въпросът е на живот и смърт. Трябва да напуснете веднага. Ще ви следвам в отделна кола. Ще имаме друга възможност да говорим пак във ВИП стаята на летището в Джеда, която съм резервирал.

Хектор леко наклони глава, симулирайки съгласие. Знаеше, че когато шофьорът го изведе в пустинята, там с нетърпение ще го чака наказателна рота от религиозни фанатици. Сигурно вече бяха изкопали гроба му.

Без значение какво е намислил този неискрен мръсник, шансовете ми са по-добри в пустинята, отколкото в ограниченото пространство тук, реши той.

— Много щедро от ваша страна… — започна той, но Аазим Муктар го прекъсна.

— Ето самолетния ви билет — подаде на Хектор плик с емблемата на „Емирейтс“. Хектор отвори плика и провери името в билета. Беше същото като фалшивото име в паспорта, с който бе пътувал дотук. Предателят Тарик, разбира се, бе предал тази информация.

Хектор вдигна поглед.

— Изглежда наред.

— Добре! Тръгвайте в такъв случай. Веднага! Ще се видим пак в Джеда.

Той задържа вратата отворена, а Хектор мина през нея и изтича надолу по стъпалата до двора. От улицата през портала веднага влезе черна лимузина „Мерцедес“ и закова пред Хектор. Брадат шофьор с черен тюрбан изскочи от мястото на шофьора и отвори задната врата. Веднага щом Хектор се намести на седалката, шофьорът затръшна вратата и се шмугна обратно зад волана. Редиците на поклонниците се разтвориха, пропуснаха мерцедеса и колата мина през тях, през вратата на комплекса и излезе обратно на улицата. Хектор погледна през задния прозорец. Аазим Муктар стоеше на верандата на бунгалото и наблюдаваше заминаването му.

Хектор прекара цялото пътуване до Джеда терзан от нерешителност. Беше много лесно да се пресегне, да хване в ключ врата на шофьора и да го счупи. После можеше да вземе мерцедеса и да се опита да се добере до границата с Абу Зара. Тя обаче се намираше на хиляда и седемстотин километра разстояние, а индикаторът за гориво на таблото на мерцедеса показваше по-малко от половин резервоар. Нямаше у себе си повече от няколко долара, а те в никакъв случай не стигаха за доливане. Шофьорът може и да носеше пари в брой, но Хектор се съмняваше в това. Човекът най-вероятно разполагаше с карта за зареждане или някаква тип дебитна карта. Без пари нямаше никакъв шанс. На всичко отгоре, след като бъдеше алармирана, саудитската полиция щеше да разпрати бюлетин за задържане до всеки контролен пункт по пътищата в кралството. Едва ли щеше да измине и стотина километра, преди да го заловят, камо ли хиляда и седемстотин. Заряза тази идея.

След това се замисли за Аазим Муктар Типоо Тип и сложи на везните вината срещу невинността му. Можеше ли да му има доверие? Когато го бе слушал да говори в джамията, бе останал почти убеден, че може. Но сега, след като го бяха освободили, Хектор бе почти сигурен, че става дума за някакъв номер. И със свито сърце очакваше поредния шок.

Между задните седалки на мерцедеса имаше телефон. Вдигна слушалката и я доближи до ухото си. Чу сигнала за набиране. Отвори плика с билета и откри телефонния номер на бюрото за чекиране на „Емирейтс“ на летището в Джеда. Набра го и на третото позвъняване му отговори женски глас. Съобщи на служителката данните от билета.

— Можете ли да потвърдите, че около резервацията ми няма проблеми, ако обичате?

— Момент така, сър. — Кратка пауза и гласът й отново се разнесе в слушалката: — Да, сър. Очакваме ви. Вие сте вече чекиран онлайн. Полетът ви засега остава по разписание. Излитането е в 22:00 часа.

Остави слушалката обратно на вилката. Всичко изглеждаше наред… може би прекалено наред. Онова, което в крайна сметка му помогна да реши, бе мисълта за Хейзъл. Беше длъжен пред паметта й да се изправи пред Аазим Муктар и да доведе нещата докрай, без значение какъв бе рискът. Стори му се, че чува гласа й: „Трябва да го направиш, мили. Трябва да го направиш или аз никога няма да намеря покой“.

Облегна се на седалката и остави шофьора да го откара до Джеда.

***

Пред входа за първа класа на терминала на „Емирейтс“ на летището в Джеда портиер в традиционна роба отвори вратата на мерцедеса и с подчертано уважение го придружи до резервираната на негово име частна стая. В мига, в който се озова сам, Хектор пробва вратата и установи, че тя не е заключена. Открехна я и погледна навън през пролуката. Не се виждаха пазачи. Усети, че е повече заинтригуван, отколкото изплашен. Затвори вратата и огледа луксозно мебелираната стая. Устата му бе изсъхнала от горчивия вкус на опасността.

Бих дал девствеността си за чаша свестен скоч, помисли си той, но в крепостта на исляма бе немислимо да получи законно алкохол. Изпи като заместител чаша „Перие“, наля си втора и я отнесе до един от диваните с кожена тапицерия. Отпусна се в меката му прегръдка и в този момент на вратата се почука.

— Влезте — извика той и Аазим Муктар се появи на прага.

Трябва да бе следвал отблизо мерцедеса на Хектор от Мека дотук. Онова, което изненада Хектор, бе забулената жена, следваща моллата. Тя тихо плачеше под воала си. Водеше за ръка момче с кафява кожа на възраст шест или седем години. Беше сладко хлапе с къдрави кичури и огромни тъмни очи. Смучеше палеца си и изглеждаше нещастно и объркано. Аазим Муктар направи знак на жената и тя бързо се завря в ъгъла на стаята и клекна на пода, притискайки момченцето към гърдите си. Хектор зърна за миг проблясването на очите й зад воала, когато тя го погледна, но после жената отново се разрида. Аазим Муктар остро я сгълча да мълчи, след което седна на креслото с лице срещу Хектор.

— Качването на самолета ще бъде обявено след четиридесет и пет минути — съобщи той на Хектор. — Това е времето, с което разполагам, за да ви убедя, че не съм виновен за убийството на съпругата ви. Но нека започна с това, че знам всички подробности за трагичното противопоставяне на вашето и моето семейство. И двете страни дадоха твърде много жертви. Мога да приема, че вие сте били действащ военен и че се е случвало да убивате при изпълнение на служебните ви задължения. Но за съжаление, случаят невинаги е бил такъв и много често сте вземали закона в ръцете си. — Той замълча и погледна Хектор в очите.

— Продължавайте! — безстрастно го подкани Хектор

— Приемам факта, че баща ми и повечето ми братя са били пирати и са действали в пряко нарушение на международните закони. Отвличали са търговски кораби в открито море и са задържали екипажите им с цел откуп. Още като много млад аз се дистанцирах от престъпленията, извършвани от моето семейство, и заминах за Англия, за да бъда колкото е възможно по-далече от тях. Никога не съм и помислял, че имам каквото и да е било право на ответен удар срещу вас или вашето семейство. Казах ви вече, че съм срещал жена ви и й се възхищавам. Бях напълно съкрушен, когато научих за смъртта й. Тя е в нарушение на всички закони на хората и на Бог. Аз обаче знаех, че след нейната смърт вие ще тръгнете след мен, за да отмъстите за греховете на моя клан.

— Слушам ви с цялото си внимание.

— Очаквах с тягостно чувство този ден на нашата среща и се подготвих за него.

— Сигурен съм, че е така — отвърна Хектор и този път изражението му бе мрачно.

— Но не по вашия начин, господин Крос, защото вашият начин е с огън и меч.

— А какъв е вашият начин, молла Типоо Тип?

— Моят начин е продиктуван от Аллах. Аз вярвам във взаимната прошка. Вярвам в Ал Кисас. Предлагам ви живот срещу живота. — Той стана от стола и отиде до сгушената в ъгъла жена с детето. Хвана момчето за ръчичката и го доведе пред Хектор. — Това е синът ми. На шест години е. Казва се Курум, което означава щастие.

— Красиво момче — отбеляза Хектор.

— Ваш е — каза на арабски Аазим Муктар и леко бутна детето напред.

Хектор скочи от мястото си смаян.

— Какво, за бога, ще правя с него?

— Вземете го в името на Аллах и го задръжте като заложник на добрата ми воля. Ако намерите неопровержимо доказателство, че аз съм убил жена ви, убийте го съгласно закона Ал Кисас и аз ще ви простя.

Жената изпищя и се хвърли към тях.

— Това е синът ми. Единственият ми син! Убийте мен, ако трябва, ефенди. Но не убивайте сина ми. — Тя разкъса воала и започна да дере с нокти лицето си, оставяйки дълбоки следи по бузите. Кръвта закапа от брадичката й. После изпълзя до краката на Хектор: — Убийте ме, но нека синът ми да живее… умолявам ви!

— Млъкни, жено! — опита се да я успокои мъжът й. Сложи ръка на рамото й и я издърпа назад. После се обърна с лице към Хектор. Бръкна под бялата си роба, извади кожен портфейл и му го подаде: — Това са документите, позволяващи ви да вземете Курум с вас — самолетният му билет за същия полет, паспортът му и свидетелството за осиновяване, в което е вписано името ви като опекун. Какво решавате, господин Крос?

Хектор продължаваше да стои изправен и напълно поразен. Това бе възможно най-последното нещо, което бе очаквал. Погледна надолу към детето. Поклати глава, неспособен да приеме случващото се. Посегна и докосна главичката на момченцето. Къдрите му бяха твърди и пружинираха под пръстите му. Курум не направи опит да се отдръпне. Вдигна глава и го погледна. Очите му бяха тъмни, а погледът не по детински мъдър. Детето тихо промълви:

— Баща ми казва, че трябва да дойда с вас, ефенди. Баща ми казва, че вече съм мъж и трябва да се държа като мъж. Такава е волята на Аллах.

Хектор все още бе неспособен да проговори. Гърлото му бе сухо, а пулсът биеше в слепоочията му като барабан. Наведе се, взе детето, вдигна го и го подпря на хълбока си. Курум не се съпротивляваше. Хектор извърна глава и погледна баща му.

Най-сетне можа да надникне в душата на този човек и онова, което видя там, беше добро. Разбра с абсолютна сигурност, че този човек не е Звяра, когото преследваше.

Хектор погледна отново детето, което държеше.

— Ти си мой заложник, Курум. — Майка му го чу и простена. Хектор не й обърна внимание и продължи да говори само на момчето: — Знаеш ли какво означава това, Курум? — Малчуганът поклати глава и Хектор продължи: — Означава, че си смел и добър, също както е смел и добър баща ти. — Той пусна Курум да стъпи на краката си, завъртя го с лице към баща му и майка му и лекичко го побутна към тях. — Върни се при майка си, Курум, и добре се грижи за нея, защото сега вече си мъж, също като баща ти.

Жената разтвори ръце и момчето се хвърли в обятията й. Тя се разплака и тръгна към вратата. Когато стигна до нея, спря, и погледна назад към Хектор, през сълзите и кръвта от раните по лицето й.

— Господарю… — поде тя, но гласът й изневери.

— Върви! — заповяда й Хектор. — Вземи сина си и вървете с волята на Аллах.

Тя излезе и затвори тихо вратата зад себе си. Хектор и Аазим Муктар останаха сами един срещу друг в стаята.

— Сигурен ли сте? — попита Аазим.

— Никога не съм бил по-сигурен за нещо друго в живота си.

— Няма думи, с които да изразя колко дълбоко съм ви благодарен — поклони се Аазим. — Вие ми направихте подарък, пред който въображението бледнее. Никога няма да мога да ви се отплатя.

— Платено ми е изцяло. Самият факт, че познавам човек с вашата святост, обогати живота ми.

— Продължавам да съм ви задължен. Животът на сина ми е несравним с нищо друго — искрено каза Аазим. — Научих, че сте видели човека, убил жена ви, и той е носел гангстерска татуировка.

— Тарик Хакам ви го е съобщил! — ядоса се отново Хектор. — Този човек е предател. Той предаде нашето приятелство. Един ден ще го убия!

— Не, господин Крос. Той не е ваш враг. — Хектор непреклонно поклати глава, но Аазим вдигна ръка, за да го спре. — Някой ден ще го разберете. Тарик Хакам ме помоли да ви предам съобщение. Да ви кажа ли какво е то?

— Щом настоявате…

— Той казва, че не е имало друг начин да ви убеди, че търсите врага си не където трябва. Каза, че двамата с вас е трябвало да се срещнем, за да се разберем.

— Няма никога да го приема обратно, независимо какво е казал. Просто е невъзможно отново да му имам доверие.

— Тарик знае това.

— И какво ще прави сега?

— Решил е да изостави пътя на воина. Отсега нататък ще следва пътя, който извежда в нозете на Аллах.

— Значи е открил Бог и е станал един от вашите поклонници, така ли? Радвам се за теб, стари мошенико.

— Стари мошенико? Уверяваше ме, че ще споменете това — усмихна се Аазим. — Но…

Прекъсна го съобщение по оповестителната система на летището:

— Последно повикване за всички пътници на полет ЕК 805 с „Емирейтс“ до Абу Зара. Пътниците трябва веднага да се придвижат до изход А26 за незабавно качване на борда на самолета.

— Времето ни изтича, господин Крос. Когато живях в Лондон, работех за човек, посветил живота си да помага за превъзпитаването на млади мюсюлмани, заловени в престъпна дейност по улиците на големите британски градове. Ще му се обадя да се свърже с вас. Може би той ще може да ви помогне да откриете убиеца с татуировка на Маалик. И може би по този начин ще можете със сигурност да идентифицирате скрития враг.

— Как ще го изпратите при мен, Аазим Типоо Тип? Та вие не знаете къде живея…

— След опожаряването на „Брандън Хол" вие се преместихте за постоянно на Конрад Роуд номер 11 в Белгрейвия. Основният ви имейл адрес е cross@crossbow.com, но имате, разбира се, и много други. Така ли е, господин Крос?

Хектор наклони глава в знак на иронично признание.

— Тарик ви е казал всичко за мен. Няма да се изненадам, ако знаете и кой номер обувки нося.

— Английски размер единайсет и половина — отговори напълно сериозно Аазим и този път Хектор гръмко се изсмя.

— Сбогом, Аазим Типоо Тип. Няма никога да ви забравя.

— Нито пък аз вас, господин Хектор Крос. Мога ли да ви стисна ръката…?

Хектор пое ръката му и двамата се погледнаха в очите.

— Нека Аллах бъде с вас, господин Хектор Крос.

— Молете се за мен, шейх Типоо Тип…

Хектор се извърна и без да поглежда назад, излезе през вратата на път за изход А26.

***

Макар да бе след полунощ, когато Хектор се върна в луксозния апартамент в „Сийскейп Маншънс“, той свика военен съвет в частния киносалон.

Събралият се екип го приветства ентусиазирано, но хората се огледаха за Тарик Хакам. Хектор не направи нищо, за да удовлетвори любопитството им, докато всички не седнаха на амфитеатрално разположените седалки с лице към него, на подиума.

— И къде е Тарик? — зададе общия въпрос Настя.

— Това е дълга история — уклончиво отговори Хектор.

— Хубаво, тогава ни я разкажи накратко — подкани го Настя.

— Все още е в Мека.

Никой не помръдна. Никой не проговори. Хектор се видя принуден да продължи. Разказа случилото се наистина накратко, като спести всички подробности и не направи никакъв коментар. Докато говореше, напрежението в стаята бавно се покачваше. Каза им всичко, с изключение на раздялата на летището в Джеда и предложението на Аазим да му даде заложник. Когато свърши, всички го гледаха в мрачно мълчание. Настя извади всички от магията на всеобщия ужас. Тя бе единствената в стаята, която не се страхуваше от Хектор Крос.

— Значи Тарик Хакам е бил предател през цялото време. Предал е теб и е предал всички нас. Защо в такъв случай не го уби, Хектор?

През цялото време на полета от Мека Хектор се бе подготвял за този разпит. Въпросите към него заваляха от всички страни и бяха задавани с неприкривано съмнение. Това продължи около половин час. Наложи се да преразкаже проповедта на Аазим Муктар в джамията и той я повтори почти дума по дума.

— И ти му повярва, така ли?

— Беше крайно убедителен. Но не бих казал, че му повярвах наистина, дълбоко в себе си. Не и тогава. Не преди да ми предложи шестгодишния си син за заложник. Тогава му повярвах. Той разкри душата си и ми даде сина си. И аз почувствах, че е на страната на ангелите. Разбрах, че не е организатор на убийството на Хейзъл.

— Ако ти е дал заложник, Хектор, къде в такъв случай е момчето сега?

— Приех го, след което го върнах на майка му,

— Ти луд ли си, Хектор Крос? — попита ехидно Настя.

— Според някои — усмихна се Хектор и продължи: — Но тогава Аазим Муктар Типоо Тип ми даде доказателство за невинността си.

— И какво означава това, глупчо?

— Макар да ме държеше в ръцете си, той ми позволи да си тръгна, да се кача на самолета и да се върна тук, в Абу Зара, без от главата ми да падне и косъм.

Пади О’Куин гръмко се изсмя и плесна жена си по коляното:

— Хектор е прав, скъпа! Какво по-убедително доказателство от това? Сега дори аз вярвам на Аазим Типоо Тип.

Напрежението в салона видимо спадна и хората си размениха засрамени кимвания и усмивки. Само Настя избута ръката на Пади от коляното си и за последен път се опита да провокира Хектор:

— Сигурна съм, че един истински англичанин със синя кръв като теб дори е стиснал ръката на моллата убиец, а освен това съм готова да се обзаложа, че няма и да опиташ да убиеш Тарик Хакам.

— Нищо не мога да скрия от теб, царевна. Да, стиснах ръката на Аазим Типоо Тип и не видях по нея кръв. А след това реших да позволя на Тарик Хакам да намери своя път към Бога — призна Хектор и се изправи. — И ще ви призная, че се чувствам по-добре, след като постъпих по този начин. Сега ми трябват няколко часа сън. Ще се срещнем пак тук след закуска, за да обсъдим къде се намираме.

— Веднага мога да ти съобщя, при това съвсем безплатно, къде се намираш, Хектор Крос. Намираш се отново на стартова позиция и имаш голям късмет, че си там. — Настя се опитваше да говори строго, но в очите й проблясваха сини искрици.

***

Хектор държеше Катрин в скута си, докато я хранеше от бутилката. Бебето сумтеше доволно и атакуваше биберона с наслаждение, без да обръща никакво внимание на заинтригуваната публика, седяща по седалките в киносалона.

— Единственият човек, когото познавам, който може да посее смут и смърт, и едновременно с това да храни бебе — отбеляза Пади О’Куин, а Настя го плесна по ръката.

— Ти нищо не разбираш от бебета. Гледай Хектор и си затваряй устата.

— Престанете, деца. Стига сте се дразнили и се успокойте. Чака ни работа — сгълча ги Хектор. — Снощи не възразих на Настя, когато тя заяви, че сме се върнали в началото. Само че това не е съвсем истина. Имаме почти невидима следа, която да проследим. Подсказа ми я Тарик Хакам. Отдавам му дължимото за това. Обсъждахме как Звяра е организирал засадата срещу Хейзъл и Тарик зададе простия въпрос: „Откъде са знаели?" — Хектор направи пауза, за да им даде възможност да осмислят въпроса. После го повтори:

— Откъде Звяра е знаел, че Хейзъл в онзи ден ще ходи в Лондон на преглед при своя гинеколог? — Слушателите му се размърдаха и кимнаха с глава, че разбират.

— Единствените, които знаеха от наша страна, бяхме Хейзъл и аз… както и Агата, нейната секретарка, която записа час за прегледа. Вчера се обадих на Агата и тя беше абсолютно сигурна, че не е казала на никого. При това много се разстрои, че дори намеквам подобно нещо. Работила е петнайсет години за Хейзъл и за мен е напълно надеждна.

— Знаел е и гинекологът на Хейзъл — напомни Настя.

— Да, права си. Доктор Донован също знаеше. Връщам се в Лондон днес следобед, за да разговарям с него, но нямам представа с какви думи ще намекна, че може да е нарушил поверителността на взаимоотношенията между лекар и пациент. Искам Пади и Настя да дойдат с мен… и, да, Дейв, виждам, че се тревожиш. Ти също ще ни придружиш. Има вероятност да ни потрябваш. — Дейв Имбис се усмихна с облекчение, а Хектор продължи: — Засега Катрин е в безопасност и за нея ще продължат да се грижат сестра Бони и нейният екип. — Той погледна часовника си: — Часът е 9:13. Има полет за „Хийтроу“ в 11:30. Ако си размърдате задниците, можем да го хванем.

***

Четиримата вечеряха в тесен кръг същата нощ на номер 11. Седнал начело на масата, Хектор вдигна чаша за наздравица:

— Току-що осъзнах, че са минали осем месеца, откакто Хейзъл ме напусна. Изглежда ми сякаш бе вчера. Все още влизам във всяка стая на тази къща и очаквам да я намеря там. Искам да ви помоля да се присъедините към мен в пожеланието ми да я пази Бог.

Когато Пади и Настя се качиха в стаята си, тя седна пред огледалото на тоалетната масичка в розовия си сатенен пеньоар и започна да сресва косата си. После премести поглед към отражението на Пади, който лежеше на леглото с вечерния вестник в ръка

— Знаеш ли от какво има нужда Хектор? — попита тя.

— Кажи ми — изсумтя той, прелиствайки страницата.

— Трябва му една добра жена в леглото, която да му помогне да забрави!

Пади рязко се изправи до седнало положение и разтревожено смачка страницата с новините.

— Дори не помисляй да му го предложиш! Той ще те убие, безчувствена руска кучко!

— Безчувствена… не знам. Руска… определено да. Кучка… сега ще ти покажа!

***

Рано на следващата сутрин Хектор намери място за паркиране на Харли Стрийт и извървя пеша половината пресечка до кабинета на д-р Алан Донован. Предпочете да изкачи стълбите вместо да вземе асансьора, а когато влезе в приемната, завари я празна. Остана пред рецепцията няколко минути, докато сестрата се върна от кабинета на доктора, носейки купчина папки на пациенти.

— Извинете, че ви накарах да ме чакате, господин Крос.

— Няма нищо, Виктория. — Тя изглеждаше малко притеснена, но той го отдаде на напрежението от работата за човек като Алан.

— Доктор Донован закъснява с графика си. Имате ли нещо друго, което искате да свършите?

— Няма нищо. Не бързам, мога да го изчакам — успокои я Хектор.

Тя подреди папките на бюрото си. В свободната си ръка държеше айфон S4, който остави до купчината, когато иззвъня интеркомът.

— Извинете ме, господин Крос. Тази сутрин хаосът е пълен. — Тя вдигна слушалката на интеркома и заговори: — Да, докторе. Да… веднага. — После остави слушалката и отново се извини: — Извинете ме пак, господин Крос.

Тръгна към вътрешните стаи, като остави мобилния си телефон до папките. Хектор забеляза, че устройството е идентично с неговото. Нещо в главата му прещрака и изведнъж всичко си дойде на мястото. Оказа се, че отговорът на загадката е бил пред очите му през цялото време, но като елемент от мебелировката бе останал невидим поради очевидността си. Съжали, че не се бе досетил по-рано.

— Виж, Виктория, сетих се, че има нещо друго, което трябва да свърша. Не е чак толкова важно да се видя с доктор Донован точно днес и сега. Отмени срещата ни, а следващата седмица ще ти се обадя за нов час.

— О… разбира се. Съжалявам, че си загубихте времето, господин Крос. — И тя изтича към кабинета на Алан.

Вратата се затвори зад нея, а Хектор бе приближи до бюрото й, за да вземе мобилния телефон. Със същото плавно движение той извади своя от калъфа на колана и ловко го размени. Надяваше се да мине известно време, преди тя да забележи подмяната. Не се безпокоеше, че може да остави в ръцете на момичето важна информация. Дейв Имбис го бе научил как да поддържа телефона си непробиваем и напълно чист. Излезе от приемната и отиде при колата си. Върна се на номер 11. Намери останалите трима от екипа в библиотеката.

— Много бързо, шефе, не те очаквахме толкова скоро — подхвърли Дейв Имбис.

— Имам за теб малък подарък… ето — подхвърли му Хектор айфона на Виктория.

— Хиляди благодарности — ловко го улови във въздуха Дейв. — Само че аз вече си имам такъв.

— Такъв като този си нямаш — увери го Хектор. — Искам да го свалиш в работилницата и да изчовъркаш от него всеки бит информация. Искам пълен списък на всички номера в списъка на контактите. Всички получени и изпратени есемеси, независимо дали мултимедийни или текстови. Искам копия на всички видеоклипове в паметта. И искам особено старателно да прегледаш всичко с дата от началото на март досега.

— Откъде го имаш, шефе? — с остро любопитство изгледа телефона Дейв, като го завъртя в ръцете си, и без да поглежда Хектор, продължи с въпросите: — На кого е? Как се добра до него?

— Откраднах го от момичето на рецепцията в кабинета на д-р Алан Донован. Алан беше гинекологът на Хейзъл. Момичето се казва Виктория Вусамазулу. Тя е малка симпатична африканка, а името й означава „Събуди се, народе на зулу“, което е политически зов за битка. Не съм сигурен за народа, но с нейните физически данни не се съмнявам, че би могла да вдигне от гроба поне няколко мъртви. Предполагам, че вече е разбрала за смяната на телефона си, но ще успея да я забавя до утре. Разполагаш с това време, за да източиш всичко. Защото, с изключение на шефа й, Виктория е единствената, която знаеше, че Хейзъл ще идва в Лондон в деня на засадата.

Дейв се усмихна, доволен от предизвикателството.

— Няма да отнеме толкова дълго време. Тази малка зулуска скоро няма да има никакви тайни от мен. Извинете ме, приятели…

Хектор устоя на импулса да слезе с Дейв в работилницата. Дейв беше един от най-добрите в занаята, но дори той щеше да работи по-ефективно, ако никой не му висеше над главата със съвети и въпроси. Затова го остави да си върши работата, а сам той се качи в кабинета си.

Агата бе вкарала на цифров носител цялата информация на Хейзъл от времето, когато бе започнала да работи за нея. Сега на бюрото стоеше голям външен диск, който съдържаше всичко… стотици гигабайти.

След като следата на убиеца бе изстинала в Мека, Хектор бе решил да се върне в началото на блестящата кариера на Хейзъл и да издири всички врагове, които тя си бе създала по пътя. Колкото и силно да я обичаше, Хектор нямаше никакви съмнения в способността на Хейзъл да си създава врагове. Тя си бе пробивала път с всички възможни средства и никога не бе избягвала схватка.

А ако прекараш живота си в раздрусването на планини, разпенването на океани и шибането на джунгли, няма начин да не извадиш на бял свят някои доста страховити създания. И Хектор тръгна на поход за такива като тях. Интересуваше го най-злият и най-отмъстителният — врагът, в сравнение с когото смъртоносната голяма бяла акула би изглеждала като безобидна малка чихуахуа.

В преглеждане на безброй документи загуби представа за времето и се изненада, когато два часа по-късно интеркомът му иззвъня. Беше Агата.

— Добро утро, господин Крос. Търси ви администраторката от кабинета на д-р Донован. Опитах се да я отрежа, но тя е много настоятелна. Ще приемете ли обаждането й?

— Благодаря, Агата, прехвърли ми я. — Реши, че е време да проведе сериозен разговор с Агата. Имаше спешна нужда от личен помощник и тя бе идеалният кандидат за тази работа. Хейзъл бе разчитала на нея през почти целия си живот. Може би сега Агата щеше да пожелае да прехвърли лоялността си към него. Допълнително предимство бе и фактът, че не съществуваше опасност от емоционално обвързване. Остави засега тази мисъл настрана и каза в слушалката:

— Крос на телефона.

— Извинявам се, че ви безпокоя, господин Крос. Обажда се Вики Вусамазулу. Изглежда е станало някакво объркване, макар да не си представям как. Забелязах още при първото ви посещение тук, че имате айфон S4, съвсем същия като моя…

— Да, така е… — отговори Хектор и после престорено изпъшка: — Ох, дявол да го вземе! Сега разбирам какво се е случило. Не можах да отворя телефона си. По някаква причина отказваше да приеме паролата ми. Стоях до бюрото ти тази сутрин, когато излезе от стаята. Исках да се обадя, но се наложи да отида до тоалетната. По пътя се сетих, че съм оставил телефона си в офиса ти. Върнах се, ти не беше в стаята, но видях айфона на бюрото ти. Реших, че е моят, и го взех. Извинявам се, Вики. Много глупаво от моя страна. Надявам се моят телефон да е у теб, нали така?

— Затова ви звъня, сър. Да, вашият телефон е у мен. Разбрах, че е вашият, защото от вътрешната страна на задния му капак е изписан вашият номер. Но на моя има много лична информация. Мога ли да мина през дома ви довечера, за да си разменим телефоните?

— Извини ме, Виктория, но до няколко минути се налага да изляза и няма да се върна до късно тази нощ. След като на телефона ти има толкова важни неща, няма да го оставя на никого от служителите ми… човек вече не може да има вяра никому в наши дни. Утре рано сутринта ще мина през офиса ти да направим размяната.

— Господи..! Просто не знам… Не е ли възможно да стане днес по някое време? За мен е адски неудобно така.

— Съжалявам, Виктория. Утре, преди десет сутринта, обещавам ти.

Хектор бе уверен, че тя е защитила файловете си с пароли и че дори на Дейв ще му трябва време да разбие защитата. Затова затвори, преди момичето да продължи да го умолява.

Малко след пет следобед Дейв Имбис му позвъни на интеркома.

— Съжалявам, шефе, но отне повече време, отколкото предполагах. Нашата малка госпожица Вусамазулу се оказа хитра като лисица. Беше заложила цял куп капани пред онзи, който опита да проникне в телефона й. Ала в крайна сметка извадих всичко.

— Чудесно. Кажи ми сега за какво става дума.

— Най-добре е да дойдеш и сам да видиш и чуеш. Ще трябва да използваме киносалона. Подготвил съм ти цял час видеоклипове. Само че преди да слезеш, пий едно-две хапчета за успокояване. Защото свят ще ти се завие, шефе.

— След пет минути съм при теб. Извикай също Пади и Настя за представлението.

Пади и Настя седяха в средата на втория ред, когато Хектор влезе в киносалона. Дейв конфигурираше електронното оборудване. Той вдигна поглед точно когато Хектор преметна крак през облегалките на първия ред и се отпусна на седалката до Настя.

— Съжалявам за разочарованието, приятели, но няма да има реклами. Затова преминавам направо по същество… — заяви им Дейв. — Първо, няколко подбрани разговора. Малко известен факт е, но повечето притежатели на айфони нямат представа, че нищо никога не изчезва окончателно, без значение колко пъти го трият. Ние винаги можем да го възстановим. Госпожица Вусамазулу е направила два опита да изтрие този конкретен разговор, но ето го на наше разположение… записът е направен в деня на последната консултация при д-р Алан Донован.

Дейв натисна бутон за възпроизвеждане на аудиоустройството. Първият звук бе единично позвъняване от мобилен телефон, последвано веднага от щракването на приет разговор. Кратка пауза, след което женски глас:

— Ало… Ти ли си, Алеутецо? — попита тя.

Отговорът последва веднага:

— Предупредих те, без имена, кучко.

Интонацията беше като в американски хип-хоп. Изказът бе арогантен. Жената ахна от грубостта, но това едва се чу. Гласът й след това беше покорен и звучеше извинително.

— Съжалявам, забравих…

— Тогава не забравяй да изтриеш този разговор, след като свършим. Сега ми кажи: дойде ли тя?

— Да, вече е тук. Но съпругът й излезе. Каза на доктора, че ще се върне за нея в един и половина.

— Добре! — каза мъжкият глас и по линията се възцари тишина.

Всички помълчаха известно време. След това Хектор наруши тишината:

— Алеутецо… това име ли използва наистина?

— Така прозвуча. Както и да е, това най-вероятно е гангстерски прякор… прозвище. Не е паспортното му име, ако ме разбираш.

— Я го пусни пак.

Дейв пусна записа повторно и всички напрегнато го изслушаха. Когато свърши, Пади се съгласи:

— Алеутецо, няма никакво съмнение. Е… поне най-сетне имаме подобие на име, за което да се заловим.

— Часът и датата съответстват. Тогава оставих Хейзъл в кабинета на Донован и излязох в града, където имах няколко задачи за свършване — потвърди Хектор и попита: — Какво друго има, Дейв?

— Следващият разговор е в девет и четиридесет и пет същата вечер — съобщи им Дейв. — Този път Алеутеца звъни на Виктория.

И пусна записа. Разнесоха се четири сигнала за позвъняване и вече познатият глас на момичето с характерната му интонация.

— Ало… Виктория се обажда.

— Ще мина да те взема след десет минути. Чакай ме долу, пред магазина за цигари. Ще карам синьо беемве под наем.

— Закъсня… каза ми седем.

— Хубаво… забрави. Ще си намеря друго маце за вечерта. Курви тук с лопата да ги ринеш.

— Не! Не исках да го кажа. Извинявай! Прости ми. Ще ти се реванширам… обещавам.

— Дано. Защото така съм го надървил, че ще избия прозорците по цялата улица, като го изпусна.

Виктория се изкиска:

— Толкова си забавен. Ела тук и разбий всички прозорци, момчето ми.

Хектор тихо вметна:

— По време на този интелектуален разговор Хейзъл вече лежеше в кома с куршум в главата и й оставаха около два часа живот.

Пади сведе поглед и размърда крака, а Настя взе ръката на Хектор, която лежеше отпусната между двама им. Стисна я силно, но не каза нищо.

Никой не намери утешителни думи, защото такива нямаше. Дейв се изкашля и наруши тишината.

— Има още четири разговора между двамата с подобно умопомрачително съдържание: уговорки да се срещнат, заплахи, хвалби за сексуални изпълнения и няколко упрека от момичето. Но след двайсет и седми април Алеутеца престава да се обажда. Това означава преди шест седмици.

— Или я е зарязал, или е напуснал страната преди шест седмици — предположи Хектор.

— Зарязал я е — уверено заяви Настя. — Мъже като Алеутеца не се задържат повече от няколко седмици. Тя се изпаряват веднага след като са се наситили — и тя многозначително повдигна вежда към Пади.

— Ако може без лични шеги — предупреди я Дейв. — Нека останем сериозни и съсредоточени. Това е краят на телефонните обаждания, но те ни дават добра храна за размисъл. — Той погледна Хектор. — Готов ли си за видеото, шефе?

— Давай.

Дейв намали осветлението и пусна първото свалено от телефона видео. През тонколоните веднага се разнесе какофония от фонов шум, повишени гласове на мъже, писклив женски смях, силна музика и тракане на бутилки и чаши. Изображението на екрана подскачаше объркващо, защото камерата снимаше от пода до тавана, над отрупана с бирени бутилки и полупразни чаши маса, с увеличени от вариото хорски крака и ходила. После образът се стабилизира. Действието очевидно се развиваше в долнопробен нощен клуб. Масите бяха разположени по периферията на малък дансинг. Над шумотевицата се разнесе разпознаваемият глас на Виктория:

— Дръжте се прилично, всички! Не забравяйте, че това е прослушване за „Х— фактор“.

Вариото изтегли, за да покаже на фокус група младежи, седнали край отрупана с напитки и препълнени пепелници маса. Някои се плезеха на камерата, други вдигаха чаши за наздравица, трети държаха навити на ръка джойнтове, увиснали наперено в ъглите на устата им, и издухваха облаци дим, а един навря пръст в устата си и имитира повръщане.

Камерата се фокусира върху симпатична млада блондинка, седнала в скута на момче в далечния край на масата, и гласът на Виктория я окуражи:

— Хайде, Анджи, направи номера си.

Анджи подпъхна палци под бюстието си и го свали на кръста. Двете й огромни бели гърди изскочиха, а тя взе по една в ръцете си и насочи зърната им към камерата.

— Бум! Бум! Мъртъв си! — изписка. Камерата се разтресе от смях и се прехвърли на следващия „кандидат“ в кръга.

— Ето сега…! — предупреди Дейв и даде стопкадър. Гледаха образа на тъмнокож мъж. По преценка на Хектор той беше към трийсетгодишен или малко по-възрастен. Косата му бе застинала в гелосан перчем и носеше яке с отметната качулка и навити над лактите ръкави. Ръцете му бяха мускулести и добре оформени от редовни посещения във фитнес салона. Изглеждаше добре, но по брутален начин. Имаше жестока цинична уста. Изражението му бе престорено равнодушно.

Дейв ги остави да разгледат образа още малко.

— Мисля, че гледаме липсващото звено в пъзъла — организатора на удара. Това, момчета и момичета, е Алеутеца.

Хектор се поизправи на седалката и се наведе напред като надушила дивеч хрътка.

— Имаме ли повече материал за този красавец? — попита той с плашещо тих глас.

— Много, шефе. Много. Виктория, изглежда, доста си е падала по него. Не е можела да му се насити.

— И аз — прошепна Хектор. — Нямаш представа колко го искам. Давай нататък, Дейв.

Възпроизвеждането бе възобновено и гласът на Виктория подхвана коментара от мястото на спирането:

— Дами и господа. По-страхотен от него няма да намерите. Представям ви господин Страхотен. Поздравете феновете си, господин Страхотен.

Господин Страхотен вдигна два пръста в знак V и постави палеца си между тях. Без никаква промяна в изражението си той навря комбинацията в камерата. Виктория издюдюка и изтананика:

— Още веднъж само за мен!

Мъжът в кадър се облегна на стола си и вплете ръце зад тила си. Намигна на камерата. Дейв отново натисна стопкадър.

— Добре, приятели, обърнете внимание на лявата му ръка — каза той и увеличи интересната зона. — Това ли е червената татуировка, шефе?

— Това е, Дейв. Татуировката на Маалик. Но сигурни ли сме, че това е Алеутеца? Не я чух да споменава името му в клипа. Давай нататък.

Дейв пусна отново видеото, но камерата изостави обекта и той се извини:

— Няма нищо повече на този. Но не се безпокойте — на останалите три има много. Предостатъчно, за да повърне всеки.

— Да ги видим тогава, моля — с твърд тон нареди Хектор.

Следващото видео започна с панорамен кадър на дансинга на все същия нощен клуб. Операторът, изглежда, се бе качил на маса, за да постигне този ъгъл от горе надолу. В близкия край на дансинга Виктория Вусамазулу танцуваше с мъжа с татуировката на Маалик. Тя въртеше ханша си и мяташе глава наляво-надясно, така че дългата й изкуствена коса я шибаше през лицето. Партньорът й се извисяваше над нея. Беше съблякъл суитшърта си, а ръкавите на блузата му бяха отрязани, за да разкрият цялата дължина на здравите му мускулести ръце. Хектор прецени ръста му, като го сравняваше с Виктория, която едва стигаше до плещите му.

Беше едър, много едър и се движеше много добре… Беше балансиран и координиран. Беше бърз в краката. Хектор прецени, че подобен противник може да бъде много опасен в бой. Мъжът изведнъж сграбчи и отскубна перуката от главата на Виктория, след което я заобиколи и започна да я шиба с косата по гърба и задника, сякаш му беше робиня. Момичето се загърчи във фалшива агония. Той свали ципа на роклята й до цепката на задните й бузи. Тя притисна предницата на роклята върху гърдите си, но гърбът й бе изцяло гол и плувнал в пот.

Останалите се стълпиха около тях и запляскаха в такт с музиката и животинските им извивания, окуражавайки ги с диви писъци и възбудени викове.

Мъжът зад Виктория се приближи, сграбчи я за бедрата и започна да я блъска с камшични движения на таза си в имитация на анално сношение. Тя също се натискаше със сила в него, пресрещайки тласъците му.

Екранът изведнъж потъмня и звукът заглъхна до пълна тишина. Дейв запали горното осветление.

— Извинявам се — весело съобщи той. — Край на видеото. Никога няма да разберем как свършва историята.

— И още по-добре. Никое свястно момиче няма да се чувства в безопасност с мъж, гледал такова нещо — изрази мнението си Настя и сръчка Пади в ребрата.

— Ако ти се струва, че е малко прекалено, Настя, по-добре напусни салона сега, преди да пусна последния клип — предупреди я Дейв.

Настя обаче поклати глава и се притисна в Пади, Като го стисна за ръката.

— Ще се доверя на този човек да ме защити — каза тя. — Длъжна съм да остана. Един ден може да се наложи аз да убия това гадно алеутско животно

— Но откъде знаем, че това е Алеутеца? — намеси се Хектор. — Хайде, Дейв, дай ни име.

— Твоето желание е заповед за мен, шефе. Ето и името му! — И той пусна последния видеоклип.

Началото отново се състоеше от бърза поредица размити, не на фокус кадри, показващи пода и тавана на нещо, което явно бе женска спалня с розови постелки на единично голямо легло с тоалетна масичка до него, отрупана с тоалетни принадлежности и флакони с парфюм. На стол до леглото бе подредена цяла менажерия от плюшени играчки. Изображението се стабилизира, сякаш камерата бе фиксирана към триножник. Вариото увеличи към леглото. Мъжът от нощния клуб лежеше по гръб на него. Беше чисто гол. Гледаше в обектива с все същото загадъчно изражение. Едната му ръка бе отметната зад главата му и татуировката на нея ясно се виждаше. С другата онанираше.

— Хайде — каза той на оператора. — Какво чакаш. Да не се изплаши от големия ми хуй, кучко?

Вики Вусамазулу се вмъкна диагонално в кадъра. И тя беше гола. Разклати блестящия си черен задник, докато отиваше към мъжа в леглото. Прехвърли един крак през него и го яхна.

Никой в киносалона не каза нищо доста дълго време. Виктория ставаше на два пъти от леглото, за да нагласи ъгъла и фокуса, сменяйки от панорамно изображение на близък план, след което притичваше обратно в леглото и отново ентусиазирано да се залавяше „за работа“.

— Не е ли странно? — не издържа в един момент Хектор.

— Кое да е странно? — попита Пади, без да откъсва очи от екрана.

— Не е ли странно колко досадно е да гледаш други хора да правят онова, което ти е толкова приятно да правиш сам?

Настя весело се засмя.

— Обичам те, Хектор Крос! Умееш да си толкова мъдър и забавен едновременно.

— Превърти напред, Дейв — настоя Хектор и Дейв сви примирено рамене.

— Добре, но ви предупреждавам, че ще пропуснете страхотни кадри.

Движенията на двойката на екрана се забързаха и станаха накъсани като в черно-бял филм с Чарли Чаплин от 30-те години. Звукът беше писклив, думите — неразбираеми.

Настя се разкиска, което разсмя останалите. Накрая Дейв Имбис овладя пристъпа си достатъчно, за да ги предупреди:

— Тихо сега! Наближава моментът, който всички очакваме…

Екшънът се върна в реално време и Алеутеца ясно каза:

— Стегни се, малка красавице! Ето я смъртоносната черна африканска змия!

— О, да, Алеутецо! Дай ми я цялата, мръсно алеутско копеле, дай мия!

— Ето! — самодоволно подчерта Дейв. — Искахте име и аз ви го дадох, неведнъж, а цели два пъти. Това наричам аз обслужване на ниво. — Той се пресегна и изключи видеото.

Хектор първи наруши настъпилата тишина.

— Това момиче не е получило образцово възпитание! — сериозно отбеляза той. — Обърнахте ли внимание, че накрая даже не каза „Благодаря“. — Той стана и отиде на подиума. Пъхна ръце дълбоко в джобовете си и се обърна с лице към тях. — Отлична работа, Дейв. Ти никога не си ме разочаровал. В момента направи от Виктория Вусамазулу най-желаната жена в града. Тя обаче е единствената ни връзка с Алеутеца, така че няма да я изпускаме от поглед. — Той погледна към Настя. — Тази задача се пада на теб, опасявам се.

— Не мен? — изненада се тя. — Не забелязах Виктория да проявява каквито и да било лесбийски наклонности.

— Ти знаеш може би дори по-добре от мен колко по-предразположена към приятелски разговор е една жена, когато към нея се обърне друга жена, а не мъж, защото се опасява, че ще бъде сваляна. Искам двете с Вики да станете духовни сестри. Така ще можем да бъдем близко до Алеутеца.

— Добре — сви рамене Настя. — Какво искаш да направя?

Хектор се обърна към Дейв.

— Дай ми айфона на момичето, ако обичаш.

Дейв му подаде устройството и Хектор го включи, и набра номер.

— Звъня на номера на моя айфон — обясни той. Когато звукът за позвъняване прозвуча във високоговорителите, той направи знак на останалите да мълчат.

— Ало… Виктория се обажда.

— Тук е Хектор Крос, Вики. Все още ли държиш да си получиш мобилния телефон тази вечер, или можеш да изчакаш до утре? Защото мисля, че мога да организирам нещо.

— О, да, моля ви, господин Крос! — ентусиазирано възкликна тя. — Това би било прекрасно. Просто не знам какво да правя без него.

— Добре тогава. Секретарката ми си тръгва след малко. Ще й поръчам такси и ще я изпратя при теб. Тя ще ти го даде.

— Благодаря. Много, много ви благодаря, сър!

— Предполагам, че си у дома. Какъв е адресът ти?

— Да, в момента съм в апартамента ми в Ричмънд. Адресът е Гардънс Лейн номер 47, а пощенският ми код е TW9 LA5. Нека каже на шофьора, че това е на пресечката с Кю Гардънс Роуд. Намира се на около триста метра надолу по пътя от метростанция „Кю Гардънс“.

— Чудесно. Секретарката ми се казва Наташа Воронова. Тя е руска блондинка. Би трябвало да е при теб след тридесет-четиридесет минути. — Той затвори и даде телефона на Настя. — Тръгвай, царевна. Виктория те чака. Не бързай. Ще ти запазим вечерята. — Той помълча малко и после каза: — Знаеш ли какво…? Отбий се по пътя в магазин за алкохол. Купи за Вики бутилка хубаво вино. Кажи й, че е подарък от мен. Може да те покани да си я разделите. Предполагам, че след изчезването на Алеутеца е самотна. Сприятели се с нея, накарай я да сподели момичешките си тайни. Тя най-вероятно ще иска да се оплаче от Алеутеца и да те увери какъв мръсник е той. Ти пък можеш да се оплачеш от Пади и да я увериш, че и той е истински мръсник. Двете ще си прекарате страхотно.

— Идеята започва да ми допада — съгласи се Настя.

***

Настя се върна от гостуването си при Виктория с един час закъснение за вечерята. Тримата мъже я чакаха в дневната, пременени в униформи за официална вечеря. И тримата приключваха с вторите си уискита. Когато тя се появи на прага, всички станаха.

— Как мина, мила? — изпревари останалите Пади.

— Нека първо се кача и преоблека. Ще ми отнеме само минутка, а после ще сляза и ще ви разкажа цялата история.

Когато слезе при тях, те веднага се увериха, че чакането си е заслужавало. Беше си сложила диамантите и изглеждаше зашеметяващо. Като домакин, Хектор я хвана под ръка и я въведе в трапезарията. Първото ястие бе рибно филе, сервирано с гъби по провансалски, сотирани в шафранов сос.

Храната ги принуди да запазят уважително мълчание в продължение на няколко минути, след което Настя въздъхна доволно и попи устни със салфетка, преди да проговори:

— Виктория е едно много сладко дете. Харесвам я. Естествено, че е страшно наивна и си мисли само за мъже… като всяко здраво, нормално момиче на нейната възраст. Но не е изцяло покварена. Изпи две чаши вино и сега ме смята за най-добрата си приятелка. Самотна е, както позна Хектор. Нуждае се от някого, с когото да си говори. Накрая едва успях да се откъсна от нея. Мисли си, че Алеутеца ще се върне от Америка и ще се ожени за нея.

— Значи той е заминал за там. Връзва се с акцента и татуировката му. Тя знае ли, че е замесен в убийството на Хейзъл?

Настя твърдо отговори:

— Сигурна съм, че не знае. Разбира се, аз не можех да я притискам с въпроси във връзка с това, но понеже знаеше, че работя за Хектор, тя сама повдигна тази тема. Знаеше всичко за убийството на Хейзъл от телевизията и вестниците. Но не беше направила връзка с Алеутеца. Той й е казал, че е важна клечка в петролния бизнес в Калифорния. Помолил я да му уреди среща с Хейзъл. Уж искал да заинтригува „Банок Ойл“ и Хейзъл с някаква сделка, която подготвял лично. Накарал Виктория да му съобщи кога Хейзъл излиза от кабинета на д-р Донован онзи ден, за да може да я пресрещне, уж случайно. Нали ви казах, че е крайно наивна и възглупава. Но ми харесва:

— Предполагам, сега няма да отвлечем Вики и да я накараме да пропее? — подхвърли Пади. — Разочарован съм. Щеше да бъде толкова забавно.

Хектор се усмихна и отговори:

— Напълно съм убеден, че Настя е права. Момичето е балама. Не е особено умна и не знае нищо. Но има някаква вероятност Алеутеца да се върне за нова порция секс, който тя раздава така свободно. За момента това е единственото, с което тя е полезна както за него, така и за нас. Дали Вики има телефонния му номер или някакви други данни за връзка?

— Попитах я, но тя твърди, че никога не отговарял на позвъняванията й. Според нея единствената причина за това е, че той няма роуминг в Америка. Единствено знае, че й е обещал да се върне, след което щели да се задомят. Вярва му, че ще удържи на думата си.

— Поддържай контакт с нея, Настя, моля те. Това може наистина да се случи.

— А ние какво ще правим дотогава, шефе? — попита Дейв Имбис. — В нова задънена улица ли попаднахме, или…?

Всички се вторачиха в него, но Хектор не отговори веднага. Отпи глътка от чашата си и задържа виното в устата си.

— Това шабли върви прекрасно с рибното филе.

— Известно ни е, че си голям ценител, но това не е отговор на въпроса на Дейв — изтъкна Настя.

Положението бе спасено от появата на иконома Стивън и Хектор се обърна към него с видимо облекчение.

— Какво има, Стивън?

— Извинявам се, че ви безпокоя, сър. На входа има един джентълмен. Честно казано, сър, по-скоро е опърпан младеж, отколкото джентълмен. Опитах се да го отпратя, но беше крайно настойчив. Каза ми, че бил изпратен от някой си Сам Мъкър. Твърди, че вие знаете за кого ставало дума. Въпросът бил на живот и смърт… такива бяха точните му думи.

Хектор помисли малко.

— Сам Мъкър…? Нямам ни най-малка представа за кого говори. Минава десет часът и ние сме посред вечеря. Моля те, Стивън, помоли го вежливо да се разкара.

— С най-голям удоволствие, господин Крос! — потисна усмивката си Стивън и се насочи към вратата с твърда стъпка.

Когато я затвори зад себе си, Хектор изведнъж скочи от стола си начело на масата.

— По дяволите! — извика той. — Искал е да каже Лазим Муктар! Стивън, веднага се върни!

Вратата се отвори и на прага отново се показа физиономията на иконома.

— Извикахте ли ме, сър?

— Да! Смяна на плана… Покани младежа в библиотеката и му предложи питие. Отнасяй се с него като с джентълмен, каквото и да прави. Кажи му, че веднага идвам… — После се обърна към Дейв: — Не, млади Дейв, момчето ми! Не мисля, че сме попаднали в нова задънена улица. По-скоро смятам, че истинското забавление тепърва предстои. — Той позвъни на прислужника и нареди: — Кажи на готвача да поддържа топла за мен останалата част от тази чудесна вечеря. — След това стана и каза на останалите: — Не ме чакайте, защото може да се забавя.

После излезе от трапезарията и се отправи към библиотеката.

Колкото по-малко хора видеха агента на Аазим Муктар, толкова по-добре за тях.

***

Гостът стоеше пред камината и топлеше гърба си. Държеше в едната си ръка кутия кока-кола и Хектор веднага разбра защо икономът му Стивън се бе отнесъл с подозрение към него. Беше небръснат, а косата му бе сплъстена и мазна. Джинсите му бяха разкъсани и вероятно никога не бяха виждали пералня отвътре. Устните му бяха враждебно свити, а маниерите му като на гузен човек. Всичко в него крещеше, че това е човешка отрепка, един от безнадеждно губещите.

Хектор се приближи до него, подаде му ръка и се представи:

— Здравейте, аз съм Хектор Крос.

Младежът пое ръката му без колебание. Очите му бяха светлокафяви, дружелюбни и интелигентни — в пълен контраст с външния му вид.

— Знам. Потърсих ви в „Гугъл“, господин Крос. И останах крайно впечатлен. Аз съм Яф Саид, но преди да намеря Аллах се казвах Рупърт Марш. — Гласът му бе приятен и решителен.

— Как да ви наричам в такъв случай?

— Вие си изберете, сър.

— „Яф“ означава приятел. Ще ви наричам така, става ли?

— Става и дори повече ми харесва, сър.

— Седни, Яф — покани го Хектор и даде пример, като сам седна на едно от кожените кресла.

— Огънят е чудесен, сър — отклони поканата Яф. — Измръзнах на мотора. Пък и предпочитам да стоя прав в присъствието на по-възрастни и по-успели от мен.

Хектор примигна изненадано. Хлапето има стил, помисли си той и Яф като че ли прочете мислите му.

— Извинете ме за косата и брадата, както и за общия ми външен вид. Но това е работната ми маскировка.

— Аазим Муктар ми каза, че помага на други деца да намерят пътя, който са загубили.

Лицето на Яф грейна при споменаването на името.

— Аазим Муктар го направи за мен. Когато влязох в джамията, бях пълна човешка развалина. Бях отвратен от живота, от себе си и бях натъпкан с наркотици. Той ми показа пътя и ме обърна кръгом. Велик човек… Велик и свят човек. — Гостът се усмихна притеснено.

— Ей… Извинявам се, господин Крос, но прозвуча като телевизионна реклама!

— Знам как се чувстваш. И аз съм един от почитателите му.

— Аазим Муктар ми каза, че търсите някакъв човек. Не ми обясни защо, но аз не искам и да питам.

— Не знам има ли някаква полза от това, но човекът се казва Алеутеца — каза Хектор и Яф се усмихна.

— В моя свят имената означават малко или нищо. Знаете ли как изглежда той, сър?

— Имам снимки — отвърна Хектор.

— Това вече е нещо, сър. Снимките могат доста да опростят работата. Мога ли да ги видя?

— Ще ти ги донеса, но ще отнеме известно време — Хектор стана от стола. — Кога яде за последен път, Яф? Изглеждаш ми малко кльощав.

— Не ми остава много време за ядене.

— Е, сега имаш време. Ще наредя на готвачката да ти приготви сандвичи и купа картофен чипс с кетчуп.

— Благодаря ви, сър. Звучи страхотно. Но без месо, ако може. Вегетарианец съм.

— Яйца и сирене?

— И двете стават.

За около час Дейв отпечата десетина снимки, снети от видеоклиповете на Вики, и Хектор ги отнесе в библиотеката, където Яф току-що бе довършил плато с домати, сирене и мармайтови[8] сандвичи, и вече бе преминал на твърдо сверените яйца и купичката чипс. Той скочи на крака в мига, в който Хектор влезе пак в библиотеката.

— Това са най-добрите сандвичи, които съм ял, откакто майка ми почина преди десет години и аз хванах улицата.

— Според Хектор той не беше повече от двайсет и пет годишен, значи трудният живот го бе споходил още в детска възраст.

— А баща ти? — поинтересува се той, а Яф се усмихна тъжно.

— Изобщо не съм го виждал. Мисля, че и майка ми не знаеше много повече за него. Може би съм един от онези късметлии, които имат само една майка, но двайсет и пет възможни бащи. Просто не знам…

Хектор се усмихна на жестоката самоирония и му подаде снимките.

— Разгледай ги и ми кажи какво мислиш. Но ми направи услуга и седни, моля те. Така ме изнервяш, Яф.

Младежът седна на ръба на стола с лице към Хектор и започна да прелиства снимките, разглеждайки всяка от тях много внимателно.

— Предполагам, обърнал си внимание на татуировката му? — подсказа Хектор.

— Да, това е гангстерски символ на Маалик. Изглежда е от важните. — Накрая той вдигна поглед към Хектор и каза: — Съжалявам, сър. Не познавам този човек, но ми се струва, че е от онези, които правят лошите новини. — Видя разочарованието на Хектор и побърза да добави: — Но не се безпокойте, сър. Ако се появи на сто километра до Лондон, аз ще го открия. Имам много очи на улицата, които ще следят за него. Дайте ми номер на мобилен телефон, на който да мога бързо да се свържа с вас. Типове като този се движат бързо, все едно са истински тигрови акули.

— Ако го засечеш, позвъни ми на този номер — каза Хектор, отиде до бюрото си и надраска номера си на празна картичка. — Ще ме откриеш където и да се намирам. Поискай разговора да бъде за моя сметка. — И подаде картичката на Яф.

После придружи госта си до входната врата, видя го да се качва на скутер BW125 и да запърпорва надолу по улицата.

Вероятно повече няма да се срещнем… макар че знае ли човек, помисли си той и се опита да извади младежа от мислите си. Но през следващите няколко дни той неизменно присъстваше в тях, дори когато Хектор се опитваше да се съсредоточи върху четенето на документацията, наследена от Хейзъл.

„Това е едно объркано общество, в което банкерите вземат премии от десетки милиони, а добрите деца не могат да си намерят работа, поради което гният по улиците и стават лоши — каза си той. — Назрява криза и кой знае какво ще стане след това…“

Това го подсети за Катрин Кайла и го накара да се замисли какво ли й е приготвила съдбата в бъдещия й живот. Изведнъж болезнено осъзна колко много му липсва тя и отчаяно пожела да я види пак. Затова няколко дни по-късно взе Пади, Настя и Дейв Имбис, и всички отлетяха с „Емирейтс“ за Абу Зара.

***

— Ние бяхме добричко малко момиченце, тате. И откакто те няма, качихме почти половин килограм… — Сестра Бони сложи Катрин в ръцете му в мига, в който той влезе във фоайето на мезонета в „Сийскейп“. — Но тате ни липсваше много, нали, малката?

Ухото на Хектор не бе свикнало на нюансите на подобна детегледаческа реч, затова той не беше много сигурен кой точно на кого липсва, но се надяваше да не е така, както звучеше от устата на Бони.

Пристигането му съвпадна с часа на храненето й от бутилката и слагането й да спи в легълцето. На следващата сутрин той сам я сложи в модерната версия на „кенгуру“ — пашкул, изработен от найлонови въжета върху алуминиева рамка, проектиран ергономично да защитава и обгръща бебето. Дейв Имбис бе намерил високотехнологичното изделие някъде и му го бе донесъл. Когато го пристегнеше на гърдите си, Хектор можеше да гледа Катрин в лицето, докато сам бягаше. А можеше да я носи и обратно, на гръб, и тогава Катрин можеше да гледа през рамото му.

Взе я на петнайсеткилометров крос по плажа. Люлеенето, изглежда, й допадаше, или поне не протестира на глас. Предпочете да спи през цялото време и се събуди едва когато се прибраха у дома, с апетит на малко лъвче. Беше пропуснала едно хранене, което сестра Бони не пропусна да обяви пред света с гръмовен и откровено неодобрителен глас.

Малко по малко дните постепенно влязоха в спокойна, но не неприятна рутина. Пади и Настя имаха собствен апартамент в Абу Зара Сити. Те продължаваха да работят в централата на „Кросбоу“, намираща се в същата сграда, така че минаваха дни, без да се срещнат. Това обаче не пречеше на Пади да звъни на Хектор всеки ден, за да обсъдят развитието на нещата, не че ставаше нещо особено или „нещата“ бяха важни.

Поне два пъти седмично Настя канеше Хектор на вечеря в техния апартамент или в един от многото петзвездни ресторанти из града. И сред гостите на Настя винаги присъстваше млада, неомъжена жена. Беше удивително откъде Настя съумяваше да намери толкова много такива. Вероятно имаше връзки сред екипажите на всички авиолинии, секретарските офиси на британското и американското посолство и множеството международни компании с централи в града. Макар Хектор умело да заобикаляше всички тези капани за мъже, Настя не се уморяваше да опитва. Това скоро се превърна в нещо като закачка между тях. Пади гледаше отстрани с удоволствие.

Дейв Имбис прекарваше всеки ден по няколко часа в мезонета на „Сийскейп“, за да проверява и постоянно да подобрява мерките за сигурност за Катрин Кайла, като правеше нужното неговите хора да бъдат постоянно нащрек и във форма. Малката Катрин никога не оставаше без надзор. Една от трите детегледачки стоеше до нея всяка минута от денонощието. Пред вратата на детското крило винаги имаше охрана, а отделен екип на „Кросбоу“ следеше по вътрешната система за наблюдение всички входове на апартаментите и интериора на детското крило.

Хектор закусваше с Катрин всяка сутрин в шест часа. За него закуската бе бекон с яйца, но за нея всичко започваше и свършваше с бутилката. След това я вземаше на станалия привичка сутрешен крос по брега. Когато се връщаха в мезонета, той я предаваше на детегледачките и прекарваше остатъка от сутринта в разглеждане на тягостните свидетелства за живота на Хейзъл.

За Хектор от принципно значение, но и най-интригуващи, се оказаха нейните дневници. Това бяха единствените документи на хартия, които Агата не бе архивирала на цифров носител. Хейзъл бе започнала да си води дневник от четиринайсетия си рожден ден нататък. Така че имаше над двайсетина идентично изглеждащи черни бележници — по един за всяка година от живота й след пубертета.

Дневниците бяха изписани със ситен почерк и изпълнени с кодове и тайнопис. Наложи се да използва цялото си въображение и изобретателност, за да разбие някои от кодовете. Беше записала всяка подробност от живота си, било то тривиална случка или апокалиптично събитие. Хектор просто не можеше да се откъсне от четенето. Научи за нея повече, отколкото някога бе допускал, че е възможно. Тук бяха хвалбите и признанията й, регистрирани със собствената й ръка. Тя дори бе описала с удоволствие загубата на девствеността си на петнайсетия си рожден ден, бе й я отнел треньорът й по тенис на задната седалка на стария му форд. Хектор почувства ревниво пробождане.

„Похотливият мръсник сигурно е бил поне трийсет години по-голям от моето невинно дете. Трябвало е да го вкарат зад решетките за онова, което й е сторил. Гаден педофил!“ После се утеши с мисълта, че гадният педофил вече сигурно е дебел, плешив и импотентен, както и че за Хейзъл преживяването сигурно е било приятно. Той прелисти дневниците, прескачайки няколко години, за да намери деня на първата им среща.

Това бе един от повратните моменти в живота му. Той продължаваше да помни всичко до най-дребната подробност. Беше се случило в инсталацията на „Банок Ойл“, тук, в пустинята на Абу Зара. В компанията на другите шефове на „Банок Ойл“ той бе чакал пристигането й в разразилата се пясъчна буря. Хеликоптерът й се бе показал над издигащите се сиво-кафяви пясъчни облаци. Спомни си кацането му и как тя се бе появила на отвора във фюзелажа, а той се бе оказал неподготвен за преминалата като мълния през гръбнака му тръпка. Беше толкова великолепна.

В този първи ден тя се бе отнесла, с него небрежно и това го бе ядосало. Не беше свикнал на пренебрежително отношение. Омраза? Да, но не отхвърляне с безразличие.

Сега най-сетне можеше да прочете собствените й мисли през този съдбоносен ден.

Беше го описала така:

„…позьор, натъпкан с тестостерон и мускули. Моля се на Бог някой ден да ми прости, че съм намерила този противен простак за толкова сладък и така секси.“

***

През двайсет и четвъртата нощ след пристигането си в Абу Зара Хектор бе събуден от звъна на мобилния си телефон. Превъртя се в леглото, включи нощната лампа и погледна будилника. Беше четири без десет сутринта. Взе телефона.

— Крос — каза той.

— Аз съм… Яф.

Хектор бързо се изправи в леглото.

— Казвай!

— Тук е. Но е добре да дойдете бързо. Движи се много. Не е ясно кога пак ще изчезне.

— Колко е часът сега в Лондон?

— Малко преди полунощ — отговори Яф.

Хектор бързо пресметна.

— Добре! — каза той. — Ще бъда там около осем вечерта утре. Иди у дома ми и ме чакай там. Ще наредя на иконома да те пусна и да поиска от готвачката да ги приготви нещо набързо.

Затвори и позвъни в апартамента на Пади. Отговори му сънливият глас на Настя.

— Това може да бъде само Хектор Крос! — промърмори тя.

— Позна — похвали я той. — Алеутеца се е появил в Лондон. Предай на любовника си в леглото да си обуе гащите. Кажи му да заяви незабавен и спешен полет до „Фарнсбъроу“ с фирмения G5. Да вдигнат пилотите от леглата, ако трябва. Алеутеца се е показал и ние тръгваме за лов на убиеца.

Хектор остави Дейв Имбис в „Сийскейп Маншънс“ да командва охраната на Катрин. Останалите се качиха на борда на G5, който излетя от Абу Зара в 08:43 и кацна на „Фарнсбъроу“ пет часа по-късно. Шофьорът на Хектор ги чакаше на пистата, за да ги вземе. След около час паркираха в подземния гараж на номер 11. Яф Саид беше в кухнята и водеше приятелски разговор с готвачката Синтия, която го угояваше с прочутия си шоколадов пудинг и сладолед. Когато чу гласа на Хектор, той пусна лъжицата и изтича нагоре по стълбите.

Хектор го представи на Пади и Настя, след което проведоха в библиотеката военен съвет. Хектор помоли Яф да разкаже какво се бе случило по време на отсъствието им.

— Получавах съобщения за засичане на Алеутеца през последните две седмици, повечето от нощни клубове в централната част на Лондон. Но всеки път, когато отидех да проверя лично, се оказваше, че или сигналът е фалшив, или че обектът е изчезнал. И тогава получих сигурен сигнал от едно заведение на име „Разтапяне“. Това е готино място със стробоскопи и огледала, в което се навъртат дилъри и курви, но музиката е побъркваща. Примъкнах се близко до Алеутеца на бара. Той пиеше с други трима чернокожи и аз разгледах татуировката му. Същият е, когото искате, няма съмнение в това. Но приятелите му го наричаха Оскар, а не Алеутеца.

— Кога го видя? — попита Хектор.

— В петък преди две седмици. Не исках да ви се обаждам веднага, защото бе възможно да е единична поява. Чаках го пак там през следващите четири нощи. Ала той не се показа повече. Пуснах хората си из всички клубове в този район. Открихме го да се навърта в две други заведения през следващата седмица, после пак посети „Разтапяне“ два пъти последователно. И тогава вече ви се обадих. Според мен той обикаля из заведенията, като всеки ден избира някое случайно. Няма схема в избора му. Така че ще трябва да го чакате във всички клубове, където е бил засичан напоследък. Изглежда, си има предпочитания. Мисля, че това е най-добрият ви шанс да го засечете.

— Звучи логично — съгласи се Хектор. — А ти, Яф?

Младежът изглеждаше притеснен и му трябваше известно време да събере кураж и проговори.

— Нямам проблем да ви кажа къде можете да намерите този тип, но не искам да бъда там, когато го заловите. Зарязах насилието преди много години, когато Аллах ме прие под крилото си. Не искам да ви засегна, господин Крос. За мен беше голямо удоволствие да се запозная с човек като вас, но в момента ми се струва, че е най-добре пътищата ни да се разделят.

— Искам пак да ти благодаря, Яф. Решението, което вземаш, вероятно е мъдро. И за мен беше удоволствие да се запознаем. Ти затвърди вярата ми в по-младото поколение. Ако някога мога да ти помогна по какъвто и да било начин, знаеш къде да ме намериш. Междувременно… мога ли да ти платя за времето и неприятностите?

Яф обезпокоено вдигна двете си ръце.

— Не! Моля ви, недейте. Не го направих за пари. Направих го заради един велик и свят мъж.

— Чудесно, Яф. Но вероятно има някакъв благотворителен фонд към джамията, където бих могъл да направя дарение.

— Ами, сър, честно казано, ние получаваме доста от фондацията „Млади мюсюлмани“— стеснително отговори Яф. — Можете да направите дарение в нея онлайн. Не се налага да оставяте името си.

— Ще го направя от твое име — увери го Хектор.

— Благодаря ви, сър. Не е необходимо, но искам да ви уверя, че парите ви ще бъдат много разумно похарчени. — Яф бръкна в джоба на суитшърта си и извади оттам лист хартия. — Ето списък на всички заведения, в което забелязахме Алеутеца. Той обикновено се появява — ако изобщо го направи — в някое от тях към полунощ, но след това стои до заранта. Надявам се да намерите каквото търсите, сър.

Хектор го съпроводи до входната врата и му каза:

— Надявам се приятелството ни да не свърши тук, Яф. Отбивай се всеки път, когато минаваш насам. Ако не съм у дома, Синтия винаги ще те нагости с нещо. Ще я информирам, че ще наминаваш.

— Много любезно от ваша страна, сър. Сбогом и Ма’ел салама[9].

Стиснаха си ръцете, след което младежът яхна скутера си и отпътува. Хектор знаеше, че повече никога няма да го види. Яф беше прекалено горд, за да дойде да проси.

***

— Добре, трите клуба в списъка на Яф Саид са „Разтапяне“, „Бясното куче“ и „Портите на Рая“ — всички са в централен Лондон, в пространството от Сохо до „Елефант енд Касъл“[10]. Не познавам нито едно от тези заведения, а ти? — Хектор погледна най-напред към Настя.

— Не, не са точно в моя стил — строго отвърна тя.

— А ти, Пади?

— Не, но ми звучат като доста забавни места.

— Ето как ще подходим. Проверих в интернет адресите на трите клуба. Пръснати са в доста голям район и се намират на по няколко километра един от друг. Ще трябва да се разделим, за да ги покрием всичките. Както ни каза Яф, няма особен смисъл да търсим нашия човек преди полунощ. Ще трябва да работим нощна смяна. Ако някой от нас го види някъде, веднага се обажда на другите, за да се съберем. Ще държим Алеутеца под наблюдение, докато не напусне клуба. Един от нас ще кара Q— колата. По това време на денонощието улиците обикновено ще са празни. Щом се озове сам и на уединено място, удряме го с „Хипнос“.

„Хипнос“ беше спринцовка за подкожна инжекция, която можеше да се носи в дланта или да се държи скрита в ръкава на връхна дреха. Беше изработена от поливинил хлорид, което я правеше невидима за различните скенери на входа на заведенията. Тялото й беше зелено на цвят. Неметалната игла се изваждаше чрез натискане на защитния капак с палец. Иглата бе дълга два сантиметра и трябваше само да проникне под кожата, за да впръска два кубични сантиметра мощен зашеметяващ наркотик, който почти незабавно парализираше жертвата. Кръстена беше на гръцкия бог на сънищата.

Беше невъзможно човек да се снабди с такова оръжие, освен чрез някого като Дейв Имбис, който имаше контакти в отдела за химическа война на американската армия.

— След като неутрализираме Алеутеца, натъпкваме го в Q— колата и го докарваме тук — продължи да описва плана Хектор. — Между другото, мазето е звукоизолирано и там долу има стая, в която чистя рибарските си принадлежности, но от нея ще стане чудесно помещение за разпит. Необходимото оборудване ще бъде налице. Стените и подът са покрити с плочки и лесно се мият. Ако изтезанието с вода не го убеди, може да се наложи да поизцапаме наоколо, докато Алеутеца почувства необходимост да говори и ни съобщи името на работодателя си. Като приключим с него, ще опаковаме останките му в херметично затварящ се сандък за риба и ще го експортираме с G5 в Абу Зара. Ако изберем правилния прозорец за излитане, не трябва да се безпокоим, че някой от митницата ще се заинтересува от съдържанието на сандъка. В Абу Зара Дейв ще откара Алеутеца при някой от проучвателните екипи, които сондират на терена на новата концесия номер 12. Алеутеца заминава в сондажния отвор, дупката на който в момента достига на почти пет километра дълбочина, после идва горе под формата на суспензия от фина паста, разбита от диамантената глава на сондата. — Усмихна се зловещо и продължи: — Знам, че скицирам само едрите щрихи, но също така съм наясно, че вие двамата сте страшно добри в импровизирането при затрудняващи обстоятелства. — Погледна часовника си и се изправи. — Имаме около час да се облечем за вечеря. Зная, че готвачката ни е приготвила нещо много специално, но за съжаление ще трябва да минем без вино. Трябва да запазим ума си бистър за по-късно. След вечеря лично аз смятам да дремна два часа. Към единайсет се събираме отново. Ще ни трябва около час всеки от нас да излезе на позиция. Смятам Настя да поеме, Портите на Рая“ по очевидни причини. Пади ще вземе „Бясното куче“, пак по очевидни причини. За мен остава „Разтапяне“ без причина, за която мога да се сетя.

Хектор се качи в дневната си и отвори тайната врата зад камината. От един от рафтовете взе кашона за пистолета, който бе в кобур за под мишница. Сложи си чифт латексови хирургически ръкавици и старателно избърса от оръжието пръстовите си отпечатъци. После презареди пълнителя с доставените от Дейв специални патрони. Накрая повторно избърса пистолета просто за всеки случай. Вече беше премислил съображенията за и против носенето на оръжие тази нощ. Беше сериозно престъпление, ако полицията го намереше у него, но рискуваше много повече, ако се изправеше с голи ръце срещу звяр от калибъра на Алеутеца.

***

Оставиха Настя пред „Портите на Рая“ няколко минути преди полунощ. Входът бе дискретно скрит в малка странична уличка. Около вратата се въртеше групичка възбудени млади хора. Двама едри и агресивни гардове преграждаха пътя към заведението, а цивилизовано изглеждащ портиер в смокинг и с черна папийонка подбираше кой е достоен за привилегията да бъде допуснат в светото място.

Хектор паркира Q— колата в уличката и двамата с Пади проследиха Настя да се отправя към входа.

Портиерът я забеляза веднага щом тя се приближи. Беше облечена с алена „ножница“, прилепнала по всичките й издатини, и беше обута с обувки с петнайсетсантиметрови токчета, които поставяха мускулите на прасците й на сериозно изпитание. Появата й укроти плама в гълчавата на молещите се да бъдат допуснати вътре. Редиците им се разтвориха в страхопочитание, за да я пропуснат да мине. Портиерът изтича напред да я пресрещне и я хвана под ръка с мазна усмивка. Ескортира я до самия вход, задържа вратата да премине прага и уведоми момчето на касата:

— Дамата е наш гост. Погрижи се да получи най-добрата ни маса.

Наблюдавайки я от задната седалка на Q— колата, Пади се обезпокои.

— Надявам се да не й сторят нещо. В тази тълпа имаше доста гадни боклуци.

Хектор се изсмя.

— Шегуваш ли се, Пади? Единственият, за когото се безпокоя, е нещастникът, който би се осмелил да й досажда.

Запали двигателя и измина трите километра до „Бясното куче“.

— Е, Пади, това е кучешката ти колиба. Стискай си краката прилепени и не приемай никакви чекове без покритие.

Видя Пади да мушва на портиера банкнота от десет лири и да се скрива зад тъмните завеси, покриващи входа.

До „Разтапяне“ имаше около километър и половина. Клубът заемаше две нива. Фасадата му представляваше стъклена витрина от пода до тавана, която гледаше към улицата. През нея се виждаше, че интериорът е ярко осветен от въртящи се колони, обсипани с безброй цветни пулсиращи светлини. От тавана висяха топки, покрити с огледални плочки, отразяващи проблясващите светлини и фигурите на танцуващите под тях. Самите танцуващи бяха натъпкани като сардели в консерва и се движеха под тътена на докарваща ги до див екстаз музика.

Той премина бавно, паркира на близкия ъгъл и се върна пеша до входа на клуба. Носеше черни пилотски очила и сако в стил „Неру“ от златист брокат с отрязани ръкави. Беше му го подбрала Настя. И тримата се бяха спрели нарочно на чуждоземни костюми, за да изглеждат едновременно извратени и изхабени. Никой от тях не искаше да бъде възприеман като боец и да стряска хората. Хектор бе резервирал предварително маса за сто лири.

Седна и огледа огромния салон. Веднага го разпозна от един от видеоклиповете, заснети от Вики Вусамазулу. Това го окуражи. Ако Алеутеца вече бе идвал тук, имаше по-голяма вероятност пак да се появи.

В продължение на двайсетина минути пет различни момичета се приближиха да му предложат от свирка под масата за петдесет лири до нощ с всички екстри за петстотин. Отклони всички предложения с усмивка.

Към пет и двайсет сутринта тълпата на дансинга вече беше пооредяла, а все още нямаше и следа от някой, който да наподобява Алеутеца. Затова слезе до Q— колата и отиде пред „Бясното куче“, за да вземе Пади.

— Как мина, старче? — попита, докато приятелят му се наместваше на седалката до него.

— Ако бях изпушил, изшмъркал и погълнал всичко, което ми предложиха, сега щях да се рея като птица.

Продължиха към „Портите на Рая“ и когато на входа се появи Настя, тя изглеждаше като че ли си бе прекарала времето в салон за красота.

— Без късмет, кралице на сърцето ми? — осведоми се нетърпеливо Пади.

— Можех да направя състояние. Един мил старец към деветдесетте ми предложи десет хиляди само за да гледа, без да пипа.

— Трябваше да приемеш — каза й Пади, а тя го изгледа с хладен поглед, очите й изглеждаха ледени като небето над тундра.

Когато се прибраха на номер 11, тримата спаха до обяд.

Следващата нощ беше повторение на първата с разликата, че клиентелата в клубовете бе различна.

***

На третата нощ Хектор влезе в котела на „Разтапяне“ малко след полунощ. Беше събота и на дансинга се танцуваше рамо в рамо. Силата на музиката парализираше сетивата. Огромните отразяващи топки, висящи от тавана, сякаш потрепваха в ритъм с краката на танцуващите.

За да се впише в средата, Хектор бе облякъл испанско сако „болеро“ от черен сатен, а отдолу носеше бяла риза с жабо и черна лента, завързана като вратовръзка. Тореадорските му панталони от атлазена тъкан бяха прилепнали по кожата му. Костюмът му отново бе дело на Настя. Той седна на вече обичайната си маса и моментално в скута му се настани напълно непознато момиче с несъществуваща пола, дребно личице и нацупени устни.

— Ти си прелестен и аз искам да се омъжа за теб — съобщи му тя. — Богат си, нали?

— Мултимилионер — сериозно отговори той.

— О, господи! — задъха се тя. — Кълна се, че току-що свърших!

Беше много забавна. Той се засмя, погледна над рамото й и погледът му попадна върху тъмното мрачно лице, което така добре помнеше от видеоклиповете на Виктория Вусамазулу.

Алеутеца стоеше в далечния край на дансинга, на горната площадка на стълбището, водещо надолу до входното фоайе. Беше с момиче, повдигнало лице към него, но бе с гръб към Хектор. Алеутеца покровителствено гледаше надолу към нея. Макар тълпата да се въртеше около двойката, той се извисяваше една глава над всички. Точно поради тази причина Хектор го бе забелязал така лесно. Изгледа го само няколко секунди, колкото да се увери, че няма грешка, но дори това се оказа прекалено дълго.

Ако гледате втренчено животно в джунглата, то ще усети погледа ви и ще реагира на него. Алеутеца беше точно това — див хищник в естествената си среда. Погледът му се стрелна нагоре от лицето на момичето и за миг се вплете с този на Хектор. После мъжът се извърна и се хвърли надолу по стълбището.

Хектор скочи на крака и изтърси момичето от себе си на пода. Прескочи я, втурна се през дансинга и започна да си пробива път през хората, за да стигне до площадката, от която бе изчезнал Алеутеца.

Стълбите бяха почти толкова претъпкани, колкото и дансингът. Когато се добра до входната врата и изскочи през нея, Хектор се озова на улицата, но там нямаше и следа от беглеца. Хектор овладя първичния инстинкт да побегне наслуки из пустите улици.

Сети се за момичето, с което бе дошъл Алеутеца. Може би можеше да я намери. Може би тя щеше да му каже къде би се скрил Алеутеца. Изостави тази мисъл в мига, в който му хрумна. В „Разтапяне“ бе пълно с кукли като нея. А и той не бе видял лицето й. Нямаше начин да я разпознае в тълпата. Пък и беше напълно възможно тя да е само проститутка, която Алеутеца е забърсал за тази нощ.

Как е дошъл дотук? С кола? Такси? Ако е така, значи вече го няма, трескаво мислеше той. Метрото! Да, разбира се!

Знаеше от онлайн проучването си, че северният вход на метростанция „Блекфрайърс“ е на може би триста и петдесет метра от мястото, където се намираше сега. Затича се натам. Стигна до първата пресечка и видя входа за метростанцията в края на пряката. В този час на нощта улицата бе почти безлюдна. Имаше само шепа закъснели, които бързаха да се приберат. Един от тях бе Алеутеца. Той спринтираше, отдалечавайки се от Хектор в посока на метростанцията. Хектор се впусна след него в момента, в който Алеутеца стигна до входа и скочи в него като заек в хралупа. Хектор изоставаше с три минути. Последва го и започна да скача надолу по стъпалата, вземайки ги през три, като крачките му отекваха из празния тунел. Стигна до разклонението на дъното. Табелата наляво бе с надпис „Ричмънд“, тази надясно — с „Ъп-минстър“. Нямаше представа коя от двете посоки е избрал Алеутеца. Насочи се към тунела надясно и чу приближаването на влака в направление „Ричмънд“. Извърна се моментално и се втурна в другия тунел. Изскочи на една от междинните площадки и огледа от нея перона. Влакът вече беше спрял и вратите бяха разтворени. През тях се качваха закъснелите по различни причини хора. Хектор веднага забеляза, че интуицията му не го бе подвела — Алеутеца си пробиваше път през хората. Хектор го проследи как се качва в един от вагоните.

Затича се надолу по последния ред стъпала, но едва бе изминал половината разстояние до перона, когато чу вратите да се затварят и влакът да потегля. Докато вагоните се изнизваха покрай него, той видя Алеутеца да стои до един от прозорците и да го гледа. Хектор посегна за пистолета си в скрития кобур, но се овладя. Ъгълът и разстоянието бяха невъзможни за точен изстрел. Алеутеца беше плътно заобиколен от други пътници. Хектор не смееше да рискува да рани някого от тях в ускоряващия хода си влак.

Алеутеца знаеше, че е в безопасност. Усмихна се на Хектор. Усмивката му бе сардонична и пълна със заплаха. Кожата на Хектор настръхна. Той гледаше в очите един от убийците на Хейзъл. Краката му се разтрепериха от силата на връхлетелите го емоции. Последният вагон се скри в тунела и Хектор отново видя табелата с направлението — „Ричмънд“. Трябваха му няколко секунди след скриването на влака в тунела, за да успее да си наложи отново да мисли безстрастно.

Извърна се и побягна в посоката, от която бе дошъл, но знаеше, че ще му трябват поне десетина минути, за да стигне до паркираната Q— кола. Влакът откарваше Алеутеца със скорост от 65 км/час. Авансът вече бе прекалено голям, за да се надява да го настигне, дори и с кола. Трябваше да телефонира и уведоми Пади или Настя да го пресрещнат. Само че имаше поне десетина спирки, на които Алеутеца можеше да реши да слезе, преди да стигне до крайната метростанция „Ричмънд“. Беше невъзможно да покрият всичките.

Не, нещо му убягваше. Знаеше, че бе пропуснал нещо, докато тичаше обратно по тунела, за да излезе навън.

„Мисли! — заповяда си той. — Остави се да те ръководи мозъкът, а не топките!“ Накъде ли отиваше това копеле?

Изскочи от тунела на улицата, когато го осени. Спря като закован. После бръкна за мобилния си телефон и набра номера на Настя. Сигналът звучеше и звучеше, но той продължаваше да притиска слушалката до ухото си, докато тичаше към колата.

„Ключът е Вики Вусамазулу — установи той с кристална яснота. — Просто видях с очите си как Алеутеца навърза фактите. С инстинкта на лисица той веднага разбра, че е бил предаден. Знаеше, че вероятността слепешката да се натъкна на него в „Разтапяне“ е нищожна. Знаеше също, че някой ме е насочил към него. Бе наясно, че Вики е единствената, която познава и двама ни. А също и единствената, която е знаела, че той има навика да посещава „Разтапяне“. Колко му е да се досети, че само тя може да ме е насочила към него. Готов съм да се обзаложа, че сега е тръгнал към нея, за да си отмъсти. Хайде, Нази! Отговори на шибания телефон…!“

— Хектор, къде си? — внезапно се разнесе гласът на Настя.

— Подплаших Алеутеца. Измъкна ми се и сега се отдалечава от мен. Смятам, че отива при Вики. Помниш адреса на Вики, надявам се?

— Гардънс Лейн номер 47. Намира се на по-малко от триста метра от метростанция „Кю Гардънс“ — бързо отговори Настя. Тя беше истински професионалист.

— В този момент Алеутеца пътува с метрото към тази метростанция. Ти си много по-близко до него от мен. Можеш да стигнеш до Вики много преди ние с Пади да се доберем дотам. Вземи такси. Пади и аз идваме на помощ веднага щом успеем. Само побързай, Настя. Приятелката ти Вики е примамката, а онзи тип е убиец.

Телефонът в ръката му заглъхна. Настя винаги бе' много пестелива с думите.

После набра Пади и му нареди, без да спира да тича към Q— колата:

— Пади, чакай ме пред „Бясното куче“. Ще съм там след двайсет минути, може би и по-скоро.

— Какво става?

— Алеутеца изплува, а аз тотално оплесках всичко.: Измъкна ми се и сега бяга от мен. Ще ти разкажа останалото, като се видим.

Пади едва не изтръгна дръжката на предната врата и скочи в колата, преди Хектор да бе спрял напълно. Хектор натисна педала на газта и колата скочи напред.

— Гардънс Лейн 47. Това е адресът на Вики. Въведи го в джипиеса, Пади. Абсолютно съм сигурен, че Алеутеца отива натам.

***

Настойчивите трели на звънеца събудиха Вики Вусамазулу. Тя седна в леглото си напълно замаяна. Беше взела приспивателно хапче. Погледна светещия циферблат на часовника на шкафчето до себе си — беше почти два часът сутринта.

Слава богу, че госпожа Чърч е глуха като пън. Вики се опита да изгони съня от очите си, като ги разтри с юмруци. Госпожа Чърч бе хазяйката й. Живееше на горния етаж и Вики знаеше от опит, че когато си ляга, сваля слуховия си апарат. Беше много стриктна и проклета дърта брантия, а Вики бе единствената й наемателка.

Звънецът отново иззвъня. Вики запали лампата, отметна чаршафите и стъпи на пода. Беше в късичка пижамка в цветен мотив. Излезе, леко залитайки, в коридора и отиде до вратата в края му.

Увери се, че двете вериги са надеждно сложени, и едва тогава се надигна на пръсти, за да погледне през шпионката. Посетителят отвън стоеше с гръб към нея.

— Кой е? — раздразнено попита тя. Мъжът се обърна с лице и тя веднага го позна.

Ахна от изненада и удоволствие и веднага се разсъни. Дори не предполагаше, че Алеутеца може да е в града.

— Отвори шибаната врата, кучко — изръмжа той.

— Алеутецо! О, боже…! Ти ли си наистина? Мислех, че повече няма да се върнеш. — Беше толкова възбудена, че ръцете й се оплетоха във веригите. — Чакай! Не си тръгвай. Само секунда… Чакай, Алеутецо, мили…

Успя най-сетне да отвори и изтича навън, за да го прегърне, но той я блъсна встрани и влезе в апартамента. Тръгна по коридора към спалнята й, без да поглежда назад към нея. Тя затвори входната врата, но реши да не се бави с поставянето на веригите. Побърза да го настигне.

— Мислех, че няма да се върнеш. Не трябваше да се съмнявам в теб. Знаех си, че ще удържиш на думата си. Толкова ми липсваше. Толкова, толкова ми липсваше — бърбореше тя несвързано от вълнение.

Той седна на леглото. Гледаше я малко странно.

— Послушна ли беше, докато ме нямаше?

— О, да, да… Стоях си всяка вечер у дома и те чаках. Не съм поглеждала друг мъж. Толкова те обичам.

— Лъжеш ме — каза той с онзи специален, тих и смразяващ глас, от който тя се разтреперваше. — Мисля, че си била една малка лоша кучка. И мисля, че сега ще трябва да те накажа.

Играта й беше добре позната и зърната под тънката тъкан на горнището на пижамата й се втвърдиха.

— Съблечи се! — заповяда й Алеутеца и тя издърпа дрехата през главата си, смачка я на топка и я хвърли на леглото до него. После изу късите гащета от хълбоците си и ги остави да паднат около глезените й. Ритна ги встрани и застана чисто гола пред него.

— Ще ме биеш ли, Алеутецо? — изплашено попита и прикри с ръце слабините си.

— Махни си оттам ръцете и ела тук — повика я той със свит пръст и тя се приближи до него. — Разтвори си краката, кучко.

Тя се разкрачи. Той се наведе напред и сложи ръка между бедрата й.

— По-широко! — заповяда.

Тя усети пръста му да се върти в нея и й се прииска това никога да не свършва. Тласна таза си към него и усети пръста му да докосва клитора й.

— Плъзгава си като кълбо змиорки там, мръсна кучко — каза той. — Но разбираш, че ще трябва да те накажа, понеже си била толкова лоша.

— Да, разбирам.

— Господарю. Наричай ме „господарю“. Или вече забрави? — Той направи нещо с пръста си, което беше толкова болезнено, че тя изскимтя. Усещането бе, като че ли беше разкъсал нещо в нея. Очите й широко се разтвориха от болката, която бе едновременно толкова сластна, че тя усети как приближава върха на първия си оргазъм.

— Да, разбирам, господарю.

Той извади пръста си от нея и го навря в лицето й.

— Виж сега какво направи, малка мръсна кучко! Изцапа чистия ми пръст с гадната си путка.

— Съжалявам, господарю. Не исках…

— На колене! — заповяда той и тя падна на колене пред него. Той й подаде пръста си. — Изсмучи го, за да го изчистиш.

Тя го пое в устата си и той го набута надолу в гърлото й… толкова дълбоко, че раменете й се повдигнаха от рефлекса да повърне.

— Признай… беше ли наистина лоша, докато ме нямаше?

Тя издаде неразбираем звук на несъгласие. Лицето й се изду от задушаване. Той се облегна назад и извади пръста си от устата й. Тя облекчено се разрида и тялото й се разтресе, докато се бореше за въздух. Погледна към него с налети с кръв и плувнали в сълзи очи.

Той извади ръка иззад гърба си и тя видя, че държи нож. Натисна бутона за отваряне и острието щракна под носа й. Беше седемнайсет сантиметра дълго и блестящо като слънчев лъч.

Това вече беше нещо ново. Досега не й бе показвал нож. Опита се да се отдръпне назад на колене, но той сграбчи пижамата й, преметна я през врата й и я задържа като кученце на каишка.

— Говорила си за мен на други хора, нали, кучко?

— Не! — прошепна тя и силно поклати глава.

— Не ме лъжи, краво! — Убоде я по бузата с върха на ножа и тя изквича от изненада и болка.

— Моля те, не ми причинявай повече болка. Тези игри вече не ми харесват. Отсега нататък не искам да ги играя. Прибери ножа си, Алеутецо.

— Но това не е игра. Разказала си на Хектор Крос за мен, кучко.

— Не, не съм.

Но въпреки отрицанието той видя в очите й, че се досеща. Лицето й се изкриви от ужас.

— Да, направила си го. Казала си му къде да ме намери — изсмя се той.

— Моля те… Не разбираш.

Без да обръща внимание на протестите й, той продължи с нисък, приятелски и успокоителен тон:

— Не се безпокой, направи каквото ти казвам и всичко ще бъде наред. Хвани лявото си ухо и го опъни встрани колкото е възможно. — Тя го изгледа в тъпо неразбиране и той повтори: — Направи го, Виктория. Направи го, ако наистина ме обичаш — настоя.

Тя повдигна ръка, хвана с два пръста меката част на ухото си и го опъна встрани.

— Отлично — промърмори той и с едно бързо замахване отряза ухото й до скалпа.

Тя изкрещя и ужасена погледна отрязаното ухо, което продължаваше да държи между пръстите си.

— Сега го изяж. Сложи го в устата си и го глътни — тихо й нареди той.

Кръвта от раната капеше по гърдите й и се стичаше на струйка между тях. Ала тя не можеше да откъсне погледа си от отрязаното ухо. Той я убоде по шията с ножа, тя се стресна и го погледна.

— Отвори си устата — заповяда той и пак я убоде. Тя отвори уста. — Сега го сложи вътре и го глътни.

— Не! — отказа тя. — Извинявам се… не исках да го направя. Нека ти обясня…

Той докосна веждата й с ножа си.

— Изяж го или ще изчовъркам очите ти едно по едно.

Тя сложи ухото в устата си.

— Видя ли…? Не е толкова лошо. Предполагам, Че дори е доста вкусно, а? — Раменете й отново се разтресоха. — Не, не прави това. Глътни го…

Тя направи усилие да се подчини. Лицето и гърлото й се изкривиха. Накрая успя с мъка да преглътне. Задиша учестено и с дрезгав глас го увери:

— Това е…. Глътнах го.

— Чудесно. Гордея се с теб.

— Моля те, умолявам те… стига толкова! Моля те, не ме наранявай повече! — Виктория горчиво се разрида, мятайки глава наляво-надясно.

— Да спирам ли? — подигравателно се изненада той. — Че ние едва започваме… Защото има нещо, което искаш да ми разкажеш, нали, Вики? Искаш да ми разкажеш с кого си разговаряла за мен, нали?

— Никога не съм казвала на никого за теб, кълна се в гроба на майка ми!

По лицето й се стичаха сълзи. Поемаше въздух на дълбоки разтърсващи вдишвания.

— Лъжеш, Вики. Ще трябва да те принудя да изядеш и другото си ухо.

Той я натисна да падне на колене, сграбчи оставащото й ухо и го опъна встрани като парче гума. Опря ножа върху него и Вики изкрещя.

Настя чу този писък.

***

Настя взе такси на самия вход на „Портите на Рая“. От него току-що бяха слезли четири кискащи се полякини.

Тя блъсна едно от момичетата встрани, скочи на задната седалка и каза на шофьора:

— Гардънс Лейн 47 с пощенски код TW9 LA5. Това е пресечка на Кю Гардънс Роуд. Намира се на около триста метра от метростанция „Кю Гардънс“.

— Знам къде е, маце — увери я шофьорът.

— И петдесет лири отгоре, ако ме закараш до там за по-малко от половин час.

— Сложи си колана и приготви банкнотата — каза той. — Тръгваме…

Улиците бяха опустели и шофьорът караше бързо. Когато спря, имаше няколко минути в резерв. Настя избута две банкноти по петдесет лири през процепа за плащане.

— Задръж рестото, заслужи си го.

Изскочи от таксито и прекоси на бегом улицата. Номер 47 бе отсреща. Когато мина през портала на малката градинка, чу писъка на Виктория. Изрита в движение обувките си с остри токчета и захвърли атлазената чантичка. Дръпна прилепналата пола на кръста си и се затича към вратата, набирайки скорост. При предишното си идване бе видяла, че ключалката е стара и слаба. Помнеше обаче и двете здрави вериги от вътрешната страна, така че скочи във въздуха и нанесе здрав ритник по вратата.

За нейно изумление ключалката се предаде лесно и вратата се блъсна във вътрешната странична стена. Настя прелетя през нея с краката напред и се озова в коридора. Скочи и продължи напред, почти без да губи скорост.

Помнеше отлично точното разположение в занемарения малък апартамент. Дневната и кухнята бяха отдясно. Но сега виждаше светлина под вратата на единствената спалня. Изби я с нов ритник, дръпна се встрани и опря гръб в стената. След това погледна покрай рамката на вратата в спалнята.

Беше като костница. Постелките на леглото бяха опръскани с кръв. Кръв имаше и по стените, и локвичка в белия губер на пода.

Вики стоеше изправена пред нея, но Настя едва я разпозна. Момичето беше голо. Ушите й бяха отрязани. Раните бяха още пресни и от тях шуртеше кръв. Струйките се стичаха в устата й и зъбите й бяха червени. Кръв капеше и от брадичката и буквално обливаше тялото й. В стаята вонеше на кръв и повърнато.

Настя веднага позна Алеутеца от видеото. Той стоеше зад Вики. Хванал беше главата й в ключ и тя бе абсолютно безпомощна. В другата си ръка стискаше окървавения нож, с който бе извършил касапницата. Прегърнал беше с нея Вики и натискаше върха на дългото окървавено острие в пъпа й. Използвайки тялото на момичето като щит, той гледаше свирепо Настя през рамото й.

— Чуй ме, Алеутецо. Пусни Вики и е възможно да спасиш живота си — каза му Настя със спокоен и разумен глас.

— Не знам коя, по дяволите, си ти, русокоске, но видът ти ми харесва. Имам по-добър план от твоя. Първо, ще приключа онова, което съм започнал с тази крава тук. След това ще те подгоня и като те хвана, ще те изчукам така, както не ти се е случвало през живота ти. После ще убия и теб, но бавно, много бавно. Това, което сега ще последва, няма как да го направя два пъти, така че наблюдавай внимателно…

Той прекара ножа си странично през голия корем на Виктория, срязвайки дълбоко през кожата мускулите и коремната стена. През раната изскочиха червата й. Ножът бе срязал и тях и съдържанието им се изсипа. После той смени ъгъла на острието и го заби под гръдната кост.

Вики разтвори широко очи и втренчи поглед във вечността, докато ножът пронизваше сърцето й. Дъхът й изскочи със сила през разтворената уста и мъртвото й тяло увисна в ръцете на Алеутеца. Дори Настя замръзна за момент пред бруталната сцена.

Основната й грижа обаче се пренасочи от спасяването на живота на Вики към ножа в ръката на Алеутеца, който му даваше ключово предимство.

През тези първи секунди тя разбра от начина, по който мъжът боравеше с оръжието, че е опитен боец и може би най-опасният противник, срещу когото някога се е изправяла. Той съзнаваше колко е добър и беше абсолютно уверен в себе си. Наслаждаваше се на онова, което вършеше. Явно се възбуждаше от миризмата на кръв и вонята на изкормени черва, която изпълваше стаята. Настя си даде сметка, че е смъртно опасно да го подцени.

От друга страна, бе невъоръжена, боса и с ограничаваща движенията й рокля. Малката спалня ставаше още по-малка от леглото в средата й. За специфичния й боен стил тя се нуждаеше от пространство за маневриране, за отскачане назад и лъжливи атаки. Най-вече й трябваше пространство за отбягване на това острие.

Алеутеца явно бе стигнал до същото заключение, защото бързо се приближи с цел да ограничи движенията й още повече. Продължавайки да държи Вики пред себе си като щит, той се опита да натика Настя в ъгъла на стаята. Но тя се измъкна откъм лявата му страна, далече от ножа.

Преди той да успее да завърти човешкия си щит и да я блокира, Настя зае позиция на прага на вратата. Рамката от двете страни защитаваше фланговете й. Обърна се с лице към него и приклекна в стойка за бой, повдигна ръцете си, кръстосани в китките.

— Страхотно! Виждам, че си гледала кунгфу филмите на Джеки Чан, русокоске, — подигравателно подхвърли той, после повдигна тялото на Вики и се затича право срещу нея. Искаше да я изтласка в коридора, където по-лесно щеше да я заклещи.

Настя мигновено съзря открилата се възможност — краката му се виждаха под клатещите се във въздуха стъпала на Вики. Вместо да отстъпи, тя се хвърли срещу него. Точно преди да се сблъскат, се гмурна с краката напред под нозете на Вики и изстреля любимия си „магарешки къч“. Петите й попаднаха в левия глезен на Алеутеца, точно където бе искала.

Чу съвсем ясно звука на счупена кост и разкъсан хрущял. Изпита прилив на триумф, защото знаеше със сигурност, че сега той ще падне и тя ще получи шанс да му отнеме ножа.

Алеутеца изръмжа от болка, но я смая, като се задържа прав. Настя се превъртя със задно кълбо на крака и отново се изправи с лице към него. Преди обаче да успее да възстанови равновесието си напълно, той използва Вики като таран и заби в нея отпуснатото тяло с такава сила, че тя бе изблъскана назад от мястото си в рамката на вратата. Гърбът й се удари в задната стена на коридора.

Алеутеца се отправи към нея. Накуцваше със счупения си крак, но въпреки това се движеше изненадващо бързо. Продължаваше да държи пред себе си обезобразеното тяло на Вики. Притисна Настя към стената на коридора и замахна с ножа към лицето й през рамото на Вики. Настя хвана китката му, но тя беше плъзгава от кръвта и той се освободи с извъртане, без да изпуска ножа си. Отново беше натисната към стената с тялото на Вики, което не й позволяваше да се изправи. Главата на мъртвата безжизнено се клатеше на раменете й. Очите й бяха мътни и невиждащи.

Алеутеца отново замахна към лицето на Настя и тя се гмурна под острието, заради което го загуби от погледа си за миг. Точно тогава той пусна Вики и долната половина на тялото на Настя остана без защита. Със скоростта на пепелянка Алеутеца замахна към корема й. Настя се извъртя, за да се отдръпне от посоката на удара, но трупът беше паднал върху краката й и затрудняваше силно движенията й. Алеутеца замахна. Тя усети ужилването на стоманата, която отвори дълга плитка рана отстрани на бедрото й. Опита се да прескочи трупа и да излезе на открито, преди да му даде възможност да я удари пак, но червата на Вики се оплетоха в глезена й и тя се препъна. Падна на едно коляно и моментално вдигна ръка, за да блокира мушването с ножа, което знаеше, че ще последва, ала вместо това Алеутеца я сграбчи за китката и използвайки ръката й като лост, натисна лицето й в пода. Заби коляно в основата на гърба й, за да я притисне добре, преди да смени бързо хвата си. После насила я вдигна на колене и коленичи зад нея, хващайки я през врата с една ръка в ключ. Приложи върху ларинкса й достатъчно силен натиск, за да й попречи да извика.

— Добра си, русокоске — похвали я той. — Знаеш как да се биеш. — Дишаше тежко и се подсмихваше. — Сега ще имаш възможност да ми покажеш колко си добра и в известната кучешка поза…

В този момент вратата на апартамента се отвори с трясък и Хектор и Пади влетяха през нея. Спряха, за да огледат положението.

Алеутеца се изправи на крака, без да разхлабва ключа през шията на Настя. Използвайки вече нейното тяло като щит, той се обърна с лице към тях.

— Стойте, където сте! — предупреди ги. — Една крачка напред и тази кучка ще си го получи.

Опря ножа в шията на Настя и притисна острието под ухото й. Бе видял пистолета. Хектор го държеше с две ръце. Беше заел класическата стойка на стрелец — леко приклекнал, стъпил на цяло ходило, прихванал леко сгънатата си силна ръка с по-изправената спомагателна. Пистолетът бе насочен право в главата на Алеутеца.

Алеутеца сниши глава зад Настя, с което предложи минимални възможности за успешен изстрел. Започна да надниква ту от едната, ту от другата страна като атакуваща кобра, за да затрудни прицелването на Хектор.

— Добре дошли, господин Крос. Такова удоволствие е да се видим пак. Приемете искрените ми съболезнования за скорошната кончина на любимата ви съпруга — каза той.

Пред очите на Хектор сякаш премина затвор на фотоапарат — зрителното му поле почервеня от огъня на яростта му. Едва се овладя.

Мозъкът му заработи като компютър и започна да изчислява обхвати и ъгли. Мерникът на пистолета му беше настроен да стреля около четири сантиметра по-високо на дистанция от двайсет и пет метра. Разстоянието тук беше осем-девет метра. Трябваше да вземе предвид възходящата траектория на куршума. Междувременно Алеутеца не преставаше да се движи и откриваше главата си за съвсем кратко.

— Можеш да го улучиш, Хек — прошепна Пади, който се бе снишил зад рамото на Хектор. Думите му едва се чуха.

Хектор сви устни в твърда права линия — той знаеше, че вероятността за успешен изстрел, който да не засегне Настя, е около 50 %.

— Можем да сключим сделка, господин Крос — обади се Алеутеца. — Знам, че отвън ви чака кола. Няма начин да сте дошли тук толкова бързо без кола. Дайте ми ключовете и ще получите това парче русо месо. Справедливо ли е?

Оръжието в ръката на Хектор не потрепна.

— Кой ти плати да убиеш жена ми? — попита вместо отговор той.

— Не е това сделката, господин Крос.

— Това е единствената сделка, Алеутецо.

— Вижте какво направих с приятелката ви Виктория — вече няма уши и черва. Моля ви, не ме нервирайте.

Но Хектор дори за миг не погледна към обезобразения труп.

— Искам името му — настоя той.

— Аз пък искам да остана жив. Така че без имена.

— Мога да чакам — подчерта Хектор.

— Не мисля, че можете да чакате — възрази Алеутеца. — Я да проверим… — Той изтегли ножа си зад гърба на Настя, опря острието му в оголения й трицепс и бавно прободе целия мускул, като върхът му се показа отпред на ръката й. Лицето на Настя се изкриви от болка.

— Няма нищо, Хектор — каза тя, но гласът й бе дрезгав, а очите й пълни с агония.

— Кораво момиче! — призна стоицизма й Алеутеца и рязко издърпа острието от плътта й. — Следващият удар минава през крака й — и без да чака, заби острието в бедрото й. Когато го извади, от раната шурна тъмна кръв и започна да образува локвичка на пода.

— Застреляй го, Хек — настоя Пади.

— Хейзъл! — опита се да обясни с една дума нежеланието си да стреля Хектор.

— Хейзъл вече не можеш да я спасиш, но можеш да спасиш Настя. Застреляй го, моля те! — Пади го умоляваше, а Хектор никога не го бе чувал да прави това. Но и никога досега Пади не бе принуждаван безпомощно да гледа как режат на парчета жената, която обича.

Хектор знаеше, че трябва да го направи. Но си даваше сметка и че това ще е най-рискованият изстрел, който някога е опитвал.

Пистолетът в ръцете му беше много специално оръжие. Дейв Имбис бе убедил един военен оръжейник да поработи над него. Първо, оръжейният майстор бе заличил серийните номера, за да няма документална следа, свързваща този пистолет с Хектор. Беше шлифовал канала на цевта, така че да приема куршумите лесно и да се намали вероятността за засечка. Беше обработил цевта със секретна винтонарезна машина на снайперския отдел на американската армия, която бе направила нарезите идеално съответстващи си. Пълнителите също бяха част от специално подготвена партида. Балистичните характеристики също бяха подобрени — всеки куршум се завърташе от нарезите в цевта и излиташе към целта по абсолютна идентична с предишните траектория, без никакво клатене в която и да е било посока около оста на полета. Най-сетне грубият мерник бе сменен с оптична прицелна система, последна дума на технологията. Крайният резултат бе точност на попадението до стотни от милиметъра. Хектор бе прекарал часове на стрелковия полигон с този пистолет и вече го възприемаше като част от тялото си.

От друга страна, Алеутеца пред него бе като заклещено диво животно и вече го обземаха първите пристъпи на нехарактерна за него паника. Той повече не мислеше като онзи хладнокръвен убиец, какъвто беше. Допускаше малка грешка. Беше започнал да клати главата си в ритъм, показвайки я ту от едната, ту от другата страна на главата на Настя с периодичността на метроном. Алеутеца разкриваше пред Хектор едното си око и част от дясната страна на главата си през интервал от около две секунди. Хектор трябваше да изстреля куршума си на по-малко от милиметър от бузата на Настя.

Пое дълбоко и бавно дъх и също толкова бавно го изпусна. Прицели се в мястото, където възнамеряваше да стреля. Натискът му върху спусъка бе на ръба на произвеждане на изстрела. Концентрацията му бе толкова дълбока, че всичко останало забави ход и някак утихна. Пистолетът сякаш стреля сам. На Хектор му се стори, че някаква външна сила, извън негов контрол, натисна докрай спусъка.

Зърна как кичур от косата на Настя бе отрязан като с ножица от куршума, а ухото й потрепна от завихрянето на въздушната струя, после видя окото на Алеутеца да избухва от пронизалия го куршум в облаче бледо желе. Тилът му се взриви. Материята на мозъка му се разстла по стената на коридора, а тялото му падна тежко и остана неподвижно. Петите му спазматично избарабаниха няколко пъти по дъсчения под.

— Веднага трябва да сложим турникети на ранните й, но не докосвай нищо в стаята, ако има риск да оставиш отпечатъци! — извика Хектор на Пади, който вече се бе хвърлил напред. Настя направи крачка към него и рухна в ръцете му. Пади я подхвана и нежно я положи на пода.

Хектор бързо отиде при падналия мъж. Знаеше, че няма защо да се безпокои за пръстови отпечатъци по изразходваните гилзи. Единствените негови отпечатъци бяха по външните части на оръжието. Извади от джоба памучна носна кърпа и старателно избърса пистолета, след което използва кърпата като ръкавица. Трупът на Алеутеца лежеше по гръб. Хектор бе обърнал внимание на хвата му върху ножа и знаеше, че си има работа с десняк. Коленичи до тялото, вдигна отпусната му дясна ръка и пъхна в нея дръжката на пистолета. Намести лявата му ръка върху затвора. Спря за няколко секунди, за да разгледа татуировката на Маалик върху китката на мъртвеца и направи гримаса на отвращение. Коленичи зад Алеутеца, подхвана го с ръка под мишницата и бавно изправи трупа в стояща поза.

— Долу главата, Пади — предупреди той. — Сега ще стрелям… — и дръпна спусъка с показалеца на мъртвеца. Пистолетът стреля и куршумът се заби в стената на коридора до входната врата.

После пусна трупа и го остави да падне.

Огледа внимателно сцената за няколко секунди. Ъглите бяха достоверни. Дясната ръка на Алеутеца сега носеше следи от нагар. Когато криминолозите на полицията направеха парафинов тест, щяха да получат позитивен резултат. Тялото му се бе свлякло по естествен начин, а ножът, който бе използвал да убие Вики, бе под него. Всичко изглеждаше убедително.

Извърна се от тялото и клекна до Пади, който се грижеше за крака на Настя. Пади бе откъснал дълго парче шнур от прозореца в крайната част на коридора. Сега завърза шнура над раната в бедрото. Затегна възела, докато шнурът се вряза в плътта и кървенето бавно престана. Хектор коленичи до него и използва кърпата си за турникет на ръката й.

— Ти й спаси живота. Наистина не знам как да ти благодаря, Хектор — промълви Пади, без да вдига глава.

— Тогава не го прави! — отговори му Хектор.

— Е, аз ще се справя по-добре от глупавия ми съпруг — обади се Настя. — В мига, в който успея да се изправя на крака, ще те даря с голяма дълга целувка. — Беше много бледа и гласът й бе дрезгав, но се усмихваше.

— Ще ти го припомня — предупреди я той.

— А защо направи да изглежда, че Алеутеца е стрелял втори път, след като вече е мъртъв? — попита Пади.

— За да останат следи от нагар по ръцете му и пръстови отпечатъци по пистолета — обясни Хектор.

— Какво ли ще си помисли полицията, като завари тази бъркотия, която им оставяме? — замислено попита Настя.

— Надяваме се да решат, че Алеутеца е убил Вики с ножа си след любовна свада, а после се е разкаял и изплашен от последиците, се е застрелял.

— И са му трябвали два изстрела? — недоверчиво подхвърли Пади. — Първият трябва да е бил съвсем сватбарски!

— Самоубийците често стрелят веднъж, за да проверят дали оръжието е наред и за да добият кураж, преди Да направят фаталния изстрел — обясни Хектор. — Мисля, че прикрихме нашите следи. Не сме оставили тук нищо, което момчетата в синьо да могат да проследят до нас. Да се махаме сега.

Настя не издаде звук, когато Пади я вдигна на ръце и я пренесе през входната врата. Хектор се изправи и отиде до мястото, където лежеше Вики Вусамазулу. Дори за него, който бе свикнал с най-отвратителните аспекти на смъртта, обезобразяването бе погнусяващо. Погледа я няколко минути с мълчаливо уважение.

„Бедното глупаче. Не заслужаваше да свърши по този начин.“

След това се премести при Алеутеца и застана над него. Огледа с ръце в джобовете жалките останки от главата му. Незасегнатото око го гледаше яростно.

През тялото му преминаха вълни на гняв и смут. Гневът беше за стореното от този човек на Хейзъл, а смутът за това, че смъртта му заличаваше следата, която можеше да изведе Хектор до леговището на Звяра.

Сега знаеше със сигурност едно: това бе гарантирано най-задънената улица, в която се бе озовавал. Извърна се и последва Пади до мястото, където бяха оставили паркирана Q— колата. Улицата бе безлюдна.,

Хектор отвори шофьорската врата и седна зад волана. Пади се намести на задната седалка, като придържаше Настя. Тя мълчеше, беше бледа като платно. Хектор запали двигателя и потегли, без да го форсира. Когато минаваха покрай портала за Ботаническата градина в Кю, проговори:

— Е, изглежда, имахме късмет за пореден път. Измъкнахме се читави, с изключение на Настя. Как е положението, царевна?

— Била съм и по-зле, но съм била и много, много по-добре — отговори му тя. — Къде отиваме?

— Отиваме да видим един човек, когото Пади и аз познаваме доста добре — каза Хектор и подаде айфона си през рамо. — Вземи го, Пади. Ще намериш Док Хоган в списъка на контактите ми. Кажи му, че пътуваме към него. Ще пристигнем там след около час и половина.

Док Хоган някога бе лекар в Кралския медицински корпус към полка на специалните авиодесантни части, където бе служил Хектор. След пенсионирането си той се бе оттеглил в семейната ферма в Хемпшър. Обаче зад фасадата на дребен провинциален земевладелец той продължаваше да практикува професията си, макар да го правеше неофициално и без много шум. Специалността му бе обработка на травми. В малкия му и грижливо подбран списък от пациенти бяха всевъзможни бивши военни, все приятели и другари, които ставаха жертва на дребни инциденти, като например забременяването на чужда жена, позволяването да бъдат промушени и неблагоразумието да се окажат на пътя на летящ куршум.

Пади и Настя останаха на гости на Док Хоган за десет дни, преди той да й позволи да отлети за Абу Зара със самолета на „Банок Ойл“, за да довърши там рехабилитацията си.

Смъртта на Алеутеца и Вики Вусамазулу не събуди особен интерес. За нея бе съобщено като за домашно насилие на последните страници на местен вестник и тя така и не стигна до новинарските телевизионни канали и радиостанции.

***

Агата прие предложението му за постоянна работа и стана негов главен личен помощник, но Хектор се видя в чудо, докато я убеди да приеме увеличение на заплатата си.

— Не знам какво ще правя с толкова много пари, господин Крос.

— Той си умно момиче. Агата. Все ще измислиш нещо — увери я той. — Аз обаче ще имам нужда от теб в Абу Зара, където ще искам да си ми подръка, за да ми помагаш в бизнеса и с Катрин Кайла. Може да се върнем в Лондон, след като тръстът продаде номер 11, за да намерим нова квартира.

Освен че бе съвестна и опитна секретарка, тя бе и най-добрият жив познавач на живота на Хейзъл, преди Хектор да се появи на хоризонта.

С всеки следващ ден Хектор я въвличаше все по-дълбоко в разследването, което провеждаше по събраните документи с цел да се опита да открие скрития враг в миналото на Хейзъл. В това отношение съветите на Агата бяха безценни.

По време на една от дългите им и задълбочени дискусии относно самоличността на убиеца Агата му напомни за съществуването на доведен син на Хенри Банок, син на съпругата му преди Хейзъл. Той се казваше Карл и първоначално Хенри го бе приветствал в семейството си с отворени обятия. Беше му осигурил възможно най-елитното образование и когато младежът се дипломирал, го назначил на високоплатена длъжност в „Банок Ойл“.

Тези взаимоотношения обаче бяха експлодирали в жесток семеен скандал, който се отразил тежко на Хенри.

— Каква е тази история, Агата? — попита Хенри. — Чувал съм разни слухове по времето, когато започнах да работя за „Банок Ойл“. Но така и не научих подробности.

— Много малко хора знаят подробностите. Всичко се е случило през 1974-та, а аз започнах работа при господин Банок едва през 1979-а, така че е било много преди моето време. Аз също като вас съм чувала само слуховете. Но каквото и да е станало, господин Банок бе дълбоко засрамен. Той никога не позволяваше на никого в семейството да говори на тази тема. За това не се споменава и в личния му архив, който, предполагам, той е прочистил. Сякаш нищо не се е случвало. Чух, че Карл Банок е излязъл от затвора след излежаване на дълга присъда. След това обаче просто е изчезнал до смъртта на господин Банок и поемането на поста му от Хейзъл. Тогава Карл се появи изневиделица и започна да преследва Хейзъл. Не знам каква е била целта му, но ми се струваше, че се опитва да я изнудва. Мисля, че успя да я принуди да му плати голяма сума, защото отново изчезна някъде и повече нито съм го чувала, нито виждала. Хейзъл не ви ли е разказвала за него?

— Никога. Не съм я питал, но и не ми е споменавала. Знаех, че съществува някаква черна семейна тайна и не исках да ровя из болезнените спомени, свързани с Хенри Банок, когото тя просто боготвореше — призна Хектор. — За мен този Карл все едно никога не е съществувал.

— Във всеки случай аз не виждам как Карл би могъл да бъде уличен по някакъв начин за смъртта на Хейзъл. Каква би била изгодата му да я убие или да плати да я убият? Така или иначе вече беше взел от нея каквито пари е можел да вземе.

— И аз не виждам някакъв мотив, освен най-долна отмъстителност. Но както и ти каза, Хейзъл вече му е била платила, така че защо ще идва толкова години по-късно, за да я убива? Съгласен съм, че изглежда нелогично. Но ние ще имаме едно наум по отношение на господин Карл Банок, макар за мен той да се намира доста надолу в списъка на евентуално заподозрените.

***

Веднага след като се установиха в „Сийскейп Маншънс“, Хектор и Агата започнаха да съставят списък на възможните злодеи, но се оказа, че в живота на Хейзъл бе имало толкова много враждебно настроени хора, че списъкът се разрасна до неимоверна степен. За Хектор бе невъзможно да обикаля по целия свят в проследяване на всяка следа и издирване на всеки възможен извършител. Наложи се Агата да намери почтен частен детектив във всяка страна, където се бяха пръснали някогашните врагове на Хейзъл. Хектор ги нае, за да проведат на място разследването. Само в случаите, когато отчетът на наетия детектив се окажеше обещаващ, Хектор излиташе, за да проследи лично следата докрай.

Първото му пътуване бе до Колумбия, за да разследва местен кокаинов и нефтен барон, който някога бе имал взаимоотношения с „Банок Ойл“, приключили с взаимни обвинения и много неприязън. Агата си спомни, че сеньор Бартоло Хулио Алварес бе отправил смъртни заплахи и бе наричал пред хора Хейзъл Банок:

Yanqui putain de bordel de merde.

За Хектор смисълът на това беше доста неясен, но Агата с готовност му обясни, че става дума за нещо като „Американска дама с леко поведение, която практикува занаята си в долнопробен дом, построен с екскременти“.

— Звучи ми доста неласкаво — съгласи се Хектор. — Май е най-добре да го посетя, за да го вразумя.

Когато кацна в Богота, Хектор установи, че е закъснял с една седмица да присъства на погребението на сеньор Алварес. Човекът бил изпратен в последния си път с шест куршума от автомат, изстреляни от два метра в тила му от доверен телохранител, който, изглежда, малко преди това преориентирал лоялността си към шефа на съперничещ кокаинов синдикат.

Когато Хектор се завърна в Абу Зара, съдбата се оказа малко по-благосклонна към него. Настя се бе възстановила достатъчно, за да го посрещне заедно с Пади на летището.

— Никога няма да се сетиш какво се случи — каза му тя, след като се прегърнаха.

— Каквото и да е, знам, че е добро — отговори Хектор, — защото се хилиш най-идиотски.

— Катрин Кайла пълзи!

— Какво прави?

— Пълзи! Сещаш ли се… на ръце и крака. Тук вече обсъждаме следващата олимпиада — гордо заяви тя.

— Поздравления, Хек! — засмя се Пади.

— Благодаря ти, Подриг. Явно дъщеря ми е вундеркинд — възкликна той развълнувано. — Искам да го видя с очите си.

— Комисията по посрещането с нетърпение очаква пристигането ти в „Сийскейп Маншънс". Искам да те предупредя, че приготовленията бяха големи — каза му Пади.

Качиха се с частния асансьор и когато вратата се отвори, цялото домакинство се бе строило във фоайето под красиво изписан лозунг, опънат между двете стени. На него със златни букви пишеше:

Добре дошъл у дома, тате!

Домашната прислуга бе в дъното на фоайето. Готвачите бяха в кристално бели униформи с традиционните си високи шапки. Униформите на по-второстепенните членове на персонала бяха чисти и прясно изгладени, а камериерките носеха бели престилки на волани над морскосините си рокли.

Пред тях стояха служителите от охраната в парадни униформи, с излъскани катарами на коланите и лъснати до блясък ботуши.

На първа линия бяха застанали трите детегледачки. Сестра Бони бе в центъра, а в ръцете й се намираше Катрин Кайла Банок-Крос.

Самата Катрин бе пременена в бродиран розов гащеризон и голяма част от косата й бе събрана и хваната с огромна розова панделка.

Събралите се избухнаха в аплодисменти при излизането на Хектор от асансьора. Катрин завъртя глава и изумено ги изгледа, а после погледът й се върна на приближаващия се към нея Хектор.

Той забеляза, че цветът на очите й се е променил — сега те имаха по-дълбок и по-светъл нюанс на синьото. Това бяха очите на Хейзъл. Погледът им бе спокоен и фокусиран. Хектор осъзна, че тя действително го вижда, може би за първи път в живота си.

Той спря пред нея, а тя бръкна с палец в устата си и сериозно го изгледа.

— Ти си много красива — каза й той. — Красива си колкото майка си. — Протегна ръце към нея и й се усмихна: — Може ли да те подържа?

Знаеше, че още е много малка, за да го помни или познае. Бяха му казали, че това може да се случи едва след като навърши една годинка. Но продължи да се усмихва и да я гледа в очите.

Видя мислите й да изплуват на повърхността като красива рибка в аквариум. Тя изведнъж отвърна на усмивката му, протегна двете си ръчички към него, наведе се напред в прегръдката на сестра Бони и така заподскача, че сестрата едва не я изтърва.

„Майната им на експертите! — помисли си Хектор. — Тя наистина ме позна!“

Взе я на ръце и тя се намести в извивката на лакътя му, балансирайки там без усилие. Беше лека и мека и миришеше на прясно топло мляко.

Целуна я по темето и детето ясно произнесе:

— Ба! Ба!

— Искаме да кажем „тати“ — преведе сестра Бони. — Работим по въпроса, но за нас тази думичка е доста трудна.

***

Занесе Катрин в детското отделение и трите й гледачки го последваха. Сложи я в средата на пода и се отдръпна до вратата.

— Е, малка красавице — каза й. — Да те видим сега как пълзиш. — И плесна с ръце. — Хайде, Кати. Ела при баба, детето ми.

Тя се обърна по коремче, подпря се на ръчички и коленца и буквално се изстреля към него. Когато го стигна, хвана се с две ръце за крачола му и се опита да се изправи на крака. Падна назад на подплатеното си с памперс дупе и трите гледачки възбудено закудкудякаха:

— Видя ли това?

— Опита се да се изправи на два крака!

— Никога не го е правила досега!

Беше време за обяд и Хектор се включи в ритуала, като се опита да й пъхне в устичката малка лъжичка смляно пилешко месо с тиква. Повечето от храната бе върната. Пюрето потече по брадичката й и изцапа и лигавника, и предницата на ризата му. Когато преглътна последната лъжичка, очичките й се затвориха, брадичката й се опря в гърдите и тя заспа, както си седеше.

Хектор прекара два часа в залата за фитнес, докато дъщеря му спеше, после се преоблече в екипа си за крос, взе „кенгуруто“ на Катрин и отиде да я намери. Когато видя „кенгуруто“, тя ритна с крачета и издаде звук на върховно одобрение.

Тичаха по почти безлюдната плажна ивица, следвани на дискретно разстояние от двама от най-добрите хора на Дейв Имбис. Хектор й пя, после й прави физиономии, които я накараха да се залива от смях. Видя я, че разглежда лицето му. Малката завря пълничките си розови пръстчета в устата си, за да види откъде идват странните звуци, и се опита да го имитира. Но вместо това наду балончета и се заля от смях.

Това същество притъпяваше болката от самотата му. Не му беше така мъчително да се сеща за Хейзъл.

За нещастие, трябваше да се върне в Лондон.

***

Колкото и да бе невероятно, агентът в Лондон бе намерил купувач за номер 11. Рони Бънтър бе помолил от името на съвета на надзорниците Хектор да проконтролира прехвърлянето на собствеността. Така че трябваше да присъства на място, докато фирмата по пренасяне опаковаше съдържанието на огромната къща. Купувачът бе индийски стоманодобивен магнат. Даваше къщата на един от синовете като сватбен подарък. Хектор се отърва от повечето мебели, като му ги препродаде. Антиките и предметите на изкуството, събрани от Хейзъл, изпрати в „Сотбис“ за продажба на търг. Изпита върховно, почти физическо облекчение, когато и последният тежко натоварен камион замина от алеята пред дома.

Оправният агент имаше списък с поне десетина заменки на номер 11 и започна да развежда Хектор из всичките. Трета в списъка бе прекрасна стара къща с двор в квартала Мейфеър. Тя бе изцяло ремонтирана, а боята по стените й едва бе изсъхнала. Имаше всички обичайни сервизни помещения плюс четири големи спални апартамента, подземен гараж затри коли и жилищни помещения за прислуга от пет души в мазето. На Хектор му трябваха четиридесет и пет минути да вземе решението да я купи.

Когато подписа документите, вече бе избрал име за своя нов дом, който щеше да бъде дом и на Катрин.

Нарече я „Кръстопът“, а адресът бе Лаундес Мюс 4, Мейфеър. И заемаше около двайсет процента от разгърнатата площ на имението в Белгрейвия.

Свърза се с бюро на интериорни дизайнери и им даде срок от шест седмици, за да мебелират изцяло дома и да го приготвят за обитаване.

Започна да усеща, че най-сетне е успял да загърби миналото и е готов да започне нов живот.

***

Делото в „Олд Бейли“ срещу двамата бандити, подпалили „Брандън Хол“, бе определено да се гледа след няколко седмици. То продължи шест дни.

Настя, Пади и Хектор престояха общо два от тези дни на скамейката за свидетели, а съвместните им показания, допълнени от тези на лесничея Пол Стоу, се оказаха решаващи и неопровержими.

Съдебните заседатели размишляваха само два часа и половина и се върнаха с присъда „Виновни по всички точки на обвинението“.

Когато съдията чу списъка на предишните им присъди, той стовари върху обвиняемите цялата тежест на закона.

Осъди всеки на по двайсет и пет години лишаване от свобода с условието да излежат най-малко по деветнайсет години от присъдите си.

Бяха се опитали да изгорят Катрин Кайла и Хектор изобщо не се развълнува от суровата присъда. Дори се наложи да се утешава с мисълта, че при липса на смъртна присъда това е възможно най-тежкото наказание, което новите мекушави закони позволяваха.

***

Тримата отлетяха обратно за Абу Зара, съпровождани от Пол Стоу. Хектор вече нямаше нужда от главен лесничей в „Брандън Хол“, но Пол бе прекалено свестен, за да го загуби, затова той му намери нова работа в „Кросбоу Секюрити“.

Сега вече Хектор имаше възможност да се отдаде изцяло на Катрин и да продължи да разследва документалната следа, която се надяваше един ден да отведе него и Агата до тайнствения убиец.

Съмненията му обаче се засилваха. Списъкът на заподозрените бързо се стопяваше с постъпването на доклади с отрицателни резултати от местните детективи. Започна да изпада в периоди на безпомощност и неадекватност, а това бяха усещания, към които не бе привикнал.

Опита се да прогони тези пристъпи на депресия с повишена физическа активност и започна да прекарва часове на стрелковия полигон. Разнообрази всекидневието си с пътуване до Щатите, за да присъства на годишното общо събрание на „Банок Ойл Инк.“, на която продължаваше Да бъде директор.

Тогава дойдоха и новините, че интериорните дизайнери в Лондон са завършили мебелирането на „Кръстопътя“ на Лаундес Мюс само с пет дни закъснение след крайния срок, който им бе поставил.

И той с облекчение се завърна към шумотевицата и хаоса на Лондон.

***

Интериорният дизайнер и двамата му помощници показаха на Хектор направеното в „Кръстопътя“. Сега това бе едно завършено във всички подробности жилище. Избраната от Хектор доминираща цветова гама беше светлосиньо и жълто, на места с контрапункт от нюанси на кафявото. Общото впечатление бе за приветлив, функционален, мъжки дом.

Внимателно подбраната домашна прислуга от персонала на номер 11 и „Брандън Хол“ вече обитаваше помещенията, предназначени за тях. Синтия, предишната му готвачка, бе в кухнята, заета с тенджери и тигани.

Новите „Бентли Континентал“ и „Рейндж Роувър“ бяха паркирани в подземния гараж и металните им части блестяха.

Барът и избата за вино бяха заредени с любимите му вина и напитки.

Осветлението в кабинета му беше дискретно, а компютърът бе включен и онлайн. Главната спалня беше произведение на изкуството с огромно легло, достойно за император. Леглото бе застлано с любимите му копринени чаршафи. Към този апартамент имаше мъжка тоалетна, облицована с блестящи керамични плочки, и розова дамска тоалетна, окомплектована съвсем естествено с биде. Костюмите и ризите му бяха изгладени и окачени в гардеробната. Обувките му бяха подредени на стойките и идеално излъскани.

От другата страна на коридора бе детският апартамент на Катрин.

Преди Хектор да се нанесе, Дейв Имбис бе долетял от Абу Зара с куфарчето си с електронни джаджи, бе сканирал целия дом от мазето до таванското помещение и го бе обявил за напълно чист от подслушващи устройства и други „гадости“.

Хектор реши, че за в бъдеще ще живее ту в „Кръстопътя“, ту в „Сийскейп Маншънс“, като прекарва по десет дни на всяко място. По този начин щеше да се наслаждава както на трескавия живот в метрополиса, така и на безметежността на пустинното кралство.

Първата вечер, която прекара в новия си дом, той покани трима стари другари от дните си в авиодесантните служби със съпругите им. Вечерята премина весело и той си легна късно след полунощ.

***

На следващата сутрин мобилният му телефон иззвъня в момента, в който излизаше изпод душа. Избърса с кърпата само дясната си ръка и взе устройството от полицата над умивалника.

— Крос! — кресна малко невежливо в слушалката. Главата все още го болеше след веселбата миналата нощ.

— О… надявам се да не ви безпокоя, господин Крос — каза женски глас.

— Джо? — недоверчиво попита той. — Джо Стенли ли е? Или може би трябва да кажа госпожица Стенли?

Знаеше, че е тя, разбира се. Беше изминала повече от година, но в ъгълчетата на паметта му все още отекваше музиката на гласа й.

— Джо ми звучи по-добре, Хектор.

— Е, изненадан съм. Къде се намираш? Не ми казвай, че по странно стечение на обстоятелствата си в Лондон.

— Да. В Лондон съм. Пристигнах доста късно снощи.

— И несъмнено си отседнала в „Риц“, както обикновено?

— Божичко, не! — Той се усмихна на възклицанието й, което му прозвуча познато старомодно. — Не мога да си позволя подобна екстравагантност.

— Можеш, ако изпратиш сметката на Рони Бънтър, шефа ти — подсказа й Хектор.

— Вече не работя за господин Бънтър — осведоми го тя и това го свари неподготвен.

— За кого работиш тогава?

— В момента си търся работа.

Това отново го изненада.

— Какво тогава правиш в Лондон?

— Дойдох да те видя, Хектор.

— Направо не мога да повярвам на ушите си. Защо мен?

— Сложно е… Пък и има по-добри и по-безопасни начини да се обсъди темата, отколкото по телефона.

— При мен или при теб? — подхвърли той многозначителната фраза и тя отново се засмя. Смехът й му беше приятен

— Дали няма да прозвучи прекалено праволинейно, ако кажа „при теб“?

— Доникъде няма да стигнем, ако не се движим напред. Къде да те намеря? Къде си отседнала?

— В един хубав малък хотел със сладко име… в горния край на Челси Грийн.

— Как се казва?

— Казва се… „Моят хотел“.

— Ясно, знам го. Ще те взема от входа след четиридесет и пет минути. Ще бъда в…

— …сребристо бентли с табела CRO 55[11], ако не се лъжа?

— Добър опит, госпожице Стенли — засмя се той. — Но това беше старата ми таратайка. Новата е черна… но регистрационната табела е същата.

— Мили боже! Само ангелите могат да разберат мъжете и техните мотори.

Чакаше го пред входа на хотела, облечена с джинси и морскосиньо сако върху бял пуловер с едра плетка и поло яка. Носеше кожено дипломатическо куфарче. Беше променила прическата си — сега беше късо подстригана и с бретон. Стоеше й по-добре. Правеше шията й да изглежда по-дълга и по-лебедова. Беше позабравил колко висока и елегантна е, дори с джинси.

Той се пресегна, за да отвори отвътре вратата откъм нейната страна, а тя влезе, седна и си сложи обезопасителния колан, преди да го погледне.

— Не е нужно да те питам как си. Изглеждаш добре, Хектор.

— Благодаря ти, и ти не изглеждаш никак зле, Джо. Добре дошла в Лондон.

— Как е Катрин Кайла?

— Е, този път натисна правилния бутон. Мога да ти разказвам цял ден. Катрин Кайла е повече, отколкото думата „прелестна“ може да изрази.

— Остави подробностите, разкажи ми с няколко думи.

— Синеока е и вече пълзи. Дори казва „тате“, но го изрича като „баба“, което за мен е несъмнено доказателство, че е вундеркинд.

— Дали е възможно да я видя?

— Ето една свежа и прекрасна мисъл.

***

Когато паркираха на калдъръмената улица пред входната врата на „Кръстопътя“, той внесе куфарчето й в къщата и я въведе във входното фоайе. Тя огледа спираловидното стълбище и забеляза отворената врата на дневната.

— Хубаво е — одобри. — Дори много хубаво. Отличен вкус, Хектор. Това оригинален Гоген ли е? — посочи тя към голямото маслено платно на отсрещната стена на дневната.

— Бих искал! Хейзъл възложи копирането на цялата й колекция, за да може да прибере оригиналите в сейф, без да се налага да плаща грешни пари за застраховки. Сигурен съм, че помниш, че оригиналите принадлежат на тръста. Запазил съм това копие в нейна памет.

Изненада се от лекотата, с която говореше за Хейзъл, както и че изпитваше по-скоро удоволствие, отколкото болка.

Остави куфарчето на Джо и й помогна да съблече сакото си. Понеже се намираше в непосредствена близост до нея, припомни си парфюма й от първата им среща — беше „Шанел 22“ и й подхождаше идеално.

— Ако не възразяваш, можем да работим в кабинета ми. Предполагам, че сме тук не да се възхищаваме на фалшивите ми шедьоври, а по-скоро за да работим?

Тя леко се засмя.

— Предположението ти е правилно. — Харесваше й готовността, с която бе признал, че някои от картините му са репродукции. Това потвърждаваше мнението, което си бе създала за него, когато го видя за първи път. Той беше човек без притворство, без задни мисли и без преструвки. Мъж, на когото една жена може да се довери и когото лошите трябва да отбягват.

Той я прихвана леко под лакътя, за да й помогне да се изкачи по стълбището. Кабинетът му бе с мъжко излъчване. Но не бе очаквала да види толкова голяма библиотека в него. Подът бе застлан с персийски килим в приятни цветове и с красиви мотиви. Резбованото писалище от тик доминираше в голямата стая. На отсрещната стена висеше портрет на Хейзъл — тя стоеше в златна житна нива и държеше в едната си ръка широкопола сламена шапка. С другата ръка засенчваше очите си. Смееше се. Косата бе в нюанс на златното, по-тъмен от пшеницата, която се огъваше под вятъра. Джо свали поглед — почувства странна емоция, която не можеше да определи. Не беше сигурна дали е завист, възхищение или съжаление.

Хектор сложи куфарчето на дългата старинна библиотечна маса и потупа с ръка тапицираното кожено кресло.

— Това е най-удобното място за седене в стаята.

— Благодаря ти — кимна Джо, но вместо да седне, се разходи покрай шкафа с книги, за да разгледа колекцията.

— Да ти поръчам ли нещо за ядене или пиене? — попита я той.

— Бих дала живота си за чаша кафе.

— Не се налага да умираш — увери я Хектор и отиде до машината „Неспресо“, скрита в ъгъла зад старинен китайски параван. — Не обичам никой друг да ми го приготвя — обясни той. — Дори и Синтия, готвачката ми.

Джо най-сетне седна на предложеното й кресло и той сложи порцелановата чашка на масичката до нея. После се настани на стола си зад писалището.

— Колко сигурно е тук? Налага се да обсъдим изключително деликатни неща — прошепна тя.

— Не бе безпокой по този въпрос, Джо. Цялата сграда беше подробно сканирана от човек, на когото вярвам изцяло.

— Извинявам се, че попитах. Знам, че си професионалист, Хектор. — Той наклони глава, за да приеме извинението й, а тя продължи: — По време на целия полет над Атлантика се чудех как най-добре да ти обясня всичко. И реших, че единственият начин е да започна от самото начало.

— На мен ми звучи логично — съгласи се той.

— Затова ще започна от края.

— Като се замисля, това също звучи съвсем логично, но само за една жена, разбира се.

Тя не обърна внимание на иронията му. Изражението й започна да се променя. Оживлението и закачката изчезнаха. Красивите й очи се изпълниха със сенки.

Отчаяно му се искаше да й помогне, но усещаше, че най-добрият начин да го направи е като запази мълчание и слуша. След дълга пауза тя заговори:

— Роналд Бънтър е опитен адвокат и честен и благороден човек, но като управител на „Семеен тръст Хенри Банок“ беше изправен пред тежко морално решение. Трябваше да избере кого да предаде: професионалната си чест или живота на невинните, които са му поверени.

Тя млъкна и интуицията подсказа на Хектор, че в момента тя също е изправена пред този нелек избор.

После Джо въздъхна и звукът бе сърцераздирателен. Сложи ръка върху куфарчето си и продължи:

— Тук нося цифрово копие на учредителния договор на „Семеен тръст Хенри Банок“. Откраднах го от юридическата фирма, на която се заклех да бъда лоялна. Роналд Бънтър ми даде дубликат от ключовете, а също и кодовете, с които да вляза в хранилището в момент, когато сградата е празна, докато той самият ме охраняваше. Така че е мой съучастник. Направихме това едва след дълго и подробно обсъждане и не без угризения. Но накрая решихме, че справедливостта стои по-високо от стриктната буква на закона. А да приеме това е нещо почти непосилно за адвокат. Както и да е, когато свърших онова, което бях решила да направя, прецених, че съм длъжна пред Бог и пред себе си да напусна фирмата, чието доверие така прискърбно предадох.

Хектор осъзна, че я бе слушал затаил дъх, така че сега го изпусна продължително и каза:

— Ако си направила това за мен, не мога да ти позволя да продължиш. Жертвата е прекалено голяма.

— Вече съм го направила — въздъхна тя. — Не мога да върна нещата. Твърде късно е. Освен това решението ни е правилно. Убедена съм, че това решение е правилното. Моля те, не спори! Това е моят подарък за теб и Катрин Кайла.

— Обясняваш го по начин, който не ми оставя избор. Трябва да го приема. Благодаря ти, Джо. Ще разбереш, че можем да се отблагодаряваме.

— Знам това. — Тя сведе поглед към ръцете си с вплетени пръсти в скута. Когато отново го погледна, беше овладяла напълно емоциите си. — Съставеният от Хенри Банок учредителен договор на тръста е триста и десет странично чудовище. Ще ти трябва цяла вечност, за да го прочетеш, защото на всеки две-три страници неудържимо ще ти се приспива. — Тя отвори куфарчето и извади от него две флашки. Сложи ги върху дланта на едната си ръка и се загледа в тях, сякаш не й се искаше да му ги даде. — Онова, което направих, бе да ти приготвя цифрово копие на истинския учредителен договор на тръста — и тя сложи едната флашка на писалището пред него. — На втората флашка съм изложила предисторията и контекста, довели до учредяването на създадения от Хенри Банок тръст, а после и верижната реакция от събития, до които доведе това. Мисля, че с пълното съдействие на Рони Бънтър успях да подредя фактите в годен за четене и логически издържан ред. Предполагам, че съм имала някакви неподозирани писателски заложби, защото усетих, че не мога да се откъсна от писането. — Тя се усмихна самосъжалително: — Както и да е, предлагам ти първия си опит в художествената проза. Не е нито роман, нито повест защото всичко, което съдържа, се е случило.

Тя стана и постави втората флашка до първата на писалището. Хектор я взе и с любопитство я разгледа. Джо се върна при креслото, седна и го загледа. Той се наведе и вкара флашката в слота на настолния си компютър.

— Форматирано е за Microsoft Word — уточни тя.

— Отвори се без проблем — отговори той. — Но сега ми иска парола.

— Паролата е, poisonseed7805“ — съобщи тя. — С малки букви, слято.

— Прие я. Добре… отваря текста. „Карл Петер Куртмайер. Отровното семе“ — прочете той на глас заглавието в началото на документа.

— Надявам се съдържанието да ти се види по-интересно, отколкото това заглавие подсказва — каза Джо.

— Ще започна да чета веднага, но това май ще ми отнеме часове, ако не и дни. С какво би могла да се забавляваш междувременно? Би ли искала да почетеш някоя книга, да гледаш телевизия, да се разходиш или да пазаруваш? Лондон е град, в който не можеш да скучаеш.

— Чувствам се смазана от разликата във времето — прозя се тя, прикрила устата си с ръка. — Взех убийствено ранен полет и пътувах в туристическа класа. Турбулентността и хъркащата като лъвица дебела съседка, чиято плът преливаше от нейната в моята седалка, не ми позволиха да мигна.

— Бедното момиче! — Хектор стана от стола си. — Както и да е, проблемът ти е лесно разрешим. Ела…

Той взе куфарчето й и я поведе към апартамента за гости. Когато видя леглото, тя се усмихна:

— Виждала съм игрища за поло, които са по-малки от това. — Банята също я впечатли.

Той я върна в основната спалня и й каза:

— Нощниците са в дрешника. Избери си подходяща, заключи вратата и кажи сбогом на този жесток свят за колкото можеш по-дълго.

След този съвет излезе и я остави.

Върна се в кабинета си. Седна пред компютъра и започна да чете първа страница на „Отровното семе“.

***

Карл Петер Куртмайер бил роден в Дюселдорф, Рейн — Рурската област на Западна Германия.

Баща му се казвал Хайнрих Еберхард Куртмайер. По време на Втората световна война Хайнрих бил младши офицер в нацисткото Гестапо. През последните дни на военни действия той бил пленен от британските сили, освободили концентрационния лагер Берген-Белзен. Хайнрих бил осъден от военен съд на четири години затвор за ролята си в извършваните в лагера на смъртта извращения.

След освобождаването му от затвора се завърнал в родния си Дюселдорф. Намерил работа в нощен клуб с името Die Lustige Witwe, което означавало „Веселата вдовица“. Бил добре изглеждащ млад мъж с културни обноски. Но бил също така ловък бизнесмен и много трудолюбив човек. Купил нощния клуб след смъртта на собственика му от неговата вдовица. За трийсет години създал верига от клубове из цяла Германия и се превърнал в богат човек.

Продължавал да управлява клубовете си и на седемдесет и две годишна възраст, когато наел в първия клуб в Дюселдорф млада танцьорка. Казвала се Марлене Имелда Клайншмид. Била умна, жизнена и красива. Била на деветнайсет години, когато Хайнрих Куртмайер се оженил за нея. Осемнайсет месеца след раждането на сина им Хайнрих Еберхард Куртмайер бил повален от рак на дебелото черво. Смъртта му била почти толкова неприятна, колкото и смъртта на еврейските мъже, жени и деца, за която бил отговорен в лагера на смъртта.

Марлене Имелда се оказала вдовица на „зрялата“ възраст от двайсет и една години.

Когато пристигнали оценителите, за да оценят стойността на имуществото на Хайнрих за данъчни цели, се разбрало, че той имал друг таен порок, съвсем различен от избиването на беззащитни евреи. Бил страстен хазартен играч. Противно на онова, в което повечето жители на Дюселдорф вярвали, оказало се, че Хайнрих изобщо не бил богат. Бил проиграл цялото си състояние. След като нощните му клубове били продадени, Марлене Имелда и невръстният й син се оказали почти мизерстващи.

Тя обаче все още била млада, красива и находчива. Знаела отлично къде са парите. Емигрирала в Съединените щати и само месеци след пристигането си там намерила работа като секретарка в разрастваща се компания за проучване на петролни находища, базирана в Хюстън.

Основателят и собственик на компанията се казвал Хенри Банок. Той бил симпатичен, неуморим и невероятен човек. Външно приличал на Джон Уейн с това-онова от Бърт Ланкастър. На младини бил пилот на изтребител в Корея и имал официално записани шест сваляния на противници. По-късно създал в Аляска собствена чартърна компания, която нарекъл „Банок Еър“. Навъртял много часове за големи компании за проучване на петролни находища и малко по малко в хода на работата се запознал с голям брой висши мениджъри. Те го научили на тънкостите в занаята и това станало за него пропуск в света на петрола. Не след дълго придобил няколко концесии за сондажи. Малко преди Марлене Имелда да започне работа за „Банок Ойл“, той купил първото си петролно находище на северния склон на Аляска, така че вече бил на практика мултимилионер. Двата му предишни брака били бездетни. Хенри отчаяно желаел да се сдобие със син. Това била и основната причина за провала на предишните му бракове — нито една от съпругите му могла да го дари със син.

Марлене била на двайсет и шест и още по-красива, отколкото по времето, когато се запознала с Хайнрих. Знаела как да достави удоволствие на мъж и в леглото, и извън него. Харесала се на Хенри Банок до полуда. Фактът, че вече имала петгодишен син, дори я правел още по-желана за него.

А Карл Петер Куртмайер приличал на майка си. Бил даже по-красив и от нея. Имал гъста руса коса, твърда линия на челюстта и леко източна извивка на очите, която му придавала мистериозност и замисленост. Този дребен недостатък обаче сякаш подсилвал съвършенството на останалите му черти.

Карл бил интелигентен и притежавал дар слово. Дори на тази ранна детска възраст той вече говорел испански, френски, немски и английски. Оценките му в училище били отлични от горе до долу. Хенри се впечатлявал от добре изглеждащи хора, които освен това били умни и сговорчиви. Също като майка си, Карл бил точно такъв.

Когато Хенри Банок се оженил за Марлене Имелда, той официално осиновил Карл и променил името му на Карл Питър Банок, премахвайки тевтонското звучене и начина на изписване на рождените му имена.

Хенри използвал връзките си, за да намери място на Карл в училището „Сейнт Майкъл" — едно от най-престижните частни средни училища в Тексас. Почвата там се оказала много плодотворна за момчето. Той бил винаги сред тримата най-добри ученици в класа, освен това играел американски футбол и баскетбол в отборите на училището.

Марлене доказала, че Хенри не е безплоден, както клюкарствали много от враговете му. Не изминали и три години от сватбата им, когато тя родила трикилограмова дъщеричка.

Също като майка си, Саша Жан била изключително красива. Била още мило и чувствително дете с подчертани музикални заложби. Започнала да учи пиано на тригодишна възраст, а преди да навърши седем, вече можела да изпълнява най-трудните в техническо отношение композиции в стандартния класически репертоар, в това число „Трети концерт за пиано“ на Рахманинов.

И обожавала по-големия си брат Карл.

Саша била почти на девет години, когато Карл правил насила секс с нея. Подготвял я за този момент през предишните шест месеца, като я подлъгвал, когато били сами, да гали половите му органи. Тогава Карл вече бил петнайсетгодишен и преждевременно полово развит. Научил Саша да си играе с пениса му, затварял ръката й върху него и я движел по дължината му, докато не се изпразвал. Бил търпелив и мил с нея, казвал й колко много я обича, какво умно и красиво момиче е и какво голямо удоволствие му носи. Невинната Саша гледала на тези игри като на възхитителна малка тайна между двама им, а тя страшно обичала тайните.

Любимото място на Карл за тези интимности била съблекалнята на плувния басейн в необятната градина на семейното имение. Най-доброто време било, когато баща им заминавал по служба в Аляска, а майка им си почивала след обяда. Марлене вече имала навика да изпива с обяда си по три-четири коктейла с джин и лайм, така че направо залитала, когато станела от масата, за да се отправи към спалнята. И Карл започнал да води Саша на плуване точно по това време.

Първия път, когато Карл се изпразнил в устата й, Саша неприятно се изненадала. Отвратила се от вкуса, разплакала се и заявила, че повече няма да си играе с него. Той я целунал и я успокоил, че не й се сърди, дори вече да не го обича, но въпреки това той продължавал да я обича.

Ала не се държал така, сякаш я обичал. През следващите седмици бил много отчужден и й подхвърлял злостни и омразни думи. В крайна сметка Саша предложила пак да ходят на плуване след обяда. Не след дълго привикнала с вкуса. Понякога той го вкарвал много дълбоко в гърлото й и вечер тя заспивала разплакана. Единственото важно за нея обаче било, че брат й пак я обича.

Един следобед той я накарал да си събуе гащичките. Седнал на пейката срещу нея и я погалил там. Тя затворила очи и се насилила да не се отдръпне, когато той вкарал пръста си в нея. Накрая се изправил и се изпразнил върху коремчето й. После й заявил, че е отвратителна, че трябва да се избърше и да не казва на никого. Накрая си тръгнал, без да каже нито дума повече.

Онзи вечер тя отказала да вечеря, така че майка й дала две супени лъжици рициново масло и я спряла от училище на следващия ден.

Три седмици преди празненството за деветия й рожден ден Карл дошъл в спалнята на Саша, когато домът утихнал. Съблякъл си пижамата и легнал в леглото й. Когато вкарал онова нещо в нея, болката била такава, че тя изпищяла, но никой не чул.

След като си тръгнал, тя установила, че кърви. Седнала на тоалетната чиния и слушала как кръвта й капе във водата. Толкова се срамувала, че не смеела да повика майка си. Освен това знаела, че майка й заключва спалнята си и никога не би отворила на чукане и молби.

След известно време кървенето спряло и тя натъпкала нощницата между краката си. Замъкнала се някак до края на коридора, където в шкафа за спално бельо намерила чист чаршаф, с който да смени окървавения. Пак така болезнено бавно отишла в кухнята, натикала изцапаната си нощница в торбичка за боклук и я скрила в кофата за смет.

На следващия ден станала обект на внимание за всички в класа. Обикновено била сред звездите по математика, но този път не успяла да пресметне отговора на нито една от задачите. Учителката я извикала след края на часа и я сгълчала за лошия резултат.

— Какво ти има, Саша? — хвърлила тя на масата страниците с теста. — Не приличаш на себе си.

Саша не отговорила. Прибрала се у дома и откраднала бръснарско ножче от банята на баща си. Заключила се в своята баня и си прерязала вените на китките. Една от прислужничките забелязала изтичащата изпод вратата кръв и с писъци се втурнала в кухнята.

Прислугата разбила вратата и я намерили. Извикали бърза помощ. Срязванията на китките й не били много дълбоки и поради това не могли да доведат до смъртта й.

Марлене я спряла от училище за три седмици. Когато пак започнала да излиза, Саша казала на учителката си по музика, че повече няма да свири на пиано. Отказала да участва във вечерта на музиката, насрочена за следващия петък. Няколко дни по-късно отрязала с ножица косата си и издраскала лицето си до кръв, убедена, че има пъпки от акне. Изражението й станала измъчено, а поведението й стеснително и неспокойно. В очите й се настанил страх. Вече не била красива. Карл й заявил, че е грозна и че повече не желае да си играят.

Месец по-късно избягала от дома. Полицията я открила осем дни по-късно в Албакърки, Ню Мексико, и я върнала вкъщи. Няколко месеца по-късно отново избягала. Този път се добрала чак до Калифорния, преди да я открият.

Когато я изпратили насила на училище, тя подпалила музикалния кабинет. Пожарът изпепелил цялото крило и пораженията възлезли на няколко милиона долара.

След продължително и изчерпателно медицинско изследване Саша била изпратена в психиатричната клиника „Деветте бряста“ в Пасадина, където била подложена на дълга и тежка терапия и последваща рехабилитационна програма. Никой не заподозрял, че е станала жертва на някакво извращение. Сякаш самата Саша напълно изтрила този спомен от паметта си.

Започнала бързо да надебелява. За шест месеца тялото й гротескно подпухнало и тя станала клинично затлъстяла. Продължавала да поддържа косата си остригана почти до кожа. Погледът в очите й затъпял и започнала да гризе ноктите си толкова дълбоко, че пръстите й се направо се деформирали. Смучела палеца си почти непрекъснато. Безпокойството й продължавало да се засилва и преминало в крайна агресия. Нападала санитарите и останалите пациенти при най-малък повод. Особено враждебно се държала с лекарите, когато я разпитвали за отношенията в семейството й. Страдала от безсъние и станала сомнамбул.

Когато на семейството й най-сетне било разрешено да я посети, Саша била намусена и затворена в себе си. Отговаряла на въпросите на родителите си с животински изсумтявания и нечленоразделни едносрични думи. Не искала да познае някогашния си обичен брат.

— Няма ли да поздравиш Карл Питър, миличка? — леко я сгълчала майка й, а Саша извърнала поглед. — Но той ти е брат, мила Саша — настояла Марлене.

Едва тогава Саша показала искра на съживяване.

— Аз нямам брат — заявила тя, изричайки за първи път пълно изречение, все така без да вдига поглед от пода. — Не искам брат.

При тези думи Хенри Банок станал и казал на жена си:

— Мисля че аз и Карл само влошаваме нещата с присъствието си тук. Ще те изчакаме на паркинга — и той кимнал с глава на Карл. — Хайде, момчето ми. Да се махаме оттук.

Хенри се ужасявал от сблъсъци с нещастието и страданието във всякаква форма, особено ако са свързани с него по какъвто и да е било начин. В такива случаи той просто затварял съзнанието си за проблема, блокирал го, дистанцирал се от него и се махал колкото може по-далече. Повече кракът на двамата с Карл Питър не стъпил в психиатрична клиника „Деветте бряста“.

От друга страна, Марлене не пропуснала нито един ден за посещение. Всяка неделя сутрин шофьорът я докарвал в Пасадина от сто и петдесет километра и тя прекарвала остатъка от деня, бъбрейки на мълчаливото си и необщително дете. При едно от посещенията си тя донесла дивиди с концертите за пиано на Рахманинов и го пуснала на плейъра на Саша, надявайки се това да съживи заспалия й музикален талант.

Още при първите ноти на „Трети концерт за пиано в ре минор“ Саша скочила на крака, сграбчила устройството и го запратила в стената със силата на безумец. Плейърът се разбил на парчета. Саша се хвърлила на пода, прибрала коленете си до гърдите в поза на зародиш, забила палеца си в устата и започнала ритмично да удря с глава в пода. Марлене повече не се опитала да се намесва в лечението.

От този момент нататък тя се ограничавала до това да чете на Саша поезия или да й дава подробен отчет за случилото се през седмицата. Саша мълчала и се държала възможно най-отчуждено. Седяла със забит в стената поглед и се клатела напред-назад на стола, все едно бил конче-люлка.

***

Няколко месеца по-късно Марлене разбрала, че пак е бременна. Изчакала гинеколога да установила пола на зародиша и при първото си посещение в „Деветте бряста“ споделила със Саша:

— Саша, миличка, имам прекрасна новина: бременна съм и ти ще имаш сестричка.

Саша обърнала глава и погледнала Марлене в лицето за първи път от идването й.

— Сестра? Моя сестра? Не братче? — проговорила с ясен и напълно нормален глас.

— Да. Миличка. Твоя сестричка. Не е ли страшно вълнуващо?

— Да. Много искам сестричка. Но братче… не!

— Как би искала да я кръстим? Кое име би ти харесало?

— Бриони Лий! Обожавам това име.

— Но… познаваш ли някого с такова име?

— Имаше едно момиче в училище, беше най-добрата ми приятелка — усмихнала се Саша. — Баща й обаче си намери друга работа и се пренесоха в Чикаго. — Оживила се и разговаряла като нормално дете на нейната възраст.

Седмица след седмица двете говорели за новото бебе и седмица след седмица Саша задавала едни и същи въпроси в един и същи ред. Смеела се на отговорите на майка си.

След осмия месец на износването Саша седнала до майка си и останала до нея през цялото посещение, а Марлене държала ръката й върху корема си. Когато бебето помръднало, Саша възбудено изпищяла толкова силно, че дежурната сестра разтревожено се втурнала в стаята за посещения.

— Какво става, за бога, Саша? — осведомила се тя.

— Малката ми сестричка! Ела и пипни…

Марлене донесла Бриони Лий при Саша, когато бебето станало на три месеца. Саша получила разрешение да я вземе и я държала в скута си през цялото посещение, като й гукала и задавала въпроси все едно й била майка.

След това първо посещение с Бриони, Марлене не пропуснала нито седмица и Саша можела да проследи израстването на сестричката си. Терапевтите й забелязали благотворното влияние на бебето и активно окуражавали развитието на тази връзка.

Така изминали години…

***

Бриони Лий станала също много красиво дете. Била дребничка и грациозна като фея, с изумителни тъмни очи. Сърцевидното й личице било живо и изразително. Хората инстинктивно се привързвали към нея и неволно се усмихвали при влизането й в стаята. Имала очарователно мелодичен глас. Краката й сякаш били създадени за танцуване. Била упорита и уверена.

Бриони Лий била роден водач и също като баща си проявявала организаторски способности. Във всяка група деца тя без усилие ставала водещата фигура и дори по-големите момчета с готовност й се подчинявали.

Хенри с труд приел появата в семейството му на дете, над което не можел да доминира, особено момиче, което не се колебаело да му се противопостави. Хенри имал безкомпромисни възгледи относно различията между половете и отношенията между деца и родители, мъже и жени. В неговия речник думата „равенство“ изобщо не присъствала.

Бриони Лий го очаровала с това, че била умна и му било приятно да я гледа, но го тревожела, защото му отговаряла и спорела с него.

Хенри изпадал в пристъпи на гняв. Крещял й и я заплашвал, че ще я напердаши. И веднъж изпълнил заканата си — извадил колана си от гайките на панталона и я плеснал отзад през голите крака. Появила се червена ивица, но момичето не отстъпило и не се разплакало.

— Тате, не трябваше да го правиш — сериозно му казала тя. — Нали ти сам ми каза, че джентълменът никога не удря дама.

Хенри бе свалял изтребители на комунистите в небето над Корея и бе пребивал неподчиняващи се корави общи работници по нефтените си платформи, но този път отстъпил пред единайсетгодишната си дъщеря.

— Извинявам се — отвърнал той и вкарал обратно колата си през гайките. — Права си, не биваше да го правя. И повече няма да се повтори. Обещавам ти. Но трябва да се научиш да ме слушаш, Бриони Лий!

Но всъщност той започнал да се вслушва в думите й — кавалерски жест, който рядко бил проявявал спрямо коя да е друга жена. И открил за своя голяма изненада, че в повечето случаи Бриони Лий говори много логично.

***

Същата година Бриони Лий навърши дванайсет години и тази година остана незабравима за семейство Банок.

През май Хенри вкара в експлоатация първия си петролен кладенец в открито море, а пазарната капитализация на „Банок Ойл“ стигна десет милиарда долара. През юли той купи „Гълфстрийм V“ за лични цели и по правило го пилотираше сам.

Същия месец семейство Банок се преместиха в новия им дом на Форест Драйв. Проектирано лично от Андрю Муркрофт от архитектурното ателие „Муркрофт и Хей“, имението се разпростираше на шейсет декара градини, а къщата се състоеше от осем самостоятелни апартамента и бе отличена с наградата за най-хубава къща на Американската организация на архитектите.

През юни Карл Питър Банок навърши двайсет и две години и се дипломира с отличие в „Принстън“. След това постъпи на работа в централата на „Банок Ойл“ в Хюстън.

През юли Хенри Банок помоли стария си приятел адвоката Рони Бънтър да учреди „Семеен тръст Хенри Банок“, който да се грижи през превратностите на съдбата за всички членове на семейството през целия им живот. Двамата се трудиха много над формулировката на условията в членовете и клаузите на договора за доверително управление и през август Хенри удовлетворен го подписа.

Роналд Бънтър прибра оригинала в хранилището на фирмата си, а Хенри сложи единственото копие в собствения си сейф в дома си.

През август същата година лекарите в „Деветте бряста“ съобщиха на Хенри и Марлене, че Саша Жан никога няма да може да живее без надзор и следователно ще има нужда от постоянни грижи до края на живота си. Хенри не коментира заключението, а Марлене се заключи в луксозния си нов апартамент с бутилка джин „Бомбай Сапфайър“.

През септември Марлене Имелда Банок постъпи за тримесечна рехабилитационна програма за алкохолици в клиника в Хюстън.

През октомври Хенри Банок се разведе с Марлене Имелда Банок и получи пълни родителски права над двете им дъщери — Саша и Бриони. Карл вече беше пълнолетен, поради което името му отсъстваше от документите по развода. Когато бе изписана от клиниката, Марлене замина да живее сама на Каймановите острови във великолепно имение на брега, където за нея се грижеше многочислена прислуга. Всичко това бе част от споразумението за разтрогване на брака.

В края на октомври Управлението за гражданска авиация отказа да поднови свидетелството на Хенри Банок за пилотиране на граждански самолет. Причината — влошено здравословно състояние.

— Какви, по дяволите, ги говорите? — гневно се нахвърли Хенри върху лекаря, който бе провел прегледа. — Купил съм си „Гълфстрийм“ за дванайсет милиона долара. Не можете да анулирате разрешителното ми сега. Здрав съм колкото бях, когато пилотирах изтребителите „Сейбър“ в Корея.

— Нека ви напомня с уважение, господин Банок, че това е било преди трийсет години. Само че от тогава до сега сте работили като товарен кон. Кога за последен път ползвахте отпуск?

— Какво общо има това с проблема, дявол да го вземе? Аз нямам време за отпуск и почивки.

— Точно това исках да подчертая, сър! Кажете ми в такъв случай колко хавански пури сте изпушили след Корея? Колкото бутилки „Джак Даниелс“ сте изпразнили? Колко време сте прекарали в залата за фитнес?

— Държиш се много дръзко с мен, приятелю! — почервеня Хенри. — Това си е лично моя работа.

— Извинявам се. Но трябва да ви съобщя, че страдате от класически случай на предсърдно мъждене.

— Спести ми проклетия си жаргон. За какво мъждене дрънкаш?

— Опитвам се да ви обясня, че сърцето ви танцува като надрусан със стероиди Джийн Кели. Но това е само половината истина. Кръвното ви налягане е в космоса при Нийл Армстронг. Ако ви бях личен лекар, незабавно щях да ви назнача кумадин, господин Банок.

— В такъв случай, слава богу, че не си ми личен лекар. Чувал съм за този кумадин. И знам отлично, че е отрова за плъхове и изобщо няма вкуса на „Джак Даниелс“, така че можеш сам да си го назначиш, да го направиш на топче и да си го завреш отзад, доктор Менгеле! — С тези думи Хенри стана и гневно напусна кабинета.

Дори без пилотската си книжка Хенри продължи да пилотира любимия си „Гълфстрийм“. До него седяха двама високоплатени професионални пилоти в готовност да го заместят в случай на нужда.

Но понякога посред нощ той се събуждаше, усещайки сърцето си да пърха в гърдите му. Отказа да се прегледа при друг лекар. Не искаше да чува отново смъртната си присъда.

След предупреждението, че дните му са преброени, той започна да работи дори още повече. Мисълта да се откаже от хаванските пури и уискито беше непоносима и той я изгони от съзнанието си.

През ноември Бриони Лий спечели щатската математическа олимпиада в конкуренция с ученици три-четири години по-големи от нея, с което дотолкова впечатли съучениците си, че те гласуваха за нея като най-вероятното лице, което някога би могло да стане президент на Съединените щати. Тя беше поела от майка си грижата за редовните посещения на по-голямата си сестра.

Всяка неделя Бонзо Барнс, цветнокожият шофьор и телохранител на Хенри, я откарваше до „Деветте бряста“, където тя прекарваше деня със Саша. Бонзо бе бивш претендент за шампионската титла по бокс в тежка категория. Като повечето възрастни, той също обожаваше малката Бриони. Тя сядаше отпред до него и двамата щастливо си бъбреха по целия път до Пасадина и обратно.

През декември същата година, докато баща му бе в Абу Зара за ревизия на концесиите на „Банок Ойл“ в тази страна, Карл Питър Банок най-сетне разби паролите на сейфа на Хенри Банок.

Карл бе открил място на терасата над плувния басейн, откъдето можеше скришом да наднича в кабинета на баща си. Една събота сутрин той наблюдаваше през бинокъл „Цайс“ с десеткратно увеличение как Хенри сяда зад бюрото си и отлепя копринената подплата на черния си кожен бележник. След това извади скритата там визитна картичка.

На гърба на визитката Хенри бе написал с едрия си почерк дълга поредица от букви и цифри. Той стана и прекоси стаята до стоманената врата на личния си сейф. Правейки често справка с написаното на картичката, Хенри завъртя в двете посоки диска на ключалката, за да набере паролата, след което завъртя колелото за заключване в посока, обратна на часовниковата стрелка, и отвори масивната врата.

Наложи се Карл да изчака няколко седмици Хенри да замине в поредната си командировка, но след това разполагаше с десет дни и нощи, за да свърши работата.

Първата нощ, след поредица влудяващи опити да налучка, той успя да надвие сложната последователност от знаци, деактивира заключващия механизъм и отвори стоманената врата на хранилището.

На следващата нощ фотографира вътрешността му и разположението на съдържанието. Преди да посмее да мръдне каквото и да е било, той искаше да е сигурен, че ще може да върне всичко в първоначалното му положение. Знаеше, че баща му веднага би забелязал евентуална промяна.

Носеше хирургически ръкавици през цялото време, за да не остави отпечатъци в сейфа, и работеше с изключителна прецизност, като обръщаше внимание и на най-дребните детайли.

На третата нощ вече можеше да започне разглеждането на съдържанието на хранилището. Златните кюлчета бяха струпани на пода, където тежестта им се поемаше от стоманата и бетонните основи. Пресметна на око, че купчината беше на стойност около петдесет-шейсет милиона долара.

Поведението на Хенри винаги бе диктувано от особена смес на безразсъдна смелост и благоразумна предпазливост. Тази купчина явно представляваше малкият му кризисен фонд.

На първата редица полици бяха военните медали на Хенри и грамотите от дните му в американската авиация, редом със снимки и сувенири, имащи значение за него. Следваха полици с папки с документи, сертификати за притежание на акции, облигации и нотариални актове на многобройните имоти и концесии, които Хенри притежаваше като физическо лице. Другите му значителни активи бяха на името на „Банок Ойл Корпорейшън“.

Карл намери онова, което търсеше, най-отгоре.

Вече знаеше за съществуването на „Семеен тръст Хенри Банок“. Още докато бе следвал в „Принстън“, той бе започнал да бърника в телефоните на баща си в спалнята и кабинета му. Дори бе опитал да получи достъп до частните му телефонни линии в централата на „Банок Ойл“, но защитният кордон около сградата се бе оказал непреодолим.

Карл се бе примирил да подслушва само линията към основната спалня, по която Хенри провеждаше многобройни разговори с бившите си съпруги и метреси. По-важно обаче бе, че Карл успя да запише разговорите, които Хенри бе провел от кабинета си долу, сред които имаше такива с деловите му партньори, и най-вече с неговите адвокати.

Карл бе успял да проследи някои от дискусиите между Хенри и Роналд Бънтър, главния му адвокат, докато двамата бяха сглобявали „скелета“ на учредителния договор за семейния тръст. Той обаче бе получил само бегла представа за точното съдържание и условията в окончателния текст на договора.

И ето че сега бе намерил копието за Хенри, представляващо обемист том, по средата на най-горната полица.

Но не подходи прибързано към него. Разгледа го подробно с лупа, преди да го разтвори. Записа си номерата на страниците, които Хенри бе слепил с микроскопични капчици лепило. Раздели ги внимателно и отново ги слепи, когато приключи с тях.

Между страница 30 и 31 намери косъма, оставен там от Хенри, за да заложи капан за натрапниците. Позна, че е от космите на самия Хенри — къдрав и жилав, явно откъснат от бакенбардите му. Карл го прибра грижливо в чист бял плик и го върна на мястото му, след като свърши с документа.

Всички тези предпазни мерки оставиха на Карл три спокойни нощи преди завръщането на баща му от Близкия изток. През тези нощи той успя да прегледа договора на „Семеен тръст Хенри Банок“.

Онова, което прочете, го изпълни с усещане за нова мощ. Семейният тръст му даваше всесилна власт. Сега беше въоръжен срещу света и скрит зад многомилиардна броня. Беше неуязвим.

***

Саша Жан постепенно бе деградирала до умственото състояние на пет-шестгодишно момиченце. Светът й се бе свил едновременно с изключването на мозъка. Вече бе неспособна да разпознае никого, освен една от медицинските сестри на средна възраст, която се държеше подчертано мило с нея. Другото изключение бе по-малката й сестра Бриони.

След като любимата й медицинска сестра се пенсионира, свитият свят на Саша се смали двойно и тя стана особено зависима от Бриони. Когато времето позволяваше, двете прекарваха всяка неделя в градината на „Деветте бряста“. С течение на времето лекарите се убедиха колко отговорна е Бриони. Разбраха също, че могат да й се доверят, така че без колебание я оставяха Да се грижи за Саша през целия ден.

Саша се бе превърнала в затлъстяла двайсетгодишна девойка. Бриони се грижеше за нея майчински и я водеше за ръка до любимото й място край езерото, където си правеха пикник и хранеха патиците. Саша вече не можеше да се концентрира достатъчно дълго, за да чете самичка, но обичаше детските стихотворения. Бриони й ги четеше. Играеха на дама, „Направи като мен“ и криеница. Търпението на Бриони беше неизчерпаемо. Тя даваше на Саша от храната, която обикновено донасяше от дома, и избърсваше лицето и ръцете й, когато я нахранеше. Водеше я до тоалетната и й помагаше да се избърше и оправи дрехите си на излизане.

Най-много от всичко Саша обичаше да я гъделичкат по гърба. Харесваше й да съблече блузката си, да легне по лице на одеялото за пикник и да накара Бриони да я гали. Когато спреше, Саша започваше да вика „Още, още!”.

Един ден Бриони я гъделичкаше, когато Саша каза съвсем отчетливо:

— Ако някога поиска да те докосне по нуну, не му позволявай!

Бриони застина и се замисли над току-що казаното от сестра й. „Нуну“ беше бебешкото име за онова място.

— Какво каза, Саш? — тихо попита тя.

— Кога?

— Преди малко.

— Не съм казвала нищо — отрече Саша.

— Не, каза!

— Не съм. Никога не съм казвала нищо.

Саша беше развълнувана и неспокойна. Бриони познаваше тези симптоми. Онова, което следваше, бе да се свие на кълбо и да започне да си смуче палеца или да блъска глава в земята.

— Сбърках, Саш. Естествено, че не си казала нищо.

Саша бавно се отпусна и започна да говори за кученцето си. Искаше си го обратно. Майка им й бе подарила кутре за последния й рожден ден, но Саша бе много силна и го бе задушила от любов. Наложи се да я излъжат, че спи, за да вземат телцето му от нея. Но тя не спираше да моли Бриони да й го донесе обратно. Само че докторите не бяха съгласни Саша да получи друго кутре.

Следващата неделя бе ясен слънчев ден и двете отново си направиха пикник на същото място край езерото. Саша не обичаше промените — те я правеха неспокойна и беззащитна. Когато приключиха с обяда, Саша настоя:

— Почеши ме по гърба.

— И каква беше вълшебната думичка? — попита я Бриони.

Саша се замисли, сбърчвайки чело от концентрация, но накрая се предаде.

— Забравих я. Каква беше?

— Дали не беше „моля“?

— Да, да. Беше „моля“ — въодушевено плесна с ръце Саша. — Моля те, Бриони. Много, много те моля да ме почешеш по гърба.

Тя съблече през глава блузката си и легна по корем на одеялото. След малко Бриони реши, че е заспала, но внезапно Саша проговори:

— Ако му позволиш да те докосне по нуну, той ще напъха коравото си нещо в теб и ще ти потече кръв.

Бриони замръзна. Думите я шокираха до такава степен, че направо й призля. Тя обаче се престори, че не е чула и продължи да гали Саша по гърба. След малко Бриони запя „Хъмпти-Дъмпти седеше на стената“. Саша се опита да припява, но бъркаше думите и двете се разсмяха.

И тогава Саша изрече:

— Ако си завре нещото в твоята нуну, много ще те заболи и ще ти потече кръв.

Повреденото й съзнание я караше да повтаря някои неща до безкрай.

— Време е да си тръгвам, Саш — каза накрая Бриони.

— О, не, не! Моля те, остани още малко. Много се страхувам и ми става мъчно, когато си тръгнеш и ме изоставиш.

— Ще дойда пак следващата неделя.

— Обещаваш ли?

— Да, обещавам.

***

На следващата неделя Бриони донесе със себе си новия си мобилен телефон, който Хенри й бе подарил за рождения ден.

Двете със Саша тръгнаха ръка за ръка надолу към езерото. Бриони носеше одеялото и кошницата за пикник. Когато стигнаха на специалното им място, Саша разстла одеялото и се увери, че няма гънки и никъде не е подгънато. Одеялото бе нейно задължение, към което се отнасяше съвестно и много се гордееше със способността си да го опъне идеално. Докато сестра й бе съсредоточена изцяло върху одеялото, Бриони извади телефона от джоба на дънките си, включи го на диктофон и го прибра пак, без Саша да забележи нищо.

Денят премина по вече установения начин — нахраниха патиците и разговаряха за кученцето на Саша, което беше при мама на небето. После обядваха и Бриони заведе Саша до тоалетната. Върнаха се на брега на езерото и легнаха на одеялото. Саша помоли да бъде почесана по гърба и Бриони я накара да каже думичката „моля“. После започна да я гали по гърба и пак запя „Хъмпти-Дъмпти“, което насочи мислите в главата на Саша в определена посока, както Бриони се бе надявала да стане.

Внезапно Саша проговори:

— Не ми хареса, когато накара нещото си да изцвърка в устата ми… имаше гаден вкус.

Бриони потръпна, но продължи тихичко да тананика. След малко Саша отново се отпусна и продължи да говори объркано.

— Мъчих се да си спомня името му. Той ми каза, че ми е брат, но аз нямам брат. Показа ми как да държа онова нещо и да го движа в ръката си нагоре-надолу, докато… изцвърка. Харесваше ми, когато ми казваше, че съм умна и колко много ме обичал.

Отново замълча, а Бриони продължаваше успокоително да тананика. Изведнъж Саша се изправи в седнало положение и възкликна:

— Сетих се! Казваше се Карл Питър и наистина ми беше брат. Но после замина. Всички заминаха. Мама и тате… вече ги няма, напуснаха ме. Всички ме изоставиха освен теб, Бриони.

— Никога няма да те изоставя, Саш. Ние завинаги ще си останем сестри.

Саша се успокои и пак се отпусна по корем. Бриони започна да я гали и да тананика тихичко без думи.

Все така внезапно Саша заговори с глас, който повече подхождаше за двайсетгодишна девойка, каквато бе, а не за петгодишното момиченце, в което се бе превърнала.

— Да, сега си спомням, че брат ми Карл дойде онази нощ в спалнята ми и легна в моето легло. Разтвори краката ми, набута голямото си твърдо нещо в мен и го накара да пръска. Изпищях, но никой не ме чу. Започнах да кървя и много ме заболя, но не казах на никого, защото Карл ми нареди да не го правя. Правилно ли постъпих, Бриони?

— Разбира се, сестричке моя. Ти си толкова добро момиче и винаги постъпваш правилно.

— Обещай ми никога да не ме напуснеш, Бриони.

— Обещавам никога да не те напусна, мила моя Саш.

***

Онази неделя вечер Бриони се прибра от посещението си в „Деветте бряста“, а в алеята пред къщата бе спрял новият „Форд Мустанг“ на Карл. Точно когато тя влизаше през входната врата, Карл слизаше на бегом по стълбището. Беше в костюм и с вратовръзка. Обувките му бяха лъснати, а косата му зализана и лъскава от брилянтина.

— Здравей, Бри! — извика й той. — Как е малката ни изкукала сестра? Все още ли си играе с феите?

— Саша е добре. Тя е много мило и прекрасно момиче — отговори Бриони, но не можа да се насили да го погледне в лицето… в самодоволното му арогантно лице.

Карл бързо загуби интерес към Саша. Беше споменал името й само за да подразни Бриони. Спря пред високото в цял ръст огледало в основата на стълбището и нагласи възела на вратовръзката си. После извади гребен и внимателно приглади няколкото стърчащи косъма.

— Чака ме голяма нощ. Тя ме преследва вече цял месец. Е, дойде й времето. Как изглеждам, Бри? — обърна се към нея той и разпери ръце: — Та-та…! Мечтата на всяка жена, нали?

Бриони спря пред него и се принуди да го разгледа изучаващо. Много от приятелките й се кълняха, че Карл бил най-красивият мъж, когото някога са виждали. И изведнъж осъзна, че го ненавижда — той беше просто една извратена садистична свиня.

— Знаеш ли, Карл… за първи път забелязвам, че дясното ти око е по-голямо от лявото — подхвърли тя, а той изумено се обърна пак към огледалото. Тя се мушна покрай него и изтича нагоре по стълбите, знаеше, че сега той ще агонизира седмици наред за размера на очите си. Стана й приятно.

Баща й беше извън града. Беше излетял с новия си реактивен самолет за някаква смешна малка страна в Близкия изток, наречена Абу Зара, и щеше да отсъства следващите десетина дни. Беше сама в голямата къща. Позвъни в кухнята и попита Куки дали може да вечеря в столовата за персонала с прислугата, вместо да се храни самичка в голямата стара трапезария. Куки се зарадва. Всички обичаха Бриони.

— Специално ще ви изпека ябълков пай, госпожице Бри.

— Ти си истинско съкровище, Куки. Знаеш, че това е най-любимият ми десерт!

След вечеря Бриони се заключи в нейния кабинет, който бе в съседство със спалнята й, и копира в стария си мобилен телефон записа, който бе направила в „Деветте бряста". Докато слушаше сладкия бебешки глас на Саша да разказва за отвратителните перверзни, тя усети, че отново се изпълва с неудържим гняв.

Улови се, че мисли за ловджийската пушка 10-и калибър в работната стая на баща й на долния етаж. Хенри я бе научил да стреля по глинени гълъби и тя се бе превърнала в доста добър стрелец. Но сега бе на прага да загуби чувството си за мярка и логичното си мислене. Трябваше да положи усилия, за да се върне към първоначалния план.

Когато завърши копирането на записа, тя заключи телефона в нощното си шкафче и седна на бюрото, за Да напише домашното си за следващия ден. Изключи лампата малко преди десет, но остана будна почти до полунощ. Тогава заспа, но бе събудена от рева на мустанга, приближаващ до дългата алея за коли. Карл винаги караше много бързо, когато беше пил. Погледна часовника и видя, че е три и десет през нощта.

На следващата сутрин закуси в кухнята при Куки, а Бонзо я откара до училището, преди Карл да се бе излюпил от спалнята си.

През голямото междучасие повери старата си „Нокия“ с резервното копие на несвързаните разкрития на Саша на най-добрата си приятелка Алисън Демпър. Опасяваше се, че ако държи записа у дома, Карл може случайно да го намери.

— Закълни ми се във всичко най-мило за теб, че няма да кажеш на никого, че съм ти го дала! — помоли тя Алисън, която бе, меко казано, заинтригувана, но послушно плю на пръста си, прекръсти се и се закле в живота си.

След училище Бриони се оплака от главоболие и бе освободена от часа по изкуство. Прибра се направо у дома и зачака брат си Карл да се прибере след работния си ден в централата на „Банок Ойл“. Той обикновено се отбиваше за по бира с приятелите си в „Трубадур Ин“, но тази вечер се прибра с гръм и трясък по алеята малко преди седем.

Бриони седеше до прозореца в спалнята си. Подаде се навън и му извика, докато той излизаше от колата и затръшваше вратата:

— Здрасти, Карл! Ако имаш няколко минутки, бих искала да поговоря с теб. Би ли се качил в спалнята ми?

— Веднага, сестричке.

Чу го да изтрополява по стълбите и след малко почука на вратата.

— Отворено е — каза тя, Карл отвори и спря на прага.

— Какво има?

Тя седеше на леглото, но за него бе преместила креслото в центъра на стаята.

— Влез, Карл. Седни. Искам да си поговорим за Саша.

Той затвори вратата и без желание се отправи към креслото. Излегна се в него и преметна крак през един от подлакътниците.

— И какво да говорим за Саша? Да не е видяла малки зелени човечета от Марс или си мисли, че най-сетне се е превърнала в розова полярна мечка — изсмя се той на собственото си остроумие.

— Би ли изслушал това — подаде му тя телефона.

— Сигурно е любимото ти рап парче…

Бриони го мразеше с такава сила, че беше неспособна да проговори.

Включи телефона и го остави на нощното шкафче.

Кратка пауза и след това се разнесе гласът на Саша. Карл веднага го позна. Поизправи се в креслото, свали крака си от подлакътника и чинно застана, прибрал двата си крака един до друг.

— Не ми хареса, когато накара нещото си да изцвърка в устата ми… имаше гаден вкус — каза Саша и Бриони видя брат й да трепва и да поглежда към прозореца, сякаш търсеше път за бягство. Но вниманието му отново бе привлечено от продължаващия разказ на Саша: — Мъчих се да си спомня името му. Той ми каза, че ми е брат, но аз нямам брат. Показа ми как да държа онова нещо и да го движа в ръката си нагоре-надолу, докато… изцвърка. Харесваше ми, когато ми казваше, че съм умна и колко много ме обичал.

Бриони взе телефона и превъртя записа с няколко секунди напред. Натисна отново бутона за възпроизвеждане и пак остави апарата на шкафчето. Сега гласът на Саша бе по-твърд и зрял:

— Брат ми Карл дойде онази нощ в спалнята ми и легна в моето легло. Разтвори краката ми, набута голямото си твърдо нещо в мен и го накара да пръска. Изпищях, но никой не ме чу. Започнах да кървя и много ме заболя, но не казах на никого, защото Карл ми нареди да не го правя. Правилно ли постъпих, Бриони?

— Разбира се, сестричке моя. Ти си толкова добро момиче и винаги постъпваш правилно.

Бриони посегна и изключи записа, след което тихо попита в настъпилата тишина:

— Как мислиш, Карл, правилно ли си постъпил?

Устните му помръднаха, но не се чу никакъв звук. Той избърса лице в ръкава на сакото си и се загледа в потните следи по тъканта.

След това внезапно скочи, сграбчи телефона от нощното шкафче и без да спира движението на ръката си, го хвърли към вратата на банята. Устройството се разпадна на съставните си части. Младежът прекоси стаята с бързи и решителни крачки и стъпка останките.

Ръцете му трепереха и цялото му тяло се тресеше, когато се обърна с лице към Бриони:

— Тази развратница. Гадната малка курва. Ти и побърканата ти развратна сестра сте измислили всичко това. Признай си — ти си точно толкова луда, колкото е тя. И двете ме ревнувате. Опитвате се да ме дискредитирате пред баща ми. Но той ме обича.

— Баща ти е бил нацистки военнопрестъпник — тихо каза Бриони. — Казвал се е Куртмайер, пращал е хора в газовите камери, а после е въртял верига от бордеи. Ти си издънка на бащиното си гнило семе, Карл Куртмайер.

— Това е лъжа! — изрева той. — Твоя измислица. На теб и на лъжливата малка кучка — продължи да крещи той срещу нея.

— Нищо не съм измисляла — подчерта Бриони, без да повишава глас. — Майка ни ми разказа за баща ти един следобед, докато пиеше джин.

— Лъжа е! Баща ми е Хенри Банок. Аз съм единственият му син. Той ме обича и аз съм негов наследник. Ти и мръсното малко курве просто ревнувате. Искаш да го настроиш срещу мен. Затова разказваш тези отвратителни лъжи.

— Ние не сме ти сторили нищо. Ти си онзи, който се изгаври със собствената ти малка сестра. Ти си я принудил да прави ужасни и отблъскващи неща, а след това си я изнасилил и докарал до лудост.

— Лъжи! — извика той срещу нея. — Баща ми никога няма да повярва на лъжите ти.

— Ще повярва, когато чуе записа. — Бриони стана от леглото и спокойно се изправи пред него. Той се извърна, изтича до смачканите останки на телефона и падна на колене. Събра ги в шепа и ги прибра в джоба си.

— Няма вече запис — каза той. — Изчезна. И никога не е имало. Имало е една фантазия на побъркано момиче.

— Направих копие — отговори Бриони.

Той стана на крака и заплашително се приближи до нея.

— Къде е?

— На място, където не можеш да стигнеш.

— Дай ми го!

— Никога! — изсъска тя в лицето му и той я удари. С отворена длан я зашлеви през лицето. Плесницата я събори назад в леглото. Тя се надигна на лакти, усещайки в устата си вкуса на кръв. По бузата й потече струйка. Но кресна с окървавени устни, като ранена лъвица: — Никога!

Кръвта й го накара да обезумее. Кръвта винаги бе имала това въздействие върху него — забравяше за всичко. Хвърли се отгоре й и натисна раменете й към леглото. Беше два пъти по-възрастен от нея и повече от два пъти по-тежък. Силата му бе неудържима. Разкъса дрехите й и изсумтя:

— Сега ще те науча да ме уважаваш. Ще ти предам същия урок, който предадох на ненормалната ти сестра…

Тя изпищя, но той обхвана гърлото й с лявата си ръка, стисна го силно, а с дясната смъкна надолу бельото й и заби коляното между краката й.

— Можеш да пищиш колкото искаш. Никой няма да те чуе. Никой няма да ти се притече на помощ. Никой никога няма да ти повярва. — Гласът му бе станал дрезгав от похот. — Но се налага да ти предам урок по уважение.

Откопча с едно движение катарамата на колана си и разтвори панталоните си с такава сила, че едно от копчетата изхвърча. Сега бяха кожа до кожа.

Долната половина на тялото й и слабините й бяха по детски лишени от всякакво окосмяване. Тя беше още незрял плод — малък, стегнат и сух. Но той я разтвори безцеремонно и проникна насила в нея.

В агония, тя впи зъби в рамото му, което го накара да изругае и да отпусне задушаващия захват върху гърлото й, за да може да разтвори челюстите й. Сега вече и двамата кървяха.

Тя отметна назад глава и започна да крещи с всички сили, докато той продължаваше да се забива в нея.

В кухнята Куки чу писъците й и извика Бонзо Барнс, шофьора. Двамата се втурнаха нагоре по стълбите и нахлуха в спалнята на Бриони в момента, когато Карл се сгърчи в екстаза на оргазъм върху малкото голо тяло на Бриони.

Бонзо дръпна Карл от сестра му и го хвърли през стаята.

— Какво правиш бе, човек!? Та тя е дете. Сестра ти е, човече! Какво си мислиш, че й правиш? — изръмжа той. Вдигна Карл от пода за гърлото и го раздруса като плъх.

— Не го наранявай, Бонзо — извика му Куки. — Полицията ще се погрижи за него.

Бонзо го пусна и Карл седна на пода.

— Не, не викайте полицията — отчаяно се примоли той. — Баща ми се прибира утре. Той ще се погрижи за всичко. Ще ви плати…

— Млъквай, гадно животно. Предупреждавам те, човече — заплашително се надвеси над него Бонзо.

Бриони плачеше горчиво от шок и болка. Куки я притисна до гърдите си и започна да я утешава:

— Шшшт, миличка… Той няма да ти стори нищо повече. Вече си в безопасност.

Пресегна се и вдигна слушалката на стационарния телефон на нощното шкафче. Номерът за повикване на помощ бе записан фабрично в паметта. Службата се отзова почти незабавно.

— Тук има изнасилено малко момиче. Кърви много лошо. Хванахме перверзника, докато я изнасилваше. Изпратете полиция и линейка.

Двайсет минути по-късно пристигнаха две патрулни коли на полицията. Изслушаха показанията на Куки и Бонзо и се обърнаха към Бриони.

Момичето стана от леглото. Изправи се пред полицаите. Дрехите й бяха разкъсани и окървавени. Лицето й бе подпухнало, едното й око бе насинено и полузатворено. Трепереше неудържимо.

Направи крачка напред към сержанта, но по бедрото изпод полата потече тънка струйка кръв. Простена и се улови за долната част на корема. Сгъна се надве и бавно се отпусна на колене. Куки й помогна да се изправи и я притисна към себе си.

— Мили боже! — ахна сержантът. — Сложете белезниците на този нещастник и веднага го откарайте в участъка.

Хората му сграбчиха Карл и извиха ръцете му зад гърба.

— По-леко, дявол да ви вземе! — протестира Карл. — Няма нужда от грубости.

— А ти трябваше ли да си груб с малкото момиче? — попита го един от тях, докато щракваше белезниците на китките му. После погледна своя сержант: — Арестуваният се съпротивлява, сержант. Дали да не му сложим и прангите на краката за всеки случай?

Сержантът кимна одобрително, после се обърна към Куки:

— Трябва да закараме детето в болницата. Има спешна нужда от лекар.

Куки загърна одеялото около раменете на Бриони. Бонзо я взе на ръце и се затича с нея към чакащата полицейска кола.

***

Роналд Бънтър телефонира на Хенри Банок в инсталацията на „Банок Ойл“ в Абу Зара. Гласът на Хенри едва се разбираше.

— Дано си заслужава, Рони, защото тук е три през нощта.

— Извинявай, Хенри, но имам новини. И не са добри — каза му Роналд. — Всъщност са възможно най-лошите. Сам ли си, или има някой до теб?

— Естествено, че има. Да не съм монах?

— Тя не е нужно да чува това.

— Почакай така… Отивам в друга стая. — Последва кратка размяна на думи между Хенри и тайнствената му компаньонка, после пауза и след това отново се чу гласът на Хенри: — Добре, Рони. Седнал съм в клозета и вратата е заключена. Казвай сега…

— Арестуваха Карл Питър.

— О, не! Това малко чудовище… — простена Хенри. — Какво е този път? Превишена скорост? Или е шофирал пиян?

— Бих искал да беше нещо такова, стари приятелю. Но се опасявам, че е много, много по-лошо.

— Хайде, Рони! Стига си увъртал! Изплюй камъчето!

— Обвинен е в няколко различни престъпления. Най-сериозните са: изнасилване, сношение с непълнолетна, сексуално насилие при утежняващи обстоятелства, насилие от общ характер и причиняване на тежки телесни повреди, побой, кръвосмешение и покваряване на малолетна. Извършва се разследване, разпитват се свидетели, но ни предупредиха, че се очакват и други обвинения, а именно — сексуално насилие при утежняващи обстоятелства спрямо едно или повече лица под четиринайсетгодишна възраст в условия на рецидив. Две от тези углавни престъпления се наказват със смърт в Тексас.

Настъпи продължителна тишина, нарушавана само от прашенето в телефонната слушалка.

— Ало… ало? Там ли си, Хенри?

— Да, тук съм. Мисля… — Гласът на Хенри беше унил. — Дай ми секунда-две, Рони. — После попита: — Кого го обвиняват, че е изнасилил?

— Съжалявам, Хенри! Това е най-лошата част. Обвинен е в изнасилването на Саша и Бриони.

— Не…! — прошепна Хенри. — Това е грешка. Не може да бъде истина. Не вярвам, че е възможно. Бриони ми е дете. — Роналд искаше да му напомни, че Саша също е негово дете. Но преглътна думите, преди да се изтръгнат от гърлото му. Не искаше да увеличава страданието на своя стар приятел. — Ще се борим с това, Рони. Ще се борим с всичко, с което разполагаме. Чуваш ли ме?

— Чувам те много добре, Хенри. Но помисли за момент върху следното. Полицията разполага със свидетелските показания на двете ти дъщери, с показанията на двама надеждни очевидци, имат веществени доказателства — сперма на Карл Питър, извлечена от влагалището на Бриони и смесена с нейната кръв. Имат и снимки на нараняванията, които й е причинил.

— Господи! — възкликна Хенри Банок. — Мили Исусе и Света Богородице…!

Роналд буквално си представяше срутването на вселената на Хенри върху главата му. Стори му се, че го чува да изхлипва, но това не бе възможно. Не и ридания. Не и Хенри.

— Мислиш ли, че го е направил, Роналд?

— Аз съм адвокат, не мога да съдя.

— Но смяташ, че е виновен. Нали? Не ми говори като адвокат. Говори ми като най-добър приятел.

— Като твой адвокат не знам и не ми пука. Но като твой приятел съм много загрижен и смятам, че твоят син е виновен във всичко.

— Той не ми е син! — възрази Хенри. — Никога не ми е бил син. Но години наред си внушавах, че е. Той е издънка на гаден нацист, която съм прибрал по пътя си.

— Върни се у дома, Хенри. Нужен си тук. Нужен си на двете ти малки дъщери както никога досега.

— Тръгвам! — каза Хенри.

***

— Виж сега, Рони — надвеси се над бюрото Хенри и насочи пръст към Роналд Бънтър, — искам този мръсен нацистки изнасилвач да бъде изтрит от списъка на бенефициентите на моя семеен тръст; не желая семейният ми тръст да плаща адвокатските хонорари за защитата на този човек, обвинен в изнасилване на двете ми дъщери. Говорих с Бриони и извън всяко съмнение знам, че той е виновен, затова искам да го видя увиснал на бесилката.

Роналд се облегна назад в стола си, събра връхчетата на пръстите си и погледна към тавана, сякаш търсеше помощ и съвет свише.

— Знаеш, че сме обсъждали това многократно, Хенри. Аз обаче ще припомня твоите три изрични изисквания в реда, в който ти сам ги изложи. — Адвокатът се поизправи в стола си, опря лакти на бюрото и погледна Хенри право в очите. — Първо, ти сам постави Карл Банок в списъка на бенефициентите и направи всичко възможно никой никога да не може да го извади от този списък, в това число аз, ти или дори Върховният съд във Вашингтон. Така че ръцете ми са вързани и ги върза ти. На второ място, не искаш тръстът да заплати правната му защита. Попечителите обаче, а сред тях е и моя милост, нямат избор по въпроса. Ти направи кристално ясно в учредителния договор, подписан от самия теб, че ние сме длъжни да заплатим всичките му разноски, за да го защитим от всякакви правни действия срещу него, предприети от всяко лице или всяко правителство, та дори да става дума за Министерството на правосъдието или данъчната администрация. Този въпрос не подлежи на обсъждане. Карл сам е избрал екип, който да го защитава, и тръстът трябва да му плати.

— Но той е изнасилил дъщерите ми — възрази Хенри.

— Не си предвидил подобно изключение — изтъкна Роналд и продължи: — На последно място, ти току-що изрази желание да видиш Карл на бесилката. Само че това е невъзможно да се случи. Щатът Тексас премахна екзекуцията чрез обесване още през 1924 година. Най-доброто, което мога да ти предложа, е смъртоносна инжекция.

— Вече осъзнавам, че учредяването на проклетия тръст е най-голямата грешка в живота ми.

— И отново ще ти възразя, Хенри. Твоят тръст е прекрасен инструмент. Емоцията зад него е високоблагородна. Той е застраховка за Марлене, Саша и малката Бриони, за всичките им деца, за бъдещите ти съпруги и тяхното потомство, гаранция, че на всички тях никога няма да им липсва нещо, което може да се купи с пари. Ти си добър и велик човек, Хенри Банок.

— Обзалагам, се, че го казваш на всичките си клиенти.

***

Процесът срещу Карл Питър Банок продължи двайсет и шест заседателни дни.

Предварителните обсъждания от членовете на Голямото жури отнеха четири от тези дни, преди съставът да приеме проекта на обвинителния акт, което беше еквивалентно на обвинение в углавно престъпление. Делото можеше да влезе в съдебната зала, което задейства машината на правосъдието.

Съдията Джошуа Чембърлейн бе над шейсетте. Беше заклет демократ. Имаше репутацията на педантичен и стриктен съдия. През двайсетте години на съдебната му практика нито една от присъдите му не бе отхвърляна при обжалване, което само по себе си бе забележително постижение.

В съзвучие с либералните си убеждения, той бе издавал смъртна присъда в по-малко от три процента от делата с обвинения, предполагащи смъртно наказание.

Прокурорът беше жена. Казваше се Мелъди Страус. Макар да нямаше още четиридесет години, тя имаше зад гърба си многобройни тежки дела и си бе изградила солидна репутация. Разполагаше с двама правни сътрудници.

Екипът на защитата се състоеше от петима от най-скъпоплатените адвокати в щата Тексас. Тя бяха внимателно подбрани от адвокат на ответника. Общият им хонорар струваше на „Семеен тръст Хенри Банок“ над два милиона долара дневно.

Първата работа бе да се изберат и закълнат дванайсетте членове на журито от група от петдесет кандидати, съставена от компютър в Министерството на правосъдието на щата Тексас. Това отне повече от седмица, понеже защитата правеше всичко възможно да изключи влизането на колкото може повече жени. Адвокатите използваха правото си на десет отвода, за да изключат потенциалните участници от женски пол, а след това подложиха останалите жени кандидатки на изтощителен разпит за възгледите им спрямо смъртното наказание и отношението им относно съблазняването от жени и подбуждането към изнасилване.

Мелъди Страус влезе в сблъсък с екипа на защитата. Тя се бореше със зъби и нокти да съхрани всички избрани от компютъра жени за окончателния списък на заседателите. Мелъди беше крайно находчива и много убедителна. Тя разпита безмилостно всички кандидати мъже, за да открие у тях склонност към мъжко високомерие. Запази всичките си отводи за отхвърляне на мъже, проявяващи подобна склонност. В крайна сметка успя да изравни шансовете с равен брой мъже и жени в състава на журито.

***

На десетия ден на процеса Мелъди Страус стана, за да изложи тезата на обвинението, и бе посрещната с порой от възражения от страна на защитата.

Още от самото начало адвокатите на обвиняемия поставиха под съмнение способността на Саша Жан Банок да даде показания поради умственото й състояние.

И двете страни призоваха експерти за свидетели. Мелъди Страус призова двама служители от персонала на психиатрична клиника „Деветте бряста“, които се бяха занимавали със Саша в течение на дълги години. И двамата свидетелстваха, че напоследък Саша показва подчертано трайно подобрение на паметта и способността да възпроизвежда събития от миналото си. Това те отдаваха на влиянието на по-малката й сестра Бриони Лий и на преживения от нея катарзис, след като си бе спомнила травматизиращото събитие, по-точно верига от събития, случили се с нея в ранното й детство.

По време на разпита те дадоха допълнителни показания, че симптомите на Саша и умственото й състояние са учебен пример за ефекта на упражнявано в ранно детство сексуално насилие при утежняващи обстоятелства и в условията на рецидив.

Призованият от защитата експерт бе почетен професор в катедрата по психология в лосанджелиския Университет на Калифорния, който каза, че е прегледал Саша и по негово мнение тя не е в състояние да даде показания под клетва, защото не разбира значението на този акт. Професорът застъпи мнението, че всякакви дадени от нея показания биха били абсолютно ненадеждни, а процесът на разпита ще бъде толкова травмиращ, че има сериозна вероятност тя да получи значителни трайни психически увреждания от преживяното.

Мелъди поиска от съдията да позволи Саша да даде показания в неговия кабинет, като защитата и журито наблюдават и слушат от съседна стая по система за вътрешна телевизионна връзка, така че момичето да не подозира за тяхното присъствие. След научен дебат по предложението съдия Чембърлейн го отхвърли.

След това Мелъди поиска от съдията да позволи възпроизвеждането пред журито на записа на Бриони, в който Саша говори за връзката си с брат си Карл.

Това отново предизвика буря от възражения от страна на защитата и съдия Чембърлейн отново отклони искането на обвинението.

Това постави Мелъди пред съдбоносен избор: тя можеше да предизвика съдбата и да призове Саша Жан като свидетел или да се откаже от обвинението в „сексуално насилие при утежняващи обстоятелства спрямо едно или повече лица под четиринайсетгодишна възраст в условия на рецидив“. И да отиде на процес единствено с показанията на Бриони Лий за нейното изнасилване.

Мелъди Страус се обърна за съвет към Бриони Лий Банок. За краткото време на познанството им между двете се бе развила специална връзка. Бриони бързо бе харесала прокурорката и бе започнала да й има доверие, а Мелъди бе впечатлена от зрелостта, куража и здравия разум на момичето. Трогателна бе и дълбоката обич и вярност към сестра й, придружени с интуитивно разбиране на състоянието на обремененото момиче.

— Какво ще направи Саша, ако пред всички тези хора я попитам какво й е сторил Карл? — зададе Мелъди измъчващия я въпрос, на който Бриони отговори без колебание.

Ще се свлече на пода и ще се свие на кълбо като зародиш, ще засмуче палеца си, ще заудря глава в земята и ще се пренесе в нейния измислен свят.

На следващия ден, за да защити и опази Бриони, Мелъди Страус оттегли обвинението в повтарящо се сексуално насилие при утежняващи обстоятелства спрямо малолетни, което би могло да доведе до смъртно наказание.

Пришпорена от този относителен неуспех, Мелъди Страус се нахвърли с нови сили в обосноваването на останалите обвинения срещу Карл Банок в цялата им пълнота.

Тя призова на свидетелската скамейка Бриони Банок. Защитата отвърна с поредица от възражения: Бриони била невръстно дете, не разбирала задаваните й въпроси, била неспособна да даде достоверни и смислени показания.

Съдия Чембърлейн обяви двучасово прекъсване, за да обмисли възраженията. Поговори на четири очи с Бриони в кабинета си и се върна в залата, за да обяви пред журито:

— Тази млада госпожица ми демонстрира повече интелект и зрялост от мнозина тридесет- и четиридесетгодишни мъже и жени, заставали някога пред мен в тази зала. Възражението на защитата се отхвърля. Госпожица Бриони Лий Банок може да заеме мястото на свидетелската скамейка.

И докато тя стоеше там, водещият адвокат за защитата Джон Маршъс се приближи, за да я срине и унищожи доверието в нея.

Мелъди Страус бе подготвила Бриони за изпитанието, като я бе инструктирала как да се държи и я бе осведомила какъв тип въпроси може да й бъдат зададени.

— Отговаряй кратко и по същество — я бе посъветвала тя. — Не си позволявай да се отклоняваш.

Бриони се представи като свидетел ветеран. Отговори на всички въпроси ясно и вежливо.

— Кога за първи път заподозря, че сестра ти е била сексуално малтретирана? — попита я Мелъди.

— Когато тя ме предупреди да не позволявам на никого да ме докосва по интимните части, защото това ще ме нарани. Бях сигурна, че някой й го е причинил.

— Възражение! Предположение! — моментално скочи на крака Джон Маршъс.

— Възражението се отхвърля — заяви съдия Чембърлейн.

— Каза ли тя кой й го е причинил?

— Не първия път, но колкото повече говореше, толкова повече неща си спомняше. Мисля, че се бе опитала да забрави отвратителните неща, които са й се случили.

— И накрая си спомни името?

— Да, госпожо. Помня точните й думи. Тя каза: „Да, сега си спомням, че пак брат ми Карл дойде онази нощ в спалнята ми и легна в моето легло. Разтвори краката ми, набута голямото си твърдо нещо в мен и го накара да пръска. Изпищях, но никой не ме чу. Започнах да кървя и много ме заболя, но не казах на никого, защото Карл ми нареди да не го правя“.

— Възражение! — изрева Джон Маршъс. — Преразказва!

— Възражението се отхвърля — каза съдията. — Свидетелката описва разговор, на който лично е присъствала. Журито да се съобрази със значението на този отговор.

Мелъди Страус премина към събитията след като Бриони бе обвинила Карл Банок със записа на описаните от Саша поредица гаври с нея.

— Възражение! Споменатият запис е с недоказан произход и беше изключен от списъка на веществените доказателства — извика Джон Маршъс.

— Госпожице Страус…? — покани я съдията да възрази.

— Ваша чест, аз нямам за цел да използвам записа като веществено доказателство, просто се позовавам на него, за да изясним последователността на събитията от онази вечер.

— Възражението се отхвърля. Можете да продължите.

Бриони описа как Карл я е нападнал.

— Той поиска да разбере какво съм направила с моето копие на оригиналния запис на казаното от Саша. Отказах да му съобщя. Тогава той ме удари по лицето и ме събори на леглото.

— Причини ли ти някакви наранявания?

— Лявото ми око отече и посиня. Носът ми кървеше, а устната ми бе сцепена, поради което устата ми се пълнеше с кръв.

Жените в състава на журито ахнаха, зашепнаха помежду си и се спогледаха ужасено.

На първия ред на присъстващите в залата Хенри Банок се смръщи и гневно изгледа доведения си син, който седеше в заграждението за арестувани. Той не бе пропуснал нито час от гледането на делото и се надяваше с присъствието си да окуражи Бриони в това изпитание.

— Какво стана, след като той те удари и събори на леглото, Бриони? — попита Мелъди Страус.

— Карл ме заплаши, че ще ме научи да го уважавам по начина, по който е постъпил със сестра ми Саша.

— Когато казваш Карл, имаш ли предвид брат си Карл Банок, обвиняемия?

— Точно така, госпожо.

Джон Маршъс не пропусна да се намеси:

— Възражение! Карл Банок не е брат на свидетелката.

— Приемам поправката — не по-малко бързо реагира Мелъди Страус. — Трябваше да кажа „доведения ти брат“. Тази роднинска връзка също е включена в дефиницията за кръвосмешение в наказателния кодекс на щата Тексас.

— Възражение!

— Оттеглям последната си забележка и я запазвам за пледоарията си. — Тя се обърна пак към Бриони: — И какво направи тогава обвиняемият?

— Качи се върху мен и ме разсъблече.

— Ти опита ли се да му се противопоставиш?

— Опитах с всички сили, но той е много по-голям и по-силен от мен, госпожо. Освен това аз бях все още замаяна от нанесения ми удар.

— Какво се случи, след като той те разсъблече?

— Извади пениса си…

Седящият до масата на защитата Карл Банок покри лице с ръцете си и звучно се разплака. Джон Маршъс скочи на крака.

— Ваша чест, клиентът ми е смазан от тези обвинения. Призовавам ви да проявите разбиране и настоявам за прекъсване, за да дойде той на себе си.

— Господин Маршъс, по всичко личи, че клиентът ви е силен и решителен индивид. Уверен съм, че ще може да издържи още малко. Свидетелят може да отговори на въпроса.

— Извади пениса си и насила го вкара в мен, във влагалището ми — преглътна тежко Бриони и избърса очите си. — Заболя ме силно. Беше най-силната болка, която някога съм изпитвала. Изпищях и започнах да се боря, но той не преставаше да го натиска в мен. Тогава се появи Бонзо и го издърпа, но болката не спираше и видях, че кървя… оттам. Дойде и Куки, прегърна ме, каза ми, че това е краят и че Карл никога повече няма да може да ме нарани. Каза, че няма да позволи на никого да ме нарани пак. — Бриони се сви на стола, зарови лице в ръцете си и се разрида.

— Нямам повече въпроси, Ваша чест — тихо каза Мелъди Страус.

Джон Маршъс скочи на крака.

— Кръстосан разпит, Ваша чест.

— Съдът прекъсва работа до утре, десет сутринта. Ще се наложи да проведете кръстосания си разпит тогава, господин Маршъс.

***

Хенри Банок, Рони Бънтър и Бонзо Барнс чакаха пред съдебната зала да посрещнат Бриони и я съпроводиха през тълпата репортери и журналисти, задръстили тротоара и крещящи въпроси към нея. Бриони вървеше с високо вдигната глава, но лицето и бе пепелявосиво, а устните й трепереха. Притискаше се към ръката на баща си. Бонзо Барнс пробиваше път напред, а масивното му телосложение и смръщената му физиономия разчистваха пътека до чакащата ги лимузина.

Същата вечер Куки донесе на поднос вечерята на Бриони в спалнята, а Хенри седна до нея и й говори, докато тя се хранеше. Каза й колко много я обича и колко силно би желал да можеше да опази нея и Саша от ужасните неща, което Карл им бе сторил. Обеща й, че той никога повече няма да причини нищо лошо на която и да е от двете му дъщери.

После остана при нея и я гали по косата, докато тя заспа.

В десет часа на следващата сутрин Бриони отново застана на свидетелската скамейка. Съдебната зала бе претъпкана, а в заграждението за представители на пресата имаше само правостоящи места. Бриони бе инструктирана както от Мелъди Страус, така и от Рони Бънтър да не обръща никакво внимание на репортерите, така че тя поглеждаше само към баща си на първия ред и Бонзо и Кони, три реда по-назад.

Джон Маршъс стана от мястото си и се изправи пред нея.

— Разбираш ли, че се налага да ти задам някои въпроси, Бриони?

— Да, сър.

— Имаш ли нещо против да се обръщам към теб на малко име, Бриони?

— Не, сър.

— Обичаш ли брат си Карл?

— Възражение! Обвиняемият не е брат на свидетелката — не пропусна да си го върне Мелъди.

— Ще се изразя иначе — призна грешката си Маршъс. — Обичаш ли доведения си брат Карл?

— Възможно е някога да съм го обичала, но не и след като изнасили мен и Саша, сър.

В залата премина вълна от одобрителни шушукания и съдия Чембърлейн удари чукчето си и предупреди строго:

— Тишина в съда, моля!

— Казвала ли си му някога да те целуне?

— Не, сър.

— И твърдиш, че никога не си целувала Карл?

— Казах, че никога не съм искала от него да ме целува, сър.

— А ти някога целувала ли си го?

— Двамата с Карл сме се целували напълно естествено по бузите за здравей и довиждане, както правят всички, сър.

— А искала ли си някога от Карл да те целуне по устата, Бриони?

— Не, сър. Защо бих искала подобно нещо?

— Просто отговаряй на въпросите ми, Бриони, ако обичаш. Вкарвала ли си някога език в устата на Карл, когато той те е целувал?

— Възражение! Свидетелката вече заяви, че никога не е целувала ответника по устата — подчерта Мелъди.

— Възражението се подкрепя — обяви съдия Чембърлейн. — Защитата да оттегли този въпрос.

— Въпросът се оттегля — леко се поклони на съдията Маршъс и отново се обърна към момичето: — Влизала ли си някога в банята, когато Карл взема душ, Бриони?

— Не, сър. Аз имам собствена баня и никога не съм ходила в банята на Карл.

— Влизала ли си някога в спалнята на Карл, когато той се е преобличал?

— Не, сър. Разполагам със собствена спалня. Никога не съм влизала в неговата спалня.

— Никога?

— Никога, сър.

— Ами ако аз ти кажа, че според Карл си искала да го гледаш как се къпе, а веднъж си влязла в стаята му посред нощ и си легнала в леглото при него?

— Възражение! Въпросът вече беше зададен и на него бе отговорено! Свидетелката заяви, че никога не е влизала в спалнята на обвиняемия.

— Възражението се подкрепя. Защитата да оттегли въпроса си.

— Оттеглям въпроса, Ваша чест. — Но Маршъс беше доволен, защото бе посял съмнение в душите на заседателите. Прегледа бележките си и отново вдигна поглед към Бриони: — Питала ли си някога доведения си брат Карл дали би искал да види гърдите ти?

Мелъди Страус се поколеба дали да не възрази срещу въпроса, но замълча и остави Бриони да отговори спонтанно и простодушно:

— Аз нямам гърди, сър. Поне засега. — Изглеждаше искрено озадачена, когато двама от заседателите се изсмяха силно, но смехът бе дружелюбен и без следа от насмешка. Две или три от жените заседателки погледнаха осъдително лекомислено държащите се колеги.

Хенри Банок се досети, че Мелъди Страус нарочно бе допуснала този въпрос. Преценката й бе точна и той се надяваше журито да накаже Маршъс за тормоза над дете, при това толкова красиво.

Маршъс бе рискувал с въвеждането на елемента на съблазняване от страна на жена. Сега бе разбрал грешката си и веднага смени тактиката:

— Знаеше ли, че баща ти е имал толкова високо мнение за твоя доведен брат, та официално го е осиновил като свой син, а след като Карл се проявил толкова добре в „Принстън“, той му дал високоплатена и отговорна работа в корпорация „Банок Ойл“?

— Да, сър, разбира се, че знаех. Всички знаеха.

— Това не те ли накара да смяташ, че баща ти обича Карл повече, отколкото обича теб? Не те ли накара да ревнуваш? Не накара ли теб и сестра ти да решите да измислите нещо уличаващо за Карл?

— Баща ми ме обича, сър. — Тя погледна към Хенри Банок и се усмихна. — Една от причините баща ми да ме обича е, че аз винаги му казвам истината. Той не би ме обичал толкова, ако го лъжех.

Хенри Банок се усмихна в отговор на дъщеря си и кимна утвърдително на заключението й. Суровите черти на лицето му се смекчиха

— Нямам повече въпроси към този свидетел, Ваша чест — заяви Джон Маршъс, разбирайки, че е бил победен от дванайсетгодишно момиче и желаейки да се оттегли с някакво достойнство.

— Благодаря, Бриони — каза й съдия Чембърлейн, — Ти се държа много смело. Сега можеш да отидеш при баща си.

Хенри Банок пресрещна дъщеря си и защитнически сложи ръка върху раменете й. Хвърли отровен поглед на осиновения младеж и изведе момичето от съдебната зала. Бриони се притисна до него и горчиво се разплака.

Мелъди Страус извика следващия си свидетел. Това беше лекарката от полицията, която бе прегледала Бриони в злощастната вечер. Казваше се Рут Макмъри. Беше възрастна жена с посивяла коса, която говореше тихо и сдържано.

— Доктор Макмъри, вие ли прегледахте Бриони Лий Банок във вечерта на 15 август в спешното отделение на болницата към хюстънския университет?

— Да.

— Можете ли да разкажете на съда за резултата, докторе?

— Субектът беше момиче в предпубертетна възраст. Постъпи с повърхностни лицеви наранявания, съвместими с удари с ръка. По лявото око имаше следи от контузия и оток. Имаше и ожулвания по меките тъкани на устата. Към горното трябва да добавя разклащане от травмата на левия резец и първия премолар.

— Имаше ли други наранявания по тялото?

— О, да. Имаше тежки охлузвания на двете предмишници и гърлото.

— И за какво ви говорят тези охлузвания, докторе?

— Те биха могли да се разглеждат като индикатор на насилствено задържане на субекта за двете предмишници, както и за стискане за гърлото с цел да бъде удушена или да й се попречи да извика.

— Благодаря ви, д-р Макмъри. Открихте ли някакви други наранявания?

— Бяха открити всички индикации за проникване в половите органи от голям твърд предмет.

— Тези наранявания съвместими ли са с насилствено проникване на еректирал човешки пенис във вагината на незряло момиче?

— Те напълно отговарят на подобна възможност. Хименът беше разкъсан съвсем наскоро и още кървеше. Перинеумът между влагалището и ануса беше разкъсан и се наложи да бъде хирургически възстановен. В допълнение имаше вътрешни разкъсвания на долната вагинална стена, която също изискваше зашиване.

— По ваше мнение тези наранявания съвместими ли са с изнасилване на субекта?

— По мое убеждение описаните наранявания са изцяло съвместими с изнасилване при утежняващи обстоятелства и насилствено проникване в гениталиите.

— Успяхте ли да вземете проба от телесната течност, която открихте във влагалището на субекта, докторе?

— Направих тринайсет натривки на увредената вагина. Разполагам и с кръвни проби от дрехите на субекта.

— Какви бяха находките от патологическото изследване на тези проби, докторе?

— По отношение на дрехите в пробите от кръвта бяха открити два типа кръв. Единият беше АВ отрицателна, другият 0 положителна.

— Това съвпада ли с кръвта на обвиняемия и жертвата му, докторе?

— Карл Банок с кръв тип АВ отрицателна, а Бриони Банок е от тип 0 положителна.

— Тип 0 рядък тип ли е, или се среща често, докторе?

— Това е най-често срещаният тип кръв. Около 40 % от човешките същества имат кръв тип 0.

— А тип АВ отрицателна, какво ще кажете за нея, докторе?

— Това е възможно най-редкият тип кръв, притежава се само от 1 % от хората.

— Означава ли това, че има вероятност 1 към 40 кръвната проба АВ отрицателна да принадлежи на обвиняемия Карл Банок?

— Аз не съм букмейкър, госпожо. Така че не бих могла да изчисля точната вероятност. Ще отбележа обаче, че съществува много по-висока вероятност кръвната проба, която е АВ отрицателна, да принадлежи на Карл Банок, отколкото на когото и да е друг на земята.

— Благодаря ви, докторе. Следващият ми въпрос е за натривките, които сте взели от влагалището на Бриони Банок. Какви бяха находките в тези натривки?

— При всяка, без нито едно изключение, имаше наличие на кръв и семенна течност.

— И какъв беше типът на кръвта, докторе?

— Само 0 положителна.

— Това не е ли типът кръв на Бриони Банок?

— Да, така е.

— Сега, докторе, имаше ли някаква друга телесна течност в натривките, които сте взели от влагалището на Бриони Банок?

— Да, имаше също и семенна течност.

— Семенна течност ли? Успя ли патологът да установи съответствие на тази семенна течност с пробите, взети от обвиняемия Карл Банок?

— Свалената от вагината на Бриони Банок семенна течност съответства в 80 % до 90 % на семенната течност, дадена от Карл Банок на лекаря в полицията.

— Какви изследвания бяха проведени върху тези проби, докторе?

— Бяха използвани три техники: чрез бърза идентификация на петното, чрез простатния специфичен антиген и чрез киселинна фосфатаза.

— Благодаря ви, докторе. Нямам повече въпроси — каза Мелъди и погледна към Джон Маршъс. — Свидетелят е ваш, сър.

— Нямам въпроси — измърмори Маршъс, без да вдига глава от бележника си.

Съдия Чембърлейн погледна към часовника на стената в залата, преди да инструктира Мелъди:

— Призовете следващия си свидетел, госпожо прокурор.

— Обвинението призовава госпожа Марта Хъником.

Куки стана от мястото си в галерията за посетители и тръгна по пътеката към свидетелската скамейка. Въпреки настояването на Мелъди да носи по-консервативно облекло Куки не бе устояла на изкушението да се облече в най-хубавите си дрехи за случая. На главата си бе сложила под закачлив ъгъл малка сламена шапчица, а над окото й се спускаше черен воал. Роклята й бе с мотив на едри слънчогледи и подчертаваше размера на задника й. Белите й обувки бяха с много висок ток, поради което походката й бе малко странна.

След като я изчака да се настани на свидетелската скамейка, Мелъди Страус я подкани да разкаже накратко за връзката си със семейство Банок.

— Откога работите за господин Хенри Банок?

— Откакто завърших училище, госпожо.

— От колко време познавате Бриони Банок, госпожо Хъником?

— Наричайте ме Куки, госпожо. Всички ми казват така.

— Благодаря ти, Куки. От колко време познаваш Бриони?

— От деня, когато се роди. Беше най-сладкото бебе, което можете да си представите.

— А брат й Карл? Откога познаваш него?

Куки извъртя мощното си тяло и изгледа седналия зад масата на защитата Карл.

— От деня, когато пристигна да живее в нашата къща, и трябва да отбележа, че това беше много тъжен ден, макар тогава никой от нас да не го знаеше. Тогава всички ние го смятахме за свестен младеж.

— Госпожо прокурор, помолете, моля ви, свидетеля си да се ограничава с отговор на въпросите ви.

— Чу ли съдията, Куки?

— Извинявам се, шефе. Господин Банок също смята, че много говоря.

Съдия Чембърлейн се изкашля и сложи ръка на устата си, за да маскира както изкашлянето, така и усмивката си. Мелъди Страус преведе Куки през събитията, довели до спасяването на Бриони и арестуването на Карл от щатската полиция.

— По какво разбра, че обвиняемият се е качил горе в стаята на сестра си?

— Бонзо и аз го чухме да се задава по алеята с онази кола, дето баща му я подари за рождения му ден. След това чухме Бриони да го вика от нейната стая да се качи при нея, защото искала да говори с него.

— И какво стана после, Куки?

— Чухме младия господин Карл да изтичва нагоре по стълбището и вратата на спалнята на Бриони да се затръшва. След това дълго бреме беше тихо. После Бонзо, който беше до мен, чу Карл да крещи като обезумял. Казах му: „Бонзо, да се качим горе да видим какво става“. Но той ме разубеди: „Ама те винаги така се карат. Двамата с теб няма какво да им се месим. Ще отида да излъскам кадилака, за да е готов, когато се върне господин Банок“ и запраши надолу по стълбите.

— Значи той излезе и те остави сама в кухнята. Какво се случи по-нататък, Куки?

— Известно време беше тихо, но после изведнъж госпожица Бриони започна да крещи сякаш я колят. Дори Бонзо я чул от гаража. Но аз го извиках: „Бонзо, бързо ела!“. Уплаших се, че става нещо много лошо. Изтичахме нагоре по стълбите и Бонзо мина през онази стара врата, сякаш изобщо я нямаше. Аз вървях веднага след него и видях господин Карл върху госпожица Бриони на леглото, а тя се бореше като обезумяла и пищеше с всички сили, докато той правеше секс с нея.

— По какво разбра, че прави секс с нея, Куки?

— Правила съм го с достатъчно момчета, за да знам кога някой го прави с друг, госпожо Страус.

— Продължи, ако обичаш, Куки. Какво стана по-нататък?

— Ами… Бонзо побесня. И той като всички обожаваше малката госпожица Бриони. Кресна на Карл нещо от рода на „Какво правиш бе, човек!? Та тя е дете. Сестра ти е, човече! Какво си мислиш, че й правиш?“… нещо такова. После го сграбчи и го хвърли през стаята. Тогава видях, че панталонът на Карл е разкопчан отпред и големият му… онова нещо… стърчи пред него, изцапано с кръвта на малкото ми дете, и тогава и аз поисках да го убия, но вместо това казах на Бонзо да го остави, защото полицията ще дойде и ще се погрижи за него, а ние трябва веднага да се погрижим за Бриони. После позвъних в полицията и те дойдоха дяволски бързо, арестуваха Карл, а Бонзо отнесе Бриони до полицейската кола, защото онзи я бе наранил толкова лошо, че тя не можеше да ходи. След това я закараха в болницата.

— Благодаря ти, Куки. Нямам повече въпроси към теб.

Съдия Чембърлейн погледна към масата на защитата.

— Защитата на обвиняемия ще желае ли да проведе кръстосан разпит на свидетеля?

Джон Маршъс беше на път да се откаже, но после бавно стана.

— Госпожо Хъником, вие казахте, че сте чули Бриони да кани обвиняемия в спалнята си, нали така?

— Да, сър, чух я да му казва да се качи при нея, но не мисля, че е искала от него да си играят на „Скрий наденицата“. Смятам, че е искала да му пусне записа на Саша, която разказва какво й е направил Карл…

— Възразявам, Ваша чест! Свидетелката току-що отговори, че Бриони Банок е поканила брат си в своята спалня. Останалото от показанията й са предположения.

— Възражението се приема. Журито да игнорира останалата част от отговора на свидетеля.

— Благодаря ви, Ваша чест. Нямам други въпроси към този свидетел. — Маршъс седна на мястото си.

Мелъди Страус призова Бонзо Барнс на свидетелската скамейка. Бонзо потвърди всички подробности в показанията на Куки, макар и не така образно като нея.

Джон Маршъс зададе един-единствен въпрос в кръстосания разпит.

— Господин Барнс, чухте ли Бриони Банок да кани брат си в своята спалня?

— Да, сър. Чух я.

— Бриони често ли канеше брат си Карл да се забавляват на затворена врата в спалнята й?

— Ако го е правила, аз не съм го чул, господине.

— Но не сте сигурен, че никога не е оставала сама с него в спалнята си?

Бонзо обмисли въпроса съвестно и мрачно.

— Не ми е работа да пазя пред вратата на госпожица Бриони всяка минута от деня.

— Значи не знаете със сигурност дали Бриони Банок е имала навика да забавлява приятелите си в спалнята зад затворена врата?

— Сигурен съм в едно нещо, господине. Ако заловя кое да е момче в стаята й да прави онова, което Карл й стори, аз просто ще му извия врата.

— Благодаря ви, господин Барнс. Нямам повече въпроси към този свидетел, Ваша чест.

Бонзо се изправи в целия си исполински ръст и сърдито изгледа Джон Маршъс.

— Ясно ми е какво се опитвахте да ме накарате да изтърся, но онова, което ще ме чуете да кажа, е, че малката ни Бриони е добро момиче. И ще счупя врата на всеки, който твърди обратното!

— Благодаря ви, господин Барнс — повтори Джон Маршъс и отстъпи извън обсега на дългата ръка на Бонзо. — Можете да слезете от свидетелската скамейка.

Мелъди призова следващия си свидетел. Беше сержант Роджър Тарантъс от полицейския участък в Хюстън. Неговите показания се състояха в това, че той и екипът му се бяха отзовали на спешно повикване и бяха отишли на адрес Форест Драйв 61, където бе резиденцията на Хенри Банок и неговото семейство, във въпросната нощ. Мелъди умело задаваше въпросите, така че да получи подробно описание на завареното от тях при пристигането им и последвалите предприети действия. Показанията на сержант Тарантъс потвърждаваха казаното от всички други свидетели на обвинението, включително Бриони Банок, Бонзо Барнс и Марта Хъником.

В заключение, сержант Тарантъс, въз основа на видяното и чутото от вас на Форест Драйв 61 вие арестувахте Карл Банок за изнасилване, побой и малтретиране, и го отведохте в участъка на хюстънската полиция, където му предявихте официално обвиненията?

— Точно така, госпожо прокурор.

Екипът на защитата отказа да проведе кръстосан разпит на сержанта. Останалите призовани от обвинението свидетели потвърдиха доброто име на основния свидетел Бриони Банок.

Това бяха учители на Бриони, психиатри от „Деветте бряста“, опознали момичето с течение на годините, през които тя редовно бе посещавала сестра си Саша. Един след друг те описаха Бриони като примерна ученичка и интелигентно, уравновесено и напълно нормално дете.

При кръстосаните разпити защитата се опита да насочи свидетелите да се съгласят, че Бриони е проявявала неестествен за нейната възраст интерес към противния пол. Но всеки отделен свидетел енергично се възпротиви на тези инсинуации.

Накрая Мелъди се обърна към съдия Чембърлейн:

— Обвинението приключи, Ваша чест. Готови сме за пледоария пред журито на съдебните заседатели, когато сметнете за уместно.

— Благодаря ви, госпожице Страус. — Съдията се обърна към масата на защитата и попита: — Има ли защитата свидетели, които да призове, господин Маршъс?

В съдебната зала се възцари изчаквателна тишина. Всички знаеха, че защитата трябва да призове обвиняемия Карл Питър Банок на свидетелската скамейка в своя защита. Ако не го направеше, това означаваше признание на вината. Предприемането на подобен ход бе премерен риск.

Джон Маршъс бавно и донякъде неуверено се изправи на крака.

— Защитата призовава обвиняемия Карл Питър Банок, Ваша чест — каза той.

Разнесе се колективна въздишка на изпускано напрежение, а Мелъди Страус се усмихна тънко като лъвица, подушила миризмата на газела.

Карл стана от мястото си и се отправи във възцарилата се тишина към свидетелската скамейка. Изглеждаше дълбоко разкаян.

Той остана прав със скръстени ръце и сведена глава. Изражението му бе трагично.

— Можеш да седнеш, Карл — посъветва го Джон Маршъс.

— Благодаря ви, сър, но предпочитам да остана прав — измънка младежът.

— Разкажи ни, ако обичаш, как се чувстваш на това дело.

— Чувствам се напълно опустошен. Усещам, че съм загубил волята си за живот. Ако този съд ми наложи смъртна присъда, ще прегърна екзекутора си с две ръце. — Карл вдигна глава и погледна към осиновилия го баща, Хенри Банок, който седеше на първия ред. — Съзнавам, че съм разочаровал дълбоко баща си. Той имаше толкова големи очаквания за мен и аз се опитах да ги оправдая, но се провалих. — Карл се разплака и избърса очи с ръкав. — Дълбоко съжалявам за начина, по който нараних двете скъпи на сърцето ми сестри. Аз съм също толкова виновен като тях, че съгреших. Прощавам им и ги умолявам да ми простят на свой ред. Преизпълнен съм с угризения.

Хенри Банок изсумтя с отвращение и нарочно извърна лице от жалкия спектакъл.

— Признавате ли се виновен в обвиненията срещу вас, Карл Банок? — официално се осведоми Джон Маршъс.

— Виновен съм единствено, че се поддадох пред изкушението и женските съблазни, виновен съм в греха на Адам и хитростите на Ева.

Фразата прозвуча толкова театрално и изкуствено, че всички слушащи изкривиха лица.

— Нямам повече въпроси към този свидетел, Ваша чест — заяви Джон Маршъс и седна на мястото си.

Мелъди Страус пристъпи напред и се хвърли като лъвица от засада.

— Да не намеквате, господин Банок, че сте били съзнателно подмамен да изнасилите двете си невръстни сестри?

— Объркан съм и съм дълбоко разстроен. Всичко това е ужасен шок за мен. Паметта ми изневерява. Чувам да ми се отправят обвинения и си мисля, че в тях може да има някаква истина, но си спомням съвсем малко, госпожо.

— Как си обяснявате попадането на ваша сперма във влагалището на дванайсетгодишната ви сестра? Може би допускате, че тя сама я е сложила там, господин Банок?

— Бог ми е свидетел, че не знам. Не си спомням нищо и дълбоко съжалявам за всичко, което може да съм извършил. — Той отново говореше несвързано.

— А може би намеквате, че дванайсетгодишната ви сестра се е самонаранила по цялото тяло и си е причинила всички освидетелствани контузии? Може би сама е разкъсала интимните си части, за да ви опозори… възможно ли е според вас това?

— Може и това да е станало и ако е така, аз й прощавам, като се надявам и тя да ми прости.

— Вярвате ли, че онези дванайсет на брой съблюдаващи закона и честни граждани са толкова наивни и лековерни да повярват на подобни дивотии. На това ли се надявате, господине?

— Не! Определено не вярвам, че това е възможно. Съмнявам се само в собствената си памет.

— И кога точно ви връхлетя тази странна амнезия, господине? Да ни би след като осъзнахте, че може да ви се наложи да платите за болката и срама, които така лекомислено причинихте на младите си сестри?

— Не си спомням. Наистина не помня.

Мелъди вдигна отвратена ръце във въздуха. Беше достатъчно опитна, за да не развива допълнително тезата си. Знаеше, че защитата плаща висока цена, позволявайки на своя клиент да изкаже разкаянието си пред целия съд, и това я радваше.

— Нямам повече въпроси към обвиняемия, Ваша чест.

— Отлично, дами и господа — каза съдия Чембърлейн и погледна стенния часовник. — Наближава четири часът, така че прекратявам слушането за днес. Продължаваме утре в десет сутринта, за да чуем пледоарията на обвинението.

***

Пледоарията на Мелъди Страус продължи почти три часа. Тя изложи установените факти пред съдебните заседатели обосновано и логично, с което демонстрира как бе заслужила репутацията си. Журито и всички в залата я слушаха захласнати. Начинът, по който представи тезата си, бе безупречен.

За разлика от нея Джон Маршъс дори не опита да коментира доказателствата. Той разви теорията, че клиентът му е станал жертва на прелъстяване от страна на двете сестри. Адвокатът наблегна на тезата си, че мотивът на момичетата е бил да покажат в неблагоприятна светлина Карл пред Хенри Банок и по този начин да заемат мястото му на любимец на баща им. Излагането на контрааргументите му отне само четиридесет и осем минути.

Съдия Чембърлейн резюмира двете тези за журито. После напомни на заседателите да обмислят внимателно дали разкаянието на Карл Банок за престъпленията, в които е обвинен, е искрено, или е слаба актьорска игра, и дали ужасните наранявания на Бриони Банок са самопричинени.

— Истински сълзи ли видяхте вчера в очите на обвиняемия, или те бяха крокодилски? — риторично ги попита той.

След което постанови заседателите да започнат обсъждането на своето решение веднага след като обядват.

Хенри заведе Мелъди Страус, Рони Бънтър и Бриони да хапнат в близката закусвалня, Бъргър Кинг“. Бриони и Мелъди си разделиха двоен чийзбъргър. След като изпитанието бе преминало, момичето отново бе жизнерадостно, но продължаваше да държи ръката на баща си за кураж, а веднъж му прошепна:

— Ако вкарат Карл в затвора, той много ще ме намрази. Смяташ ли, че ще започне да ме преследва, когато го освободят?

— Карл ще остане в затвора много дълго време. А и ние ще се погрижим никога повече да не ти досажда, мила моя.

Когато Хенри поиска да плати сметката, минаваше три часът. Още не я бе уредил, когато в заведението забързано влезе служител на съда.

— Журито приключи, господин Банок. Стигнали са до решение. Побързайте, сър.

— Мили боже…! За по-малко от три часа… това е или много добре, или много лошо — промърмори Рони Бънтър.

— Да вървим. — Хенри хвана ръката на дъщеря си и всички забързаха надолу по улицата към съдебната палата. Залата вече беше пълна, а в отделеното за пресата място имаше репортери, дошли тук чак от Ню Йорк Сити и Анкоридж, Аляска.

***

Хектор Крос бе наредил да не бъде безпокоен. Беше пренасочил всички постъпващи телефонни обаждания към офиса на Агата в Абу Зара. В момента бе потънал в историята, разказвана в „Отровното семе“. Беше забравил за околния свят и времето до момента, когато на вратата на кабинета му лекичко се почука.

Хектор се върна в реалността с трепване. Така бе завладян от произведението на Джо Стенли, че за момент загуби ориентация. Погледна през прозореца и видя, че навън вече се е смрачило. Денят се бе изнизал. Не беше хапвал от закуска и бе пил само кафе, което сам си бе правил. Така се бе захласнал, че не помнеше дори дали е ходил до тоалетната.

Скочи и бързо прекоси разстоянието до вратата. Отвори я и видя усмихнатата Джо срещу себе си. Беше облякла един от белите хавлиени халати и краката й бяха голи. Косата й бе влажна и тя я бе завъртяла в подобие на кок върху темето си. Беше измила от лицето си остатъците от грима и кожата й сияеше. Изглеждаше млада като ученичка. Очевидно се бе наспала, защото очите й искряха, а бялото в тях бе чисто. Ирисите й бяха зелени като тропическа слънчева светлина през морска вода — морскозелени и спокойни.

— Така ли ще стоим и ще се гледаме, или ще ме поканиш в леговището си?

— Извинявай… Просто бях забравил колко си красива.

— Та ти ме видя само преди шест-седем часа.

— Толкова много време ли мина? — искрено се изненада той и провери ръчния си часовник. — Права си. Трябва да се науча да не споря с теб. — Хвана ръката й и я въведе в кабинета. — Извинявам се, че те изоставих. Но ти сама си виновна. Литературният ти гений направо ме хипнотизира. Бях като завързан за стола.

— Ах, ти, ласкателю! — с искрено удоволствие се усмихна тя.

— Седни, моля те — заведе я той до коженото кресло. Тя подви крака под себе си и се настани. Когато го видя, че я наблюдава, подпъхна хавлията около краката си, които бяха прекрасни, забеляза той. — Какво прави през времето, когато те пренебрегнах?

— Поспах три-четири часа и се почувствах като в рая. После се възползвах от залата ти за фитнес. Но… промених настройките на всичките ти уреди, за което се извинявам.

Той поклати глава и се засмя.

— Можеш да правиш каквото си искаш.

— След това постоях в сауната и си измих косата. Възползвах се от всички козметични средства на „Ермес“ и „Шанел“, които намерих в банята, и ми бе много приятно да забележа, че никой не ги беше използвал преди мен.

— Уверявам те, че си първата.

— Аз съм наивна и ще ти повярвам. Може би защото… ми се иска.

— Кълна се! Но… хапна ли вече?

— Не бях гладна. Бях прекалено заета да разглеждам.

— Боже мой! Ще вземеш да умреш от глад и никога няма да си го простя. Имаме две възможности… Синтия, моята готвачка, е най-добрата в Лондон, а може би и в цялата вселена. „Бръшляновият клуб“ е на второ място след нея.

— И двамата прекарахме цял ден в твоя дом, колкото и прекрасен да е той. Може би не е лоша идеята да излезем и вечеряме навън — отвърна тя и свенливо сведе поглед. Вече я познаваше достатъчно добре, за да се досети, че му подсказва деликатно, че е прекалено скоро за нея да прекара цялата нощ в интимно усамотение с него.

— В такъв случай ще ходим в „Бръшляна“. Там не държат особено на официалното облекло, но ако държиш да се преоблечеш, можем да минем през хотела ти.

— Благодаря ти, Хектор. Бих предпочела, щом предлагаш.

— Сега аз ще избера нещо подходящо за случая, докато ти се преоблечеш в старите си дрехи, а после ще те изчакам в колата, докато решиш какво да сложиш.

Фактът, че го накара да я чака само двайсет минути, го впечатли, както и изборът й, когато се появи: беше се спряла на нещо ненатрапващо се, но елегантно.

— Перфектно! — одобри той и отвори за нея вратата на бентлито. — Изглеждаш направо разбиващо.

— Това прозвуча малко странно за ухо от другата страна на Атлантика, но ще го приема за комплимент.

Той я взе под ръка и я поведе през входа, който приличаше на цветарски магазин, към панорамния асансьор. Момичетата на рецепцията се засуетиха около тях, за да вземат палтата им, а едното ги съпроводи в следващ асансьор до салона за хранене.

— Да не си собственикът на това място? — шепнешком попита Джо.

— Навсякъде в този грешен свят добрият бакшиш върши чудеса — увери я той.

— Предполагам, че ако човек има твоята външност, това е само предимство.

— Надявам се да не си алергична към шампанското — подхвърли той, докато сядаха на масата.

— Нека проверим — предложи тя.

Когато дегустираха и одобриха виното и първото ястие, тя му зададе въпроса, който бе на езика й, откакто бяха излезли от „Кръстопътя“.

— Кажи ми докъде стигна с моята история?

— До мястото, където Хенри и Бриони чакат да чуят решението на журито за вината на онова ужасно малко лайно Карл Питър Банок. Извини ме за езика, но ти ме накара да го намразя.

— И имаш всички основания за това. Смятам, че Карл Банок е един от онези, които са зли в същността си и не притежават нито една компенсираща добра страна на своя характер.

— И къде се намира сега това чудовище?

— Прочети какво съм написала, Хектор. И не се опитвай да надничаш в края. Ако следваш хода на моя разказ, ще разбереш много повече за участниците, а те са много. Но те уверявам, че още не си стигнал до най-добрата… или може би е по-точно да кажа, най-лошата част.

— Добре, но отговори ми поне на един въпрос, който буквално не ми дава мира. Знаеше ли Хейзъл поне част от всичко това? Защото, ако е знаела, тя много добре го е скрила от мен.

— Хейзъл още не се е появила на сцената. Засега тя все още се учи да играе тенис в Южна Африка.

— Но трябва да е научила за тези събития, когато се е омъжила за Хенри?

— Съмнявам се, че Хенри някога е разказал на Хейзъл подробностите. Рони Бънтър твърди, че Хенри се е чувствал опозорен от ужасния скандал. Изпитвал е огромна вина, че не е успял да защити дъщерите си. От друга страна… не знам, възможно е Хейзъл да е знаела, но да не е споделила с теб. Това е такова кълбо от трагични и нелицеприятни събития, че е напълно възможно на Хейзъл, също като на Хенри, да й се е искало това никога да не се е случвало.

— А какво стана с Бриони Лий? Тя е направо героиня! Страшно бих искал да се запозная с нея, ако това е възможно.

— Имай търпение. Нищо няма да ти кажа. Просто ще трябва сам да стигнеш до финала на историята.

— Госпожице, нека ви предупредя, че търпението не е сред множеството ми добродетели. Когато искам нещо, искам го веднага.

— В много ситуации върховното удоволствие се умножава многократно от очакването — отбеляза тя. — Това е важен принцип в разказването на истории. — Изражението й бе загадъчно с едва доловима нотка на поквареност.

— Е, разбирам, че този съвет е най-доброто, на което мога да се надявам. — Идеше му да се усмихне, но си наложи да прояви сдържаност като нейната. — Как се запознахте с Рони Бънтър? — смени темата той.

— Той и баща ми са следвали заедно право. В моя род има поколения наред адвокати — отвърна тя и двамата разговаряха надълго и нашироко през останалата част на чудесната вечеря, опознавайки се взаимно. След това той я заведе в нощния клуб „Анабел“. Оказа се, че тя не бе посещавала заведението, но появата на Хектор бе радостно приветствана от персонала. Когато станаха да танцуват, откриха, че имат много добър синхрон. После музиката се смени и стана тиха и сантиментална. Беше напълно естествено телата им да се притиснат и тя да отпусне глава на гърдите му. Накрая той я върна с колата в хотела й и я придружи до самия вход.

— Лека нощ, Хектор — каза тя. — Тази вечер страшно се наслаждавах. Обади ми се сутринта, моля те. Има още много, за което да говорим… — Предложи му бузата си за целувка, врътна се и изчезна във вътрешността на хотела.

***

Следващата сутрин той се събуди на разсъмване отпочинал и бодър, в очакване да му се случи нещо хубаво. Остана да лежи още малко, за да се наслади на усещането, питайки се на какво ли се дължи то. И изведнъж се сети. Засмя се и стана от леглото.

Докато се занимаваше със сутрешния си тоалет, се обади в кухнята и нареди на Стивън по изключение тази сутрин да му занесе закуската в кабинета. Изтича надолу по стълбите с още влажна от душа коса и срещна Стивън, който тъкмо излизаше от кабинета му.

— Добро утро, Стивън — поздрави Хектор. — Искам от теб още една услуга — Икономът го последва обратно в кабинета и с изражение на пълно недоверие изслуша инструкциите.

— Напълно сигурен ли сте, че искате това, господин Крос? — попита той, след като Хектор приключи.

— Припомни ми, Стивън, кога за последен път съм искал от теб да направиш нещо, което не съм искал да правиш?

— Не мога да се сетя за подобен случай, сър.

— И недей да мислиш, че се случва сега — увери го Хектор.

— Веднага ще се погрижа, господин Крос.

— Знам, че винаги мога да разчитам на теб, Стивън.

Хектор се намести зад бюрото си и включи компютъра. Когато екранът на монитора светна, той вдигна слушалката на стационарния телефон и набра номера на мобилния на Джо, който тя му бе дала предната вечер. Докато я чакаше да вдигне, набучи на вилицата резен зряло манго и го мушна в устата си.

Джо отговори на четвъртия сигнал:

— Добро утро, Хектор. Как спа?

— Пропаднах в бездънна черна дупка и изпълзях от нея преди половин час, готов да се сражавам с дракони.

— Да, такива има доста — съгласи се тя. — Убий един и от мое име. Аз все още съм в леглото с чаша кафе в ръката.

— Мързеливо момиче! — сгълча я шеговито той. — Животът трябва да се живее.

— Не забравяй, че заради теб снощи си легнах в малките часове. Но поне беше забавно, нали? Някой път трябва да го повторим.

— Скоро! — увери я той. — Например довечера, ако и не по-рано.

— Тази сутрин трябва да се срещна с някои хора. Обещала съм го на Рони Бънтър. Няма нищо общо с „Отровното семе“. Става дума за напълно различни неща. Но следобед вече ще съм свободна.

— Ела. Ще те чакам.

— Ти чети. Предупреждавам те, че ще имам въпроси.

— И аз ще имам няколко за теб.

Той затвори и насочи цялото си внимание към екрана.

***

С Рони Бънтър от едната му страна и Бриони от другата, Хенри Банок и спътниците му едва успяха да седнат на местата си в съдебната зала, когато съдия Чембърлейн влезе през вратата и приставът призова всички да станат.

Предвождани от старшия съдебен заседател, дванайсетте членове на журито излязоха в колона по един от стаята си и заеха местата си. Никой не погледна към Карл Банок, който седеше до масата на защитата.

— Това е добър знак! — прошепна Рони на Хенри. — Те рядко поглеждат човека, когото са осъдили.

— Стигнаха ли членовете на журито до заключение? — попита съдия Чембърлейн.

— Да, Ваша чест — отговори старшият.

— И какво е вашето заключение?

— По обвинението в изнасилване от общ характер намерихме обвиняемия за виновен.

По обвинението в сексуално насилие над малолетна намерихме обвиняемия за виновен.

По обвинението в сексуално насилие при утежняващи обстоятелства намерихме обвиняемия за виновен.

По обвинението в побой и причиняване на тежки телесни повреди намерихме обвиняемия за виновен.

По обвинението в извършване на кръвосмешение намерихме обвиняемия за виновен.

По обвинението в покваряване на малолетна намерихме обвиняемия за виновен.

— Шест от шест — въздъхна Рони Бънтър. — Пълен отличен за Мелъди Страус.

Съдия Чембърлейн благодари на съдебните заседатели и ги освободи, след което проведе разговор с прокурора и защитата. Накрая заяви:

— Разпускам съда до утре сутринта в десет часа, когато ще прочета присъдата над затворника.

Същата вечер Хенри даде празнична вечеря в дома си на Форест Драйв за двайсетима близки приятели и роднини. Куки сервира първокачествено говеждо филе, самата гледка на което предизвикваше обилно слюноотделяне.

Хенри отвори десетина бутилки „Шато Лафит Ротшилд 1955“ като добавка към говеждото.

Рони се наведе през масата, за да се обзаложи с Мелъди Страус, че Карл ще получи десет години в щатски затвор. Джошуа Чембърлейн беше отявлен либерал, уточни Рони. Мелъди заложи десет долара за присъда от минимум петнайсет години. Но и двамата бяха единодушни, че „Шато Лафит“ е най-доброто вино, което някой от двамата бе опитвал.

Бриони не издържа до десерта, очите й се затвориха и главата й клюмна на масата. Хенри я занесе в стаята й и я сложи в леглото. Седна на ръба и я гали по косата, докато тя заспа за втори път. Едва тогава баща й се върна, за да се присъедини към гостите. Веднага щом той излезе от стаята й, Куки тайно донесе в спалнята по задното стълбище голяма купа шоколадов сладолед. Бриони установи, че има достатъчно сили да се разсъни и да омете сладоледа.

На следващата сутрин в осем часа Бонзо Барнс откара Бриони в училище. Хенри искаше тя да се върне колкото е възможно по-бързо към нормалния си живот. Вече беше организирал дългосрочна психологическа терапия и бе разговарял с директора на училището и класния на дъщеря си. Чувстваше се удовлетворен, че е направил всичко по силите си, за да й помогне тя да стъпи отново на краката си. Бяха го предупредили, че този процес може да е дълъг, но Хенри имаше вяра в силата на нейната психика и зрелостта й.

Когато тръгна за съдебната зала, той бе гневен и в мрачно настроение. Точно в десет приставът призова съда за ред.

Хенри Банок седна при Рони Бънтър на обичайното си място на първия ред в галерията за посетители.

Карл Питър Банок бе качен по стълбището от двама униформени надзиратели, работещи в системата на затворите. Беше с белезници на ръцете и с окови на краката, бледен, небръснат и разрошен. Под налетите му с кръв очи имаше тъмни кръгове. Погледна умолително през залата към Хенри.

Изражението на Хенри остана гневно. Той срещна за момент погледа на Карл. Младежът се усмихна неуверено и устните му потрепнаха. Хенри подчертано извърна лице от него в жест на пълно и окончателно отхвърляне.

Карл отпусна рамене и провлачи крака, за да застане прав лице в лице със съдия Чембърлейн.

— Имам въпрос към вас — обърна се към него съдията. — Имате ли да кажете нещо, за да смекчите присъдата срещу вас, която предстои да чуете?

Карл погледна оковите на краката си.

— Наистина съжалявам за мъката, която причиних на баща си и другите членове на моето семейство. Ще се опитам да им се издължа по всички възможни начини.

— Това ли е всичко, което имате да кажете?

— Да, господин съдия… много съжалявам.

— Съдът взема предвид разкаянието ви — обяви съдия Чембърлейн, свали поглед и подреди отново документите пред себе си, след което вдигна глава и произнесе: — Присъдата на съда е следната:

По обвинението в покваряване на малолетна ви осъждам на пет години затвор с излежаване във федерална институция.

По обвинението в извършване на кръвосмешение ви осъждам на шест години затвор с излежаване във федерална институция.

По обвинението в побой и причиняване на тежки телесни повреди ви осъждам на шест години затвор с излежаване във федерална институция.

По обвинението в сексуално насилие над малолетна при утежняващи обстоятелства ви осъждам на двайсет години затвор с излежаване във федерална институция.

По обвинението в изнасилване от общ характер ви осъждам на петнайсет години затвор с излежаване във федерална институция.

По обвинението в сексуално насилие от общ характер над малолетна ви осъждам на петнайсет години затвор с излежаване във федерална институция.

Определям присъдите да се излежат едновременно и вие да излежите минимален срок от петнайсет години.

Съдия Чембърлейн погледна Джон Маршъс очаквателно. Маршъс се изправи.

— Ваша чест, искам разрешението ви да обжалвам присъдата пред Върховния съд.

— Давам разрешение — кимна Джошуа Чембърлейн. — Но затворникът ще бъде отведен оттук направо в затвора „Холидей“ за първоначално въдворяване, а оттам до определения му затвор, за да започне незабавно излежаване на присъдата на този съд. — След това погледна към двамата надзиратели: — Господа, изпълнете задълженията си.

Двамата едри мъже подхванаха Карл Банок под мишниците и го насочиха към площадката на стълбището. Оковите на краката му задрънчаха, когато той започна да слиза по стъпалата.

— Всички да станат — нареди приставът.

Хенри и Рони бяха последните двама, напуснали съдебната зала.

— Можеше да бъде и по-добре — отбеляза Рони. — Надявах се на поне двайсет години без право на предварително освобождаване. Но ще трябва да се примирим с петнайсет. Поне всичко най-сетне свърши и ти се отърва от гнилото семе, което отрови семейството ти.

— Питам се дали е така — мрачно поклати глава Хенри. — Наистина ли всичко приключи и дали аз и момичетата видяхме за последен път това перверзно животно?

***

Камионът бе паркиран в охранявания вътрешен двор, опрян до задния вход на съдебната палата. Задните му врати бяха разтворени, за да посрещнат Карл Банок. Отстрани на камиона бе изписана абревиатурата на Тексаската служба на правосъдието — Дирекция на затворите. Карл бе избутан в каросерията, а оковите на краката му бяха заключени за занитените към пода скоби. Вратите бяха затръшнати и заключени и камионът потегли на стокилометровото си пътуване до центъра за въдворяване „Холидей“.

Центърът за въдворяване „Холидей“ представляваше квадратна бетонна сграда на четири етажа и с прозорци, защитени с масивни решетки. Охраняваше се от четири кули, между които минаваше тройна редица от огради с телена мрежа. На всеки от трите портала камионът бе подложен на внимателен оглед. Когато стигна до основната сграда, краката на Карл бяха отключени от пръстените и той бе съпроводен от охраната през серия врати с електронно управление до зоната за обработване на новопостъпили.

Документите му бяха проверени отново, след което името на Карл и подробните му данни бяха въведени в регистъра. Накрая сержантът подписа разписката за „Доставка“. Двама нови надзиратели го поеха от онези, които го бяха довели тук от Хюстън. Те го преведоха през следваща врата, управлявана от разстояние, и той попадна в основната зона за приемане. Бяха му иззети всички лични вещи, включително златния пръстен с монограм, портфейла му, златния ролекс и дрехите му. Описаха всичко подробно и го опаковаха. Когато надзирателят му даде да се разпише в книгата, той извади десет долара от портфейла му и му ги подаде.

— За какво са ми? — безразлично попита Карл.

— Ти си сексуален престъпник. Ще ти трябват за тоалетни принадлежности.

— Какво общо има присъдата ми с това?

— Ще разбереш — многозначително се усмихна надзирателят.

После го отведе на бръснар, където го остригаха почти нула номер. Бръснарят отстъпи крачка назад, за да се възхити на творението си.

— Изумително! — изрази мнението си той. — Момчетата в „Томас Тъск“ ще се влюбят в теб, сладурче.

Надзирателите го заведоха в банята да се изкъпе. Гол и мокър, той попадна в гардероба, където му подадоха униформа през прозорче в стената. Тя се състоеше от бяла тениска, долно бельо, широко яке от здраво платно, панталони с връв вместо колан и бели брезентови обувки без връзки.

Следващата дистанционно управляема врата го отведе до единична килия в дълга редица от подобни, в която го заключиха. Обзавеждането се състоеше от клозет с клекало и дървен нар, здраво хванат за пода и страничната стена. Имаше едно одеяло, но нямаше дюшек. По-късно му донесоха вечерята и му я подадоха през люк във вратата. Тя представляваше рядка яхния с дебела филия хляб, накисната в соса.

Рано на следващата сутрин го изкараха от килията му за разпит в стая с трима служители на комисията по въдворяване, които го чакаха, седнали зад стоманена маса. И тримата бяха униформени членове на персонала на Дирекцията на затворите.

— Карл Питър Банок. Така ли е? — осведоми се седналият в средата, без да вдига поглед.

— Да — отговори Карл.

— Сър! — поправи го разпитващият.

— Сър — послушно добави Карл.

— Най-малко петнайсетгодишна присъда. Така ли е?

— Да, сър.

— Сексуален престъпник и педофил. Така ли е?

— Да, сър — потвърди Карл през стиснати зъби.

— Най-добре да го изпратим в „Томас Тъск“ при дългите присъди — обади се един от членовете. Карл знаеше от уроците по история в гимназията, че Томас Тъск е бил един от героите на Република Тексас. Беше се застрелял няколко седмици преди Битката за Аламо. Сигурно е предчувствал колко високо ще бъде оценен от историята, иронично си помисли Карл.

Старшият на тройката предложи:

— Да го изпратим ли на шесто ниво, за да не могат да се доберат до него старите?

— Единственото място, където момчетата няма да се доберат до него, е в рая, но този красавец никога няма да се възвиси дотам — подхвърли третият и колегите му се засмяха.

Същия следобед друг камион със същата абревиатура го откара на още трийсет километра по на юг в историческия „пояс на памука", където затворът „Томас Тъск“ за излежаване на дългосрочни присъди се издигаше в унила и гола местност, подобно на масивен бетонен паметник на отрепките в човешкия род.

Тук охраната бе още по-строга, отколкото в центъра за въдворяване. Преминаването на колата през трите огради и паркирането пред входа за приемане на затворници отне двайсет минути. Изтекоха нови двайсет и пет минути, преди да свалят белезниците и оковите на Карл и да го прехвърлят от най-долното ниво до шестото и най-горното в сградата.

От асансьора го избутаха по къс коридор до боядисана в зелено врата, на която пишеше „Началник на нивото“.

Един от надзирателите почука на вратата и бе възнаграден с измучаване отвътре. Отвори и кимна с глава на Карл да влезе.

Началникът на нивото седеше зад бюро. На куртката му имаше пластмасова табелка с името му: „Лукас Хелър“.

Беше се изтегнал назад, така че столът му опираше само на два крака, и бе проснал ботушите си върху бюрото. С въздишка на отегчение мъжът върна с трясък стола на четирите му крака и се изправи. Беше висок, с отпуснати рамене и слаб. Пясъчнорусата му коса оредяваше, но остатъците от нея падаха по челото му. Ушите му бяха непропорционално големи за издълженото му бледо лице. Очите му бяха светли и воднисти, но връхчето на носа му бе розово, а ноздрите хремаво влажни. Горните му предни два зъба излизаха напред, което му придаваше вид на анемичен заек.

В дясната си ръка държеше бич за езда. Излезе иззад бюрото и бавно обиколи Карл на дългите си като на щъркел крака. Пое въздух с влажно хриптене и погали задника на Карл с кожения край на бича. Карл трепна от изненада, а Лукас отново вдиша дълбоко и се закиска по момичешки.

— Чудесно — проговори той. — Мноооого добре. Ще се впишеш чудесно тук. — Той намигна на един от надзирателите. — Ще обереш всички луфтове. Нали…?

— Да! Схванах, началник! — прихна и надзирателят.

Лукас застана пред затворника и седна на ръба на бюрото си.

— Имаш ли десет, долара за тоалетни принадлежности, красавецо Банок?

— Да, началник.

— Дай ми ги — протегна ръка Лукас и щракна нетърпеливо с пръсти. Карл разрови в джоба на новите си бели панталони и извади оттам смачканата банкнота. Лукас я грабна като с клюн от ръката му. После отиде зад бюрото си и отвори едно от чекмеджетата. Извади голяма пластмасова бутилка и я плъзна по плота на бюрото към затворника.

— Това е за теб.

Карл взе бутилката и разгледа етикета.

— „Масажно масло от най-добро качество“ — прочете той на глас, видимо озадачен. — И какво трябва да правя с това, началник?

— Ще разбереш, когато му дойде времето — увери го Лукас. — Просто гледай да ти е подръка. — Погледна към надзирателя: — Оформихте ли го за постъпване?

— Ето тук, началник — подаде му книгата за вписване надзирателят и Лукас драсна подписа си.

— Добре, момчета. След мен…

Притиснат между надзирателите, Карл бе съпроводен по коридора, през нова масивна врата и в дълга галерия, в която доминираха тъмносива стомана и още по-тъмносив бетон. Извитият купол на тавана високо над тях бе покрит с армирано стъкло. Остри правоъгълни лъчи ярка слънчева светлина сякаш прогаряха пода, а в тях танцуваха сребристи прашинки. От двете страни на галерията имаше дълга редица от заключени стоманени клетки. Сенчести фигури стояха, хванали прътите на решетките от другата страна, и се взираха в Карл, докато той минаваше покрай тях. Някои сардонично го приветстваха, други пронизително изсвирваха с пръсти, изкикотваха се и мушкаха ръце през решетките, за да направят неприлични жестове.

Лукас спря пред последната килия в редицата и отвори вратата с електронния си универсален ключ.

— Добре дошъл в килия 601, иначе казано, апартамент „Меден месец“ — усмихна се той и му направи жест с ръка да влиза. Карл мина през прага, а вратата се затвори с плъзгане зад него. Лукас и ескортът му се върнаха по пътя, по който бяха дошли, без да поглеждат назад.

Карл седна на единствения нар и огледа килия 601. Не беше по-голяма от килията в центъра за въдворяване. Единственото „подобрение“ в нея бе умивалникът от алпака до клекалото и столчето до голата маса. Всичко бе здраво хванато с болтове за стените, за да не може да се изтръгне и използва като оръжие.

Това щеше да бъде домът му за следващите поне петнайсет години, унило осъзна той.

В шест вечерта прозвъня звънец и следвайки примера на другите затворници, Карл застана пред вратата на килията си. Всички врати се отвориха едновременно и затворниците излязоха в галерията.

По команди, давани от въоръжените надзиратели по опасващата пътека с железен решетест под над тях, те се обърнаха и в колона по един се отправиха към трапезарията в другия край на галерията. Затворниците един по един минаха пред шубера на кухнята и оттам им подаваха малък пластмасов поднос. Вечерята се състоеше от купичка супа, друга купичка овнешка яхния и парче бял хляб. Карл си избра място в края на една от няколкото голи железни маси, но никой от затворниците не седна до него. Мъжете се събираха на групички по етнически произход. Някои от тях явно обсъждаха Карл, но той не можеше да чуе какво си казват, затова реши да не им обръща внимание. Каза си с горчивина, че сигурно ще минат години, докато намери мястото си в това смахнато общество.

Дадоха им двайсет минути да се нахранят, след което охранителите над главите им с викове ги пришпориха обратно към килиите.

Заключването стана точно в седем и половина. Карл легна по гръб на нара, кръстоса крака в глезените си и подложи ръце под тила. Беше изтощен. Приключваше ден на неизвестност и тревоги. Но вечерята, макар и противна, бе поносима и той си помечта да изгасят за през нощта мощното външно осветление. Само че надзирателите го бяха предупредили, че това никога няма да стане.

Малко по малко осъзна, че гласовете на съкилийниците му са притихнали в очаквателен шепот, накъсван от шумно подхилкване. Карл се надигна и надникна през решетката към дългата галерия, но полезрението му бе ограничено и от мястото си не виждаше никаква причина за промяната в настроението, обхванала другите обитатели на ниво 6.

Скоро обаче се разнесе тропотът на множество крака, приближаващи по галерията. Той отново се надигна и спусна крака на пода. Този път видя Лукас Хелър, който държеше бича си за езда. Носеше униформена шапка с козирка.

— Затворник, на крака! — заповяда той и Карл скочи от нара. — Как ти хареса първата нощ в „Томас Тъск“, Банок?

— Чудесна е, началник.

— Вечерята?

— Не се оплаквам, началник.

— Скучаеш, нали?

— Не бих казал, началник.

— Лошо за теб, Банок. Защото съм довел със себе си няколко от старите момчета да ти правят компания. Някои от тях са тук от двайсет години, че и повече, и им е адски скучно. Никой от тях не е помирисвал жена през цялото това време и ако щеш вярвай, но са надървени като дяволи!

Карл продължаваше да стои изпънат в стойка „мирно“, кожата му настръхна. Беше чувал, разбира се, различни шеги и слухове, и бе предпочел да смята, че в тях няма нищо вярно и че нищо такова няма да му се случи. Но зад Лукас надничаха много странни мъже.

— Позволи ми да ти представя господин Джони Конго — сложи Лукас ръка на рамото на най-близкия до него. Лукас беше висок, но трябваше да се протегне за да го направи. Мъжът изглеждаше като планина от антрацит. Главата му бе сферично кръгла и гладка като гюле. Беше по тениска и шорти, което позволяваше на Карл да види крайници като стволове на абаносово дърво, плътни мускули и никаква следа от подкожна тлъстина. — Господин Конго е със смъртна присъда и излежава дните си долу, докато Върховният съд разгледа обжалването й. При нас е от осем години, затова се ползва от някои специални права за посещение. — Лукас протегна ръка с отворена длан и Джони Конго сложи в нея двайсетдоларова банкнота. Лукас се усмихна в знак на благодарност и отключи вратата на килията, която се плъзна встрани. — Действайте, господин Конго, и не бързайте, просто се насладете на всичко.

Конго влезе в килията, а останалите мъже се струпаха от другата страна на решетката, като се бутаха за по-добра позиция. Всички се усмихваха в очакване на забавлението.

— Имаш масажно масло, нали, белокожко? — попита Конго. — Давам ти трийсет секунди да се смажеш и да застанеш на колене, иначе влизам в теб на сухо.

Карл отстъпи крачка назад. Беше загубил дар слово от ужас и можа само несвързано да изломоти:

— Не…! Не, моля ви, оставете ме на мира!

Килията бе малка и с три гигантски крачки Конго го приклещи в ъгъла. Посегна и сграбчи Карл над лакътя. После с небрежно извъртане на китката го запрати по корем на нара.

— Събуй си панталонките, белокожко. Дай ми маслото… — Забеляза бутилката масажно масло на поставката над умивалника, където Карл я бе оставил. Взе я и разви капачката. Карл се бе свил на кълбо, заврял колене под брадичката си. Конго го обърна по корем, затисна го с коляно между плещите и разкъса ластичния колан на панталоните му. Вдигна бутилката високо и изля половината й съдържание върху задните бузи на Карл.

— Все ми е едно дали си готов… ето ме! — каза той и се намести зад Карл.

— Не…! — избърбори Карл и изпищя. Писъкът му бе изпълнен с върховна мъка.

Всеки от чакащите плати на Лукас „входната такса“ — все едно бяха зрители на някакво състезание, — след което мъжете се вмъкнаха в килията зад двойката на нара. Гласовете им издаваха похот и възбуда. Един от тях извика:

— Давай, Конго… Давай, давай, давай!

Другите весело подхванаха:

— Давай, Конго, давай!

В един момент Конго изви гръб, отметна глава назад и изрева като възбуден лос. Мъжът зад него му помогна да се изтегли и веднага зае мястото му. Карл изпищя отново.

— Мили боже, колко сладко можел да пее… — коментира третият в опашката.

Когато дойде ред на петия, Карл вече не крещеше, а последният, след като приключи, скръбно поклати глава, докато се отдръпваше:

— Този май хвърли топа…

Конго, който почиваше на нара до Карл, стана и заяви:

— Нее, още диша. А щом диша, значи е готов за любов — и отново се намести зад Карл.

Фелдшерът от лазарета — всъщност облечен в доверие затворник, — който бе поканен на купона едновременно в лично и професионално качество, пристъпи напред в ролята си на професионалист и сложи пръсти върху сънната артерия на Карл.

— На момчето му стига за тази вечер. Помогнете ми да го отнесем долу и ви обещавам до две-три седмици да е готов за още забавления.

***

Към разсъмване Карл вече беше в критично състояние заради шока и загубата на кръв. Бе повикан лекарят от централата. Той разпореди да го откарат в болницата към щатския затвор в Хънтсвил.

Вкараха Карл в операционната и изсмукаха с помпа от долната част на коремната му кухина почти два литра кръв и сперма. След това лекарят заши разкъсаните кръвоносни съдове и се постара да възстанови колкото можа пораженията на дебелото му черво. Накрая му вля три литра кръв.

Докато се възстановяваше в хънтсвилския санаториум, на Карл бе разрешено да се обажда по телефона и да приема посетители. Той позвъни в националната банка „Карсън“ в Хънтсвил и повика личния си банкер. Карл бе важен клиент, така че банкерът се отзова моментално.

Преди да бъде арестуван, Карл бе работил за своя осиновител и „Банок Ойл“ в продължение на две години и четири месеца. Още с назначаването му Хенри му бе определил прекрасната заплата от сто и десет хиляди месечно. Хенри бе убеден последовател на теорията за моркова и тоягата, но покрай нея вярваше и че единственият му син заслужава да бъде третиран като кралска особа.

Хенри с изумление, но и с голяма доза задоволство почти веднага констатира, че Карл притежава изключителни бизнес умения, далеч надхвърлящи степента, която бе очаквал от младеж на неговата възраст и с неговия житейски опит. Към края на първата му година трудов стаж Хенри с гордост се бе уверил, че Карл е направо финансов гений, чиито природни заложби са равни на неговите, а в някои случаи дори ги превишават. Съвсем скоро младежът демонстрира уникална способност да надушва възможностите за печалба също както хиена надушва разлагащ се труп на животно. Разгръщането на таланта му закономерно доведе до стръмно увеличаване на заплатата му. Към края на втората си година той си заслужи място в борда на „Банок Ойл“, а директорската му заплата достигна до двеста и петдесет хиляди долара месечно. Придържайки се към клаузите на учредителния си договор, семейният тръст на Хенри Банок стриктно му изплащаше добавка в трикратен размер на спечеленото от него. Последиците от щедростта на баща му бяха, че дори след плащане на данъците Карл бе натрупал в „Карсън“ над пет милиона долара. И това бе в допълнение към личните му инвестиции.

На шестия ден в санаториума Карл се бе възстановил достатъчно от ректалните разкъсвания, за да бъде прехвърлен от Хънтсвил в лазарета на „Томас Тъск“. Той взе със себе си новата си чекова книжка, донесена от личния му банкер. От лазарета Карл изпрати с помощта на един от санитарите писмо до Лукас Хелър. Текстът известяваше Лукас да го посети незабавно, ако иска да научи нещо, което ще се окаже много изгодно за него.

Лукас прие поканата и слезе при Карл с намерението да му се подиграе в леглото.

За да подхване разговора и в знак на добрите си намерения, Карл връчи на Лукас чек за сумата от пет хиляди долара, платими на приносителя от национална банка „Карсън“. Началникът прочете сумата впечатлен. Той рядко бе държал толкова много пари наведнъж в ръцете си, но житейският му опит го бе научил да не вярва в добрите феи. Така че отказа да повярва на късмета си, докато не му се отвори възможност да отиде в града и да представи чека на касиера в местния клон на банката.

Касиерът наброи парите без секунда замисляне. В същия миг Лукас Хелър прозря истината и прие новата си религия. Върна се без забавяне в „Томас Тъск“ и отново посети Карл. Но този път поведението му бе дълбоко почтително и граничещо с раболепие.

Карл му заповяда да занесе писмо на чакащия изпълнението на смъртната си присъда Джони Конго. Междувременно Карл бе добил пълна и точна представа за невидимата йерархична структура в затвора „Томас Тъск“.

Той бе научил за огромното влияние на Джони Конго. Подобно на гигантски паяк кръвопиец, този мъж се намираше в центъра на паяжината и дърпаше нишките, достигащи до самия кабинет на директора на затвора.

С времето директорът бе приел да се осланя на Конго за въдворяването на ред сред излежаващите присъди. Ако Джони обявеше „Мир и сътрудничество“, администрацията на затвора можеше да поддържа някакво подобие на порядък в една система, изглеждаща създадена да произвежда само хаос.

Кажеше ли обаче Джони Конго „На нож!“, тогава в целия затвор пламваше пожар, надзирателите биваха намушквани в работилниците, по коридорите или платформите за придвижване, затворниците извоюваха контрол над столовите и затворническия двор. Започваше трошене на мебели и съоръжения. Следваха убийства на съкилийници за разчистване на стари сметки или с цел принуждаване към подчинение на заповедите на Джони Конго. Надзирателите ставаха обект на замеряне с предмети и обидни подхвърляния и това продължаваше до извикването на Националната гвардия, която бе екипирана за борба с размирици, а рейтингът на губернатора се сриваше.

Джони Конго си бе извоювал от администрацията специални привилегии в замяна на своето сътрудничество. Можеше да избира измежду най-красивите затворници след пристигането им — нещо, което Карл бе изпитал на гърба си. Килията му никога не се претърсваше, а запасът му от наркотици и предмети за разкош бе недосегаем. Дори му бяха разрешили да държи скрит компютър в килията си, така че можеше да комуникира свободно с контактите и помощниците си зад стените на затвора. Смъртната му присъда бе „забравена“ — блокирана нейде в системата, и се говореше, че в това има пръст самият губернатор. Никой не би загубил, ако се обзаложеше, че Джони ще умре от старост без никаква помощ от човек със смъртоносна спринцовка в камера за екзекуции с бял фаянс по стените.

Ако някой по някакъв начин раздразнеше Джони Конго, беше въпрос само на дни въпросът да бъде уреден чрез пробождане с нож в двора на затвора или призори в килията на сбъркалия затворник, услужливо забравена отключена от дежурния началник на охраната за нивото.

Мълвеше се, че влиянието на Джони Конго се разпростира далеч отвъд стените на затвора. Доста хора вярваха, че той е съхранил здравите си връзки с престъпни синдикати и банди из цял Тексас, че дори и в съседните щати. Срещу подходящо заплащане той можеше да „урежда“ различни неща в дори далечни градове като Сан Диего и Фриско.

На Лукас Хелър му отне почти седмица да организира среща между Карл и Джони Конго, но накрая кабинетът на началника на смъртниците се оказа свободен и двамата се видяха в три часа една неделна утрин, докато останалата част на затвора бе поставена под ключ за нощта.

Началникът на охраната за нивото и четирима от надзирателите му чакаха пред вратата, без да се намесват.

Когато останаха насаме, Карл и Конго се изгледаха предпазливо като два черногривести лъва от съперничещи си прайдове, срещнали се на оспорвана територия в африканската савана. Конго явно вече беше научил, че Карл не е просто едно хубаво момче. Знаеше, че е син на Хенри Банок, и несъмнено бе чувал за властта и богатството на корпорация „Банок Ойл“.

— Искал си да говориш с мен, белокожко?

— Нуждая се от протекцията ви, господин Конго — без да губи време обяви Карл.

— Можеш да си заложиш сладкия задник, че се нуждаеш, макар да е сигурно, че той няма да бъде толкова сладък още дълго. Но защо да те защитавам?

— Мога да ви платя за това.

— Да, пич, това може да ме накара да поискам да го направя. Само че… за какви пари говорим, момченце?

— Вие ми кажете, сър.

Конго почовърка из носа си, докато обмисляше въпроса. Накрая изследва коричката сух сопол, която извади от лявата си ноздра, и с щракване на пръста се освободи от нея, преди да обяви своята цена.

— Пет хиляди долара всеки месец, в банкноти по един и пет, доставяни тук, в „Томас Тъск“. Няма да са ми много полезни навън — обясни той. Беше избрал абсурдно висока цена, защото очакваше Карл да се пазари.

— Тази сума е просто нелепа, господин Конго — изтъкна Карл и Джони Конго настръхна. Юмруците му инстинктивно се свиха в могъщи черни чукове. — За човек с вашето положение и висока позиция аз бих очаквал да платя десет… или дори петнайсет хиляди долара месечно.

Джони Конго примигна и юмруците му се разтвориха. Той дори започна да се усмихва почти приятелски.

— Слушам те, белокожко, и ми харесва онова, което чувам. Петнайсет бона ми звучат горе-долу добре.

— Сигурен съм, че ще мога да организирам доставката на парите от моята банка до мястото, където искате. Само ми кажете какво е нужно и аз ще го направя. Гарантирам го с ръката си, сър.

Конго стисна протегнатата ръка и я раздруса, но не пропусна да промърмори:

— Става дума за повече от ръката ти, момченце. По-скоро за живота ти…

— Това ми е ясно, господин Конго. Но наистина, ако искате да спечелите много пари, трябва да станем бизнес партньори.

— Бизнес ли? — Конго се сдържа, преди да се изсмее. — Я да чуя…

Карл говори през следващите четиридесет минути, а Конго внимателно слушаше думите му, напрегнато наведен напред. Към края на изложението той вече се усмихваше, а очите му сияеха.

— И как да съм сигурен, че ще изпълниш своята част, момчето ми? — попита накрая.

— Ако се проваля, вие можете да оттеглите протекцията си, господин Конго.

Това бе среща с ключово значение, която щеше да доведе до създаването на нечестив съюз — покварен млад гений, комбинирал талантите си с тези на безжалостно чудовище с власт над живота и смъртта. И двамата бяха психопати, без никакво състрадание, скрупули или угризения в душите си.

През следващите години печалбата от различните им начинания, замислени от Карл и подпомогнати от Джони Конго, беше първо изпрана и после направена да изглежда благопристойна. Приятелите на Джони отвън с готовност съдействаха в различните фази. След като парите се пречистеха, те оставаха на разположение лично на Карл под формата на дивиденти или Директорски хонорари през компания на Британските Вирджински острови, която Карл бе регистрирал още докато бе в „Принстън“.

Крайната стойност бе утроявана от „Семеен тръст Хенри Банок“, а общата сума бе на разположение на Карл и Джони Конго в много на брой номерирани сметки в Хонконг, Москва, Сингапур и други градове по целия свят, където не можеше да достигне дори всемогъщата ръка на Федералната данъчна служба на Съединените щати.

За облекчаване на начинанията им в и извън затвора за Карл и Джони скоро стана необходимо да включат като негласен партньор Марко Мерковски — директора на затвора „Томас Тъск“. След като го убедиха да се включи в първата им незаконна схема, Марко стана изцяло зависим от Карл Банок и Джони Конго.

***

Карл бе преместен от шесто на първо ниво на затвора, където излежаваха присъди затворници с привилегировано положение и безукорни досиета, които биваха натоварвани с различни вътрешни функции. Новата му килия бе три пъти по-голяма от старата на шесто ниво. Предоставиха му телевизор и компютър с онлайн достъп.

Компютърът бе съществен елемент в управляването на бизнес интересите на съдружието. По щастливо стечение на обстоятелствата цените на борсата се повишаваха. Всичките стари контакти на Карл бяха на негово разположение, а инстинктът му за печалба се оказа ненакърнен. Семейният тръст на Хенри Банок стриктно утрояваше всяка негова декларирана печалба.

Бавното темпо на затворническия живот оставяше на изобретателни мозък на Карл достатъчно време да планира бъдещия си живот. Когато излежа пет години, досието му бе прегледано и се оказа безупречно — директор Мерковски се бе погрижил за това. Подадена бе молба и първоначалната присъда на съдия Чембърлейн от минимум петнайсет години бе намалена на минимум десет. Карл бе излежал половината от нея. Беше все още само на двайсет и осем, лукав мултимилионер, живеещ по закона на улицата, готов да заживее по своите правила, след като излезе през портала на „Томас Тъск“.

Благодарение на множеството свои и на Джони Конго помощници навън Карл бе в течение как се развива животът на баща му, както и на другите бенефициенти на „Семеен тръст Хенри Банок‘‘.

Финансовите амбиции на Карл понесоха тежък удар, когато старият му баща се запозна с професионална тенисистка, четиридесет години по-млада от него и по-малка дори от самия Карл Банок. Карл бе разгледал внимателно снимките в пресата на тази жена. Казваше се Хейзъл Нелсън и беше атлетична, красива блондинка. Само няколко месеца след запознаването им баща му и Хейзъл се бяха оженили с великолепна сватбена церемония в имението на Форест Драйв. По-малко от година по-късно Хейзъл бе родила момиченце на име Кайла. Хенри неизменно продължаваше да създава само момичета. От гледна точка на Карл тази досадна нова авантюра на баща му бе добавила още две имена в списъка с бенефициенти на „Семеен тръст Хенри Банок“.

Пълният списък в този момент се състоеше от седем души, включително Карл: Хенри Банок, Хейзъл Банок и невръстната им дъщеричка Кайла, майката на Карл, Марлене Имелда Банок, запазила тази фамилия и след развода си с Хенри, и двете му полусестри — Саша Жан и Бриони Лий. Като използва пазарната стойност на корпорация „Банок Ойл“ в регистъра на нюйоркската фондова борса, Карл пресметна общата сума на активите на „Семеен тръст Хенри Банок“ на сто и единайсет милиарда щатски долара. Карл с цялото си същество негодуваше при мисълта да сподели дори тази огромна сума с още петима или шестима други.

От затворническата си килия Карл бе проследил с активен и пристрастен интерес перипетиите около иска на баща му до Върховния съд във Вашингтон

Карл Питър Банок да бъде заличен от списъка на бенефициентите на семейния тръст на основание липсата на кръвна връзка с източника на финансиране и поради убеждението на този източник, че осъждането на това лице за ред углавни престъпления го дисквалифицира.

Когато достопочитаемите съдии от Върховния съд отхвърлиха единодушно молбата на Хенри Банок, Карл разбра, че само смъртта може да го лиши от дела му в активите на тръста.

Карл и Джони Конго организираха дискретно парти в крилото на смъртниците, посетено от директора на затвора Марко Мерковски и няколко особи от женски пол, доведени от Хънтсвил за случая. Макар Карл и Джони Конго да бяха станали любовници от години, те нямаха нищо против да споделят брачното си ложе с едно-две красиви момичета или дори млади момчета, ако имаше такива.

Решението на Върховния съд в негова полза накара Карл да анализира много подробно многобройните забележителни условия, формулирани от баща му в учредителния договор на „Семеен тръст Хенри Банок“.

През годините на следването си Карл бе развил забележителна памет и макар да не бе разгръщал копието на учредителния договор от деня, в който бе проникнал в хранилището на баща си, той можа да направи подробни бележки по неговото съдържание. И една конкретна клауза, включена от баща му, продължаваше да го измъчва и тревожи.

Клаузата предвиждаше, когато остане един-единствен жив бенефициент, попечителите на тръста да приключат действието му, а наличните към онзи бъдещ момент активи да бъдат разделени поравно между благотворителен фонд, който Хенри харесваше, и единствения бенефициент, бил той мъж или жена.

Карл прецени, че е дошло времето да се възползва в пълна степен от тази клауза, докато е още скрит от вниманието на обществеността в килиите на затвора „Томас Тъск“, където бетонните стени, които го задържаха вътре, щяха да играят и ролята на щит срещу подозрението към него, и щяха да му осигурят непоклатимо алиби.

Самият Хенри бе недосегаем, но беше започнал бързо да остарява. С темпото, с което живееше живота си, той нямаше да изкара дълго. Информаторите на Карл му бяха съобщили, че Хенри вече започнал да сдава багажа. Карл знаеше, че може да разчита на онази с косата, и беше готов да изчака.

Хейзъл и малката й дъщеричка Кайла бяха защитени като кралски особи — мантия, която Хенри Банок хвърляше над всички в близкото си обкръжение. Хейзъл и Кайла засега бяха неуязвими, все още. Тяхното време щеше да дойде, когато Хенри излезеше от играта.

Това обаче не се отнасяше до неговата пропила се майка, Марлене Имелда, която той презираше, а в още по-малка степен бе валидно за полусестрите му, които той мразеше страстно и горчиво. Те бяха пряко отговорни за вкарването му в затвора и многото прахосани години от живота му, които той бе принуден да прекара зад бетонни стени и стоманени бариери в компанията на същества, по-мерзки от всяко животно в джунглата.

Карл бе научил, че психическото състояние на по-голямата му сестра Саша се бе подобрило толкова значително след неговото влизане в затвора, че нейните лекари бяха сметнали за възможно да я изпишат от болницата „Деветте бряста“ и да я предадат на грижите на майка й. Така че Саша бе отишла да живее при Марлене на Каймановите острови. Близостта се бе отразила крайно благоприятно на майка и дъщеря. Марлене не се бе излекувала напълно от хроничния си алкохолизъм, но отговорността за голямата й дъщеря изискваше да стане трезвеничка. Сега тя посвещаваше всичката си любов и цялото си внимание на Саша, а Саша реагираше възнаграждаващо.

След женитбата на Хенри Банок за Хейзъл Нелсън и раждането на Кайла, Бриони бе решила да напусне имението и да се пренесе на Кайманите, за да бъде с майка си и сестра си.

Бриони бе на почти същата възраст като Хейзъл, нейната мащеха. Двете момичета бяха със силни характери и склонни към противоборство, а същевременно и яростно ревниви по отношение на Хенри Банок. При други обстоятелства те вероятно щяха да се сприятелят, но раждането на Кайла бе дало решително предимство на Хейзъл. Сега тя вече беше не само новата господарка на дома, но също и майка на най-малката дъщеря на Хенри. Хенри бе сляпо влюбен в Хейзъл и когато тя бе започнала да проявява активен интерес към делата на корпорация „Банок Ойл“, той най-енергично я бе подкрепил. Не след дълго я бе издигнал на директорския пост, станал вакантен след осъждането на Карл.

И Хейзъл бе заела място в залата на борда като дясна ръка на Хенри.

Тя бе станала всичко за Хенри Банок — любима, съпруга, майка на детето му, партньор в бизнеса и най-добър приятел.

От друга страна, Бриони не бе проявила никакъв интерес към „Банок Ойл“. Тя разполагаше с предостатъчно пари, изплащани й от семейния тръст, и не беше користолюбива. Притежаваше съвсем малко от талантите, с които Хейзъл разполагаше в излишък и които я правеха желана и безценна за баща й. Бриони не можеше да се съревновава с нея в каквото и да е било. Затова отлетя за Гранд Кайман на Карибите, където Марлене и Саша я приветстваха с добре дошла с трогателна готовност и където тя можеше да прави нещо, оценявано високо от двамата души, които обичаше с цялото си сърце, а това бе възможно най-удовлетворяващо за Бриони.

За Карл преместването й бе чудесна възможност. Сега трима от бенефициентите на семейния тръст бяха извън щита на баща му, далече от юрисдикцията и защитата на правителството на Съединените американски щати и живеещи на усамотен остров, където бяха много по-уязвими и леснодостъпни за приятелите Джони Конго.

Карл разработи подробен план, в който не пропусна нито една подробност. Конго стана ентусиазиран участник в начинанието. Той разполагаше с връзки с кокаиновите синдикати в Хондурас и Колумбия, които винаги бяха готови да припечелят някой и друг допълнителен долар в по-прозаичен проект.

Контактът на Джони в Хондурас бе сеньор Алонсо Алманса. Той живееше в пристанищния град Ла Сейба, където разполагаше с две много бързи дванайсетметрови моторници за открити води. Те обикновено се използваха за нощни операции по превоз на стока на север до Мексико, Тексас или Луизиана. Само че американската брегова охрана напоследък бе започнала да им досажда, поради което прекрасните му моторници се задържаха в пристанището прекалено дълго.

Разстоянието от Ла Сейба до Каймановите острови е по-малко от петстотин морски мили — нищо работа за коя да е от двете бързи „Крие Крафт“.

— Алонсо е добър и много надежден. И няма да се погнуси от „мокра“ поръчка, ако цената си я бива. Мисля, че разполагаме с когото трябва — каза Конго на Карл.

— Харесва ми онова, което ми разказа за него, а и цената му е приемлива. Но няма ли да е нужно малко проучване? Няма ли човек на Гранд Кайман, който може да ни помогне?

— Никакъв проблем, белокожко. — Това обръщение, използвано в началото като унизително, сега се бе превърнало в ласкав израз за двамата. — Има един агент по недвижими имоти в Джорджтаун, който някога свърши това— онова за мен. Не мисля, че е затрупан с работа. Можем да му кажем, че искаме да участваме анонимно в търг за имение на острова и за целта ни трябва пълно описание на всичко в него, включително прислуга и обитатели.

— Обади му се, чернилко. — Всеки друг, осмелил се да се обърне по този начин към Джони Конго, щеше да умре преждевременно и много болезнено. — Най-много ни интересува охраната на имението. Доколкото познавам баща ми, а аз го познавам много добре, охраната ще е засилена. Явно трябва да научим и коя е спалнята на майка ми и къде да открием двете ми сестри. Почти сигурно е, че техните спални ще са редом с тази на скъпата им мама.

Контактът на Джони на Гранд Кайман бе пенсиониран англичанин на име Тревор Джонс, решил да прекара есента на живота си на тропически райски остров. За свое съжаление бе открил, че раят не е безплатен, а пенсията му изобщо не достига. Така че взе присърце задачата на Карл Банок. Беше направил в земемерската служба копие на строителния план на „Стоянката“ — бреговия дом на Банок. След това бе издирил една от бившите камериерки на госпожа Марлене Банок, уволнена за кражба на чифт обеци от кутията за бижута на госпожица Саша. Казваше се Гладис и си бе тръгнала от „Стоянката“ озлобена до крайност.

Гладис и Тревор разгледаха заедно плана на къщата. Тя му показа кои спални се обитават от трите жени и къде се намира стаята на охраната. Жената знаеше и графика за обиколка на охраната. В различни точки на имението бяха монтирани специални часовници, които трябваше да регистрират и удостоверят спазването на този график. Смените ставаха точно на всеки час. Това правеше движенията на патрула предвидими. Гладис даде и списък на домашната прислуга. Повечето от хората почиваха в неделя и се връщаха на работа след уикенда.

Гладис знаеше точното местоположение на всеки от многобройните сензори на охранителната система в имението. Естествено, след уволняването й паролите бяха сменени, но мъжът, с когото живееше на съпружески начала, продължаваше да работи в „Стоянката“ като помощник-готвач. И той без замисляне й бе дал новите пароли.

Проходът в кораловия риф бе обозначен със светещи шамандури, а каналът до стоянката за закотвяне — дала името на имението — също бе маркиран с шамандури. Джонс излезе с малкия си риболовен скиф, за да прослуша незабележимо с ехолот крайбрежните води и да подготви няколко неща. По време на пролетните приливи каналът бе дълбок три метра в най-плитката си част, което бе предостатъчна дълбочина дори за лодка като „Крис Крафт“.

Пакетът с тази информация бе изпратен на имейл адреса на Джони Конго като пидиеф документ. За Карл цената бе доста под четири хиляди долара, което той сметна за отлична сделка.

Пидиеф документът бе препратен на сеньор Алонсо Алманса в Ла Сейба с допълнителни подробни инструкции и документ за банков превод на стойност седемдесет и пет хиляди долара, като предплата по договор за общо двеста и петдесет хиляди долара.

— Ще ти споделя една малка тайна, чернилко — усмихна се Карл на Джони Конго. — Имаш ли достатъчно пари, можеш да получиш всичко, което желаеш. Никой не може да те спре.

— Точно така, белокожко — вдигна дясната си ръка Джони и му даде „петица“.

***

Двайсет и осем дни по-късно моторницата „Плума де Мар“ на сеньор Алманса използва пълнолунието, за да се промъкне през прохода на рифа в залива Олд Мен Бей на северната страна на Гранд Кайман. Корпусът й бе боядисан в матирано черно, така че дори в тези условия тя оставаше почти невидима. Беше излязла от Ла Сейба по обяд предишния ден и бе изминала разстоянието по график с разчет да пристигне точно в три без четвърт през нощта в неделя — тогава, когато са будни само магистралните бандити, върколаците и пиратите.

На „Плума де Map" имаше екипаж от единайсет души. Те носеха черни анцузи с черни качулки върху цялата глава с прорези за очите и устата. Пуснаха котва до една от шамандурите в канала на седемдесет метра от „Стоянката“. Тревор Джонс бе привързал към шамандурата малък радиомаяк, който да ги насочва. На борда на моторницата остана само един човек, който да се грижи за нея, а останалите пуснаха на вода надуваема лодка и захранваният от акумулатор мотор безшумно ги насочи към безлюдния бряг.

Стигнаха сушата точно в три часа, когато, както знаеха, патрулът щеше да се събере за кафе и смяна в стаята на охраната. Двама от маскираните изтичаха напред и деактивираха сензорите на алармата, разчиствайки по този начин път за основната група. Щурмовият отряд нахлу в стаята на охраната и напълно изненада четиримата охранители. Бяха нужни само няколко минути, за да завържа, всички и да им залепят устата с тиксо, а после да изключат охранителната система от главното табло.

Заобиколиха на бегом плувния басейн и разбиха с кози крак вратата на основната сграда. Знаеха съвсем точно къде отиват, така че без лутане прекосиха няколкото дневни и се качиха по централното стълбище до апартаментите със спалните. На горната стълбищна площадка се разпределиха в три групи, всяка от които без забавяне се насочи към определения за нея апартамент. Нахлуха в спалните, докато обитателите им спяха дълбоко. Измъкнаха жените от леглата и завързаха ръцете им при китките с тиксо. После ги издърпаха надолу по стълбището и ги изкараха на платформата до басейна. Самият басейн бе дискретно заграден с високи стени и тропическа растителност, за да могат жените да се отдадат на страстта си към нудизъм.

Един от бандата извади от раницата си кинокамера. Той беше професионален оператор на порнофилми от Гуадалахара, Мексико. На сносен английски той съобщи на трите ужасени и плачещи пленнички:

— Казвам се Амарантус. За мен е удоволствие да направя документален филм с ваше участие. Моля ви, не ми обръщайте внимание и се опитайте да не гледате в обектива на камерата ми, освен ако не ви помоля за това.

— После отстъпи назад и насочи камерата си към тях.

Водачът на бандата пристъпи и зае мястото му.

— Аз съм Мигел. Ще правите каквото ви наредя, в противен случай ще ви заболи много. Името? Номбре? — изкрещя той без пауза, принуждавайки всяка от жените да съобщи името си пред Амарантус и камерата му.

Саша Жан бе онемяла от ужас и Бриони каза името й вместо нея:

— Това е сестра ми Саша Жан Банок. Болна е. Моля ви, не й причинявайте нищо лошо.

Саша падна на колене и от страх изпразни червата си. Задницата на пижамата й стана кафява. Мигел се изсмя и я срита.

— Я ставай, мръсна краво! — и отново я ритна. Бриони посегна с вързаните си ръце и помогна на Саша да се изправи.

Водачът се обърна към Марлене и извади от джоба си лист хартия.

— Ето моята заповед… — започна да чете той със силен испански акцент: — Марлене Имелда Банок. Ти ще бъдеш екзекутирана. Смъртта ти ще бъде наблюдавана от твоите дъщери Саша Жан и Бриони Лий. Екзекуцията ти ще бъде заснета по желание на заинтересованите лица. След това дъщерите ти ще бъдат затворени до края на живота им в чужда страна.

Коленете на Саша отново се подгънаха. Бриони не успя да я задържи и тя се строполи на опасващата басейна мраморна пътека. Сви се на кълбо и остро запищя. Заудря чело в мрамора с такава сила, че една от веждите и се разцепи и в очите й започна да се стича кръв. Бриони коленичи до сестра си и се опита да й попречи да се наранява.

Трима от мъжете издърпаха Марлене встрани, а тя отчаяно извика:

— Кураж, Саша! Не плачи, малката ми. Грижи се за нея, Бриони.

Мъжете отведоха Марлене по стълбите в басейна и я набутаха във водата. Тя стигаше до кръста. Ярки подводни лампи осветяваха сцената за Амарантус, който клекна на ръба на басейна и започна да снима без прекъсване.

Двамата мъже от двете страни на Марлене я хванаха за ръцете и вдигнаха поглед към Мигел, застанал на края на басейна над тях.

— Буено! — каза Мигел. — Потопете я под водата.

Двамата натиснаха главата на Марлене под водата, а третият я хвана за глезените и ги вдигна високо над повърхността. Горната половина на тялото й се оказа изцяло потопена. Тя зарита с крака и тялото й започна конвулсивно да се извива с такава сила, че мъжете едва я удържаха.

— Достатъчно! — извика Мигел. — Извадете я за минута.

Извадиха главата на Марлене от водата и тя задъхано пое въздух. От зейналата й уста изхвърча струя повърнато и вода от басейна и тя се задави на следващото си вдишване.

— Буено, това е добре. Хайде пак…

Отново натиснаха главата й под водата, точно когато тя поемаше въздух, в резултат на което вместо въздух тя глътна вода. Потапянията продължаваха за все по-дълго и по-дълго, а съпротивата на Марлене отслабваше. Амарантус се мъчеше да намери най-добър ъгъл, за да извлече максималното от сцената. Това бе едно от изискванията на възложителите и Амарантус осъзнаваше колко възбуждащ ще бъде за тях филмът.

Разкъсвана между обичта към майка си и сестра си, Бриони остави Саша, изпълзя до Мигел и се опита да го хване за краката.

— Това е майка ми! Моля ви, не й го причинявайте…!

Той я срита и извика на тримата си подчинени в басейна:

— Да приключваме. Задръжте старата кучка колкото трябва.

На повърхността изригна гейзер от мехурчета, когато Марлене изпразни дробовете си напълно. Боричкането й отслабна и накрая тялото й застина.

— А муерто? — попита единият. „Мъртва ли е?“

— Но, есперар ун поко мас — заповяда Мигел. „Не, почакайте още малко.“

Бриони разбираше малко испански. Тя изпълзя отново до Мигел и пак се вкопчи в краката му.

— Моля ви, сеньор! Имайте милост, умолявам ви!

Този път той я ритна през устата и тя падна назад с ръце върху разбитите си устни.

— Скоро ще дойде и твоят ред — озъби й се той. — Но първо ще опитаме от месото ти… на теб и на побърканата ти сестра. Той дръпна ръкава си, за да погледне часовника на китката си. След това нареди на хората си във водата: — Буено! Би трябвало да е достатъчно. Извадете я. Да видим какво е станало.

Един от мъжете сграбчи косата на жертвата и извади лицето й от водата. Кожата й бе станала восъчнобяла. Очите й бяха широко разтворени и вторачени с празен поглед. Косата й бе полепнала на кичури по лицето, досущ водорасли по скала при отлив. От отворената й уста се стичаше вода.

— Оставете я там — заповяда Мигел и те се качиха по стълбите, оставяйки трупа на Марлене по лице в басейна.

— Много се бавихме. Време е да се махаме — каза Мигел. — Почистете мръсната пута — и той посочи Саша. — Хефе ще ни убие, ако оплескаме с лайна красивата му лодка.

Съблякоха изцапаната пижама на Саша и я хвърлиха гола в басейна до трупа на майка й. Един от мъжете се изправи над Бриони и сряза лентата през китките й.

— Влез там при онази свиня и измий лайната от нея — нареди й той на испански.

Бриони слезе по стълбите при сестра си, изми тялото й, почисти кръвта от раната над окото й и я изведе по стълбите с ръка през раменете. Саша продължаваше да хленчи и да гледа назад към плаващия труп на Марлене.

— Какво й има на мама? Защо не ми говори, Бриони?

Беше се върнала в състоянието на петгодишна.

***

Утрото пристигна с носещи се по небето купести облаци, подпалени отдолу от лъчите на изгряващото слънце. „Плума де Мар“ се бе устремила на юг по тежко надигащите се вълни. Намираха се на около двеста морски мили южно от Гранд Кайман, но курсът им не бе към Ла Сейба в Хондурас.

Вместо това крайната им цел бе Картахена в Колумбия. Това бе съзнателен тактически ход, заповядан от Карл и Джони Конго. „Плума де Мар“ бе излязла от Ла Сейба с единайсет души на борда и трябваше да се върне пак с толкова, другото би събудило подозренията на пристанищните власти.

Щом дискът на слънцето се отлепи от линията на хоризонта, Мигел нареди пленничките да бъдат изведени от кубрика и докарани в кокпита.

Саша бе напълно объркана и дезориентирана. Тя изобщо не разбираше какво става с тях. Дори не съзнаваше, че е гола. Стоеше, мигаше заслепено под ярката слънчева светлина и продължаваше да пита Бриони къде е майка им:

— Кои са тези странни хора, Бри? Защо ме гледат така? Защо оставихме мама, Бри? — повтаряше тя, потънала в дълбините на деменцията.

Екипажът беше изнесъл няколко ярко оцветени възглавници от скамейките в каюткомпанията и ги бе пръснал по пода на кокпита вместо матраци. Всички бяха съблекли черните си анцузи и качулки и сега бяха по тениски и гащета.

След успешното завършване на операцията на палубата цареше безгрижно, празнично настроение. Мъжете се шегуваха и смееха. Всички пиеха мексиканска бира от кутии и се тълпяха около двете момичета.

Мигел слезе по трапа от мостика и посочи Бриони.

— Съблечете й дрехите. Да видим какво ще ни предложи.

Амарантус започна отново да снима, а мъжете отделиха Бриони от сестра й и разкъсаха тънката й нощница откъм гърба. Един от тях я сви на топка в юмрука си и я запрати през борда. Екипажът се струпа около нея и всички започнаха да я опипват по задника и да галят гърдите й. Бриони се опита да се отбранява, като извиваше тялото си и ги удряше през ръцете.

Мигел изблъска мъжете назад.

— Никакъв бой! — предупреди ги той. — Всички ще опитат. Когато стигнем в Картахена, всички ще сте й се наситили толкова, че направо ще ви се повдига от нея. — Той вдигна тесте карти и ги разтвори като ветрило: — Теглете, кабалерос. Тук има от вале до асо. Асото е първо, валето — последно.

Мъжете нетърпеливо започнаха да теглят карти. Единият от тях тържествуващо извика и показа ако пика.

— Хайде, пичове, бийте ме, ако можете! — предизвика ги той.

— Останалите назад! — засмя се Мигел. — Фелисиано ще бъде първи. Коя избираш, амиго?

— Ще взема дебелата — реши Фелисиано и си проби път с лакти към Саша. Хвана я за ръката и тя му се усмихна. Все още не разбираше какво става. Последва го сговорчиво, когато той я поведе към натрупаните възглавници и я бутна върху тях.

— Не, Саша! Не му позволявай да те докосне! — Бриони се бореше с държащите я мъже: — Ще те нарани, миличка!

Саша обаче се усмихваше щастливо. Смените в настроението й бяха бързи и непредсказуеми.

— Всичко е наред, Бри. Харесвам го. Той е толкова добър.

Тогава Фелисиано коленичи пред нея и си свали гащетата. Повреденият мозък на Саша незабавно направи връзка с брат й Карл в подобна поза и тя изплашено се отдръпна. Трябваше четирима от екипажа да я държат, за да може Фелисиано да успее да проникне в нея. Саша продължаваше да пищи, когато Фелисиано се изтърколи странично от нея и изсумтя:

— Фантастика! Мехорес де ла историа! — „Фантастична. Най-добрата някога!“ — Как обичам да се дърпат и квичат.

Въпреки съпротивата й издърпаха Бриони напред и я хвърлиха върху пъстрите възглавници, а после напред нетърпеливо пристъпи следващият в опашката. Тя също започна да се боричка и крещи, но същите четирима я приковаха за ръцете и разтвориха широко краката й. Амарантус неуморимо снимаше.

Към средата на следобеда, докато „Плума де Мар“ продължаваше леко да подскача все на юг по плавните вълни, двете сестри бяха в ступор. Никоя от тях нямаше нито сили, нито воля да продължава да се съпротивлява. Поредният член на екипажа се надигна от Бриони след третия си път и се оплака на Мигел:

— Тя е като парче месо в кланицата… мъртва и студена.

— Буено, това може да се оправи. Донесете ги в каюткомпанията — каза му Мигел.

Пренесоха Бриони и я проснаха на масата в столовата. Мигел пристегна предмишницата й с ластик, докато вените в сгъвката на лакътя й се издуха. Изсипа чаена лъжичка хероин в малка бутилка дестилирана вода и я раздруса до разтваряне на белия прах. Напълни с разтвора спринцовка за еднократна употреба и я инжектира в набъбналата вена на Бриони. След няколко минути Бриони вече възбудено дишаше. Тя отново запищя и започна да се бори. Върнаха я обратно в кокпита, където следващият в опашката пристъпи напред, свали гащетата си, хвана пениса си, извади го и започна да го глади с ръка.

В кабината долу Мигел насочи вниманието си към Саша и приготви втора доза хероин за нея. Амарантус фиксира на лента целия процес.

Същата вечер на здрачаване, на двайсет морски мили от колумбийския пристанищен град Картахена „Плума де Мар“ се срещна с баржа от пристанището. Двете сестри отново бяха овързани с лента, а устата им запушена. След това бяха прехвърлени на баржата и скрити под стара мръсна тента на кърмата. Вездесъщият Амарантус последва момичетата. Беше инструктиран да остане с тях и да снима всичко до самия край.

„Плума де Мар“ се понесе с трийсет възела по обратен курс към Ла Сейба. Баржата тежко пое към пристанището на Картахена.

***

Тритонен стар форд чакаше акостирането на баржата на един от кейовете в края на пристанището. Посрещна ги нов екип — шофьор, помощникът му и двама главорези. Момичетата бързо бяха пренесени на брега и набутани в каросерията на камиона. Отново ги скриха под платнище. Амарантус и биячите се качиха отзад. Шофьорът и помощникът му седнаха в кабината. Камионът се отправи към портала на пристанището. От караулката излезе да ги пресрещне митничар. Разменени бяха няколко реплики, които никой не чу, и пачка банкноти премина от едни ръце в други. Митничарят се отдръпна и махна с ръка да минават. Камионът потегли към града.

Следващите шест дни минаха в пътуване на юг по все по-лоши черни пътища, през джунгла и планини. По някое време напуснаха територията на Колумбия и се прехвърлиха с ферибот през река, от другата страна на която започваше Венецуела. На всяка спирка по пътя шофьорът спираше, качваше се отзад при момичетата и им инжектираше доза хероин. Те вече дотолкова бяха свикнали с процедурата, че още като го видеха, подаваха с готовност ръка, нетърпеливи за утехата, която наркотикът им носеше.

Щом се посъживяваха, помощникът на шофьора спираше с махане на ръка колите, с които се разминаваха на пътя, отмяташе платнището на каросерията, за да покаже момичетата на потенциалните клиенти. Ако някоя от тях окажеше съпротива, биеха я и я лишаваха от следващата доза хероин. Когато пристигнаха в Минас де Йе, сестрите бяха използвани толкова пъти, че бяха изгубили представа за броя мъже, качили се в камиона, за да им се насладят.

Минас де Йе се намираше дълбоко в Амазония. Простираше се на двата бряга на Рио де Оро, врязан в планината приток на Амазонка. Цяла армия незаконно работещи златотърсачи се трудеше в изкопите, рискувайки живота си за скрити в наносите няколко зърна жълт метал.

Камионът спря за последен път пред голяма порутена сграда, в която един от изкупвачите на злато от град Калабозо бе отворил пункт. Изкупвачът бе рошав тип на име Гойо, който обикновено седеше на верандата зад везна и се пазареше със златотърсачите, донеси от дървените си корита в хълмовете няколко златни люспи или зърна.

Жената на Гойо бе опърничаво създание, толкова тънка, колкото Гойо бе дебел. Казваше се Долорита. Продаваше на клиентите на мъжа си марихуана, хероин и домашна текила. В задните стаи на порутената сграда въртеше и бардак. Саша и Бриони бяха свалени от камиона и предадени на Долорита, която сякаш очакваше пристигането им с нетърпение. Тя веднага накара момичетата да съблекат парцалите, в които бяха облечени, и бързо ги огледа.

— Тези вече са били използвани. Не са като на снимките — оплака се тя, когато видя синините им. — Но вече е късно. Не мога да ги върна. Платила съм по сто долара за всяка. Както и да е, винаги имаме нужда от нови момичета. — Тя се обърна към своя помощник. Неговото име бе Силвестре. Изглеждаше страховито и бе силно кривоглед. Когато се усмихнеше — нещо, което правеше рядко, — в предната долна челюст на устата му се показваше един златен зъб, редом до друг напълно почернял.

— Опитай се да ми върнеш поне част от парите, Силвестре. Чу ли ме? Накарай ги добре да се потрудят! — заповяда му Долорита.

Силвестре отведе момичетата в задната част на сградата и ги блъсна в тясна стаичка, където им предстоеше да живеят и да се трудят върху два мръсни дюшека, сложени един до друг върху пръстения под. Нямаше канализация и момичетата трябваше да използват за къпане и пиене речна вода от ведро в ъгъла на стаята. Подобно ведро стоеше до първото. То пък беше клозетът, използван не само от Саша и Бриони, но и от всеки от техните клиенти, който почувстваше нужда. Замърсената речна вода бе причина за леката дизентерия, от която момичетата периодично страдаха.

Долорита бе определила толкова ниски цени, че понякога пред вратата чакаше опашка от трима-четирима души. Всички те бяха златотърсачи и телата им смърдяха на засъхнала пот, а устата им вонеше на прогнили зъби и евтина текила. Кожата им и парцаливите им дрехи бяха покрити с коричка червеникава кал.

Бриони така и не разбра колко още момичета работят в съседните стаи. Знаеше единствено, че са много. Долорита хранеше труженичките си оскъдно с обикновена варена касава и бе много по-щедра с дозите нискокачествен хероин. Болестите, недохранването и свръхдозите водеха до бърз оборот на работната сила.

Покривът над главите им беше от сплетени палмови клонки. Тропическият дъжд проникваше през него и много рядко се случваше момичетата напълно да изсъхнат. Още към края на първата седмица Саша започна хронично да кашля. Отказваше да хапне повече от няколко хапки от противната храна и започна обезпокоително бързо да слабее.

Стените на стаята им бяха от небоядисани кашони и се чуваше всичко, което ставаше в съседните помещения. Два или три пъти седмично Бриони чуваше Долорита да извиква Силвестре и да му нарежда:

— С тази кучка е свършено. Закарай я във фермата.

Бриони нямаше представа какво означава „фермата“. В съзнанието й отдавна се бе спуснала мъгла на болка, изтощение и хероин. Подобно на сестра си и тя бавно губеше представа за реалността.

През няколко дни идваше Амарантус. Двамата със Силвестре пиеха текила, после той снимаше епизод от жалкото съществуване на Бриони и Саша. Бриони вече не му обръщаше внимание — почти бе престанала да забелязва присъствието му. Единственото нещо, което я измъчваше, бе бързото влошаване на здравето на Саша. Бриони съзнаваше, че Саша умира.

Тя се примоли на елементарния си испански на Долорита и Силвестре да доведат лекар, но те й се надсмяха.

— И кой ще плати на този лекар, керидо? — подигравателно попита Долорита. — Ако сестра ти се трудеше по-съвестно, можех да й купя лекарство за кашлицата, но тя е само една мързелива крава. Защо да си прахосвам парите за нея?

Три дни по-късно Саша изпадна в изгаряща треска и Бриони отново помоли Долорита да повика помощ.

— Сестра ми е много болна. Пипнете я, за да видите колко горещо е тялото й.

— Буено! Мъжете обичат това. Харесва им да слагат хляба си в гореща фурна — дрезгаво се изкикоти Долорита.

Призори на следващата сутрин Саша почина. Бриони я държеше в прегръдката си, докато животът бавно я напускаше. Тялото й започна да изстива и Бриони едва намери сили да поплаче за нея за последен път.

На изгрев Долорита и Силвестре дойдоха в стаичката и се надвесиха над измършавялото голо тяло на Саша.

— Си — делово констатира Долорита. — Свършено е с нея. Закарай я във фермата, Силвестре.

Бриони продължаваше да няма представа за каква ферма става дума, но това не я вълнуваше особено. След загубата на Саша вече нищо друго нямаше значение. Беше се отказала да се бори. Искаше само да умре и да отиде при Саша, където и да бе тя вече.

***

Амарантус се появи на следващия следобед и се ядоса, когато научи, че Саша е мъртва. Бриони го чу да се кара на Силвестре на верандата.

— Защо не изпрати да ме известят? Сега аз ще го отнеса вместо теб. Това ще ми струва пари, да знаеш! Трябваше да заснема всичко, особено ако някоя от кучките умре. Ще ми отрежат възнаграждението. Трябваше да ме повикаш…

Точно по време на този разговор, който се провеждаше под прозореца й, един от златотърсачите бе с Бриони. Той се „трудеше“ шумно над нея и грухтеше като животно в ухото й, което й пречеше да разбере всичко казано от Амарантус, но пък дочу ясно отговора на Силвестре:

— Не се тревожи, приятелю. Другата пута скоро ще я последва. Този път ще те повикам. А сега ела с мен и нека те черпя една текила.

Той хвана Амарантус под ръка и го поведе към бара. Седнаха на една от малките мръсни маси и отпиха от първата текила. Настроението на Амарантус се подобри и той дори почерпи Силвестре с второто питие.

— Искам да видя тази ферма, за която двамата с Долорита толкова говорите. Може да снимам нещо там. Ще ме разведеш ли, Силвестре?

— Ако ме черпиш още едно…

Не след дълго Силвестре допи чашата си и стана.

— Буено, амиго. Ела с мен и ще ти покажа прословутата ни ферма.

Той поведе Амарантус през банановата плантация към речния бряг, където завиха в горичка от дървета кашу. Изведнъж Амарантус подуши из въздуха и отвратено възкликна:

— Уф! Каква е тази воня?

— Онова, което подушваш, са кланицата и кочините.

— Свинеферма било, значи?

— Да, и мога да те уверя, че свинските ни колбаси са най-добрите в Южна Америка. Цялата ни продукция се изкупува в големите градове.

Излязоха от горичката и се озоваха на голямо разчистено място сред джунглата. Силвестре пое надолу по пътека между две редици кочини. Животните в тях бяха от черната иберийска порода.

Силвестре спря пред една от кочините, в която се намираха осем чудовищно големи прасета. Всяко от тях стигаше до половин човешки ръст. Имаха къси остри бивни. Твърдата четина на гърба им образуваше гъста грива. Душеха въздуха гладно и щракаха с челюсти, грухтяха възбудено, без да свалят от Силвестре блестящите си алчни очички.

— Познават те… И ми изглеждат много щастливи да те видят — отбеляза Амарантус.

— Това са моите питомци — съгласи се Силвестре. — Аз съм онзи, който ги храни. — Той посочи най-едрото животно. — Този се казва Анибал. Когато му дойде времето да отиде в кланицата, за да стане на салам, ще тежи триста килограма.

— Истинско чудовище — възхити се Амарантус. — А с какво ги храниш? С касава?

— Да, с касава — почука носа си Силвестре с един пръст и го погледна лукаво и заговорнически. После сниши глас: — Но и месо. Даваме им доста месо.

— Че откъде намирате месо за прасетата? — учуди се Амарантус. — Малко хора в Минас де Йе могат да си позволят да хапнат месо, па дори и веднъж месечно. Месото е много скъпо.

— Не и когато въртиш бордей в Минас де Йе — подсмихна се Силвестре.

Амарантус го зяпна недоверчиво.

— Нее…! — възкликна той, като схвана какво му намеква Силвестре. — Не… не мога да повярвам. — После сам се усмихна: — Момичетата, нали…? Това ли е?

— Си! — доволно подсмъркна Силвестре и изсумтя почти като своите прасета. — Си! Когато окончателно престанат да работят в бардака, Долорита ги изпраща тук, във фермата.

— И това ли се случи с първата американска крава, когато умря? — поиска да се увери Амарантус. — Нахрани с нея прасетата?

Силвестре се смееше толкова силно, че бе неспособен да му отговори. Амарантус се извърна и се подпря на ниската ограда на кочината. Мислите в главата му бясно се въртяха. Сви си джойнт с марихуана, но ръцете му трепереха от възбуда. Запали джойнта и се обърна към Силвестре:

— Би ли искал да ти платя сто американски долара?

Силвестре моментално престана да се смее. Помисли си какво би могъл да стори със сто долара… Реши, че може да си позволи много неща с подобна сума. Та това си беше два пъти повече, отколкото Долорита му плащаше за седмица тежка работа.

— Какво трябва да направя?

— Искам да ме оставиш да снимам, когато докараш на гости на Анибал другата пута.

Силвестре успокоено изсумтя:

— Нямаш проблем, амиго. Ще те известя веднага щом тя умре. За твое сведение, не мисля, че ще изкара дълго. Не може да прежали сестра си. Скоро ще се предаде. За сто долара можеш да снимаш, докато свършиш филма в чантата си.

— Не! — спря го Амарантус. — Не ме разбра. Искам да я докараш във фермата, преди да е умряла. Дай я на Анибал, докато може да рита и да се бори. Искам да я снимам, докато пищи.

Дори Силвестре бе изумен от чудовищността на предложението. Лицето му пребледня и той изгледа оператора.

— Искаш да кажеш, жива?! — заекна той. — Искаш да оставя прасетата ми да я изядат, докато още е жива? — Не можеше да повярва на ушите си.

— Си, амиго. Жива!

— Пресвета Богородице! Сега вече знам, че съм чул всичко на този свят. Дай да си дръпна от тази порета. — Силвестре имаше нужда от малко време, за да дойде на себе си. Амарантус му подаде джойнта си. Силвестре всмукна дълбоко и изпусна дима, докато говореше.

— Не… сто долара не са достатъчно! — задавено изломоти той. — Искам петстотин.

— Триста и петдесет — контрира Амарантус.

— Четиристотин!

— Добре… нека са четиристотин — доволно се съгласи Амарантус. Беше чувал за някакъв, който направил на черния пазар сто хиляди долара с шестминутен филм. Беше гледал този филм. Той изобщо не можеше да се сравни с онова, което предстоеше да заснеме.

„Милион! — размечта се той. — Това ще ми донесе милион, ако не и повече!“

***

Беше понеделник сутрин и Силвестре от собствен опит знаеше, че Долорита и мъжът й са се заключили в офиса зад бара и броят постъпленията от изтеклата седмица, преди Гойо да отнесе парите в банката. Силвестре почука тихо на вратата.

— Кой? — кресна Долорита. — Какво искаш? Заети сме…!

— Аз съм, Силвестре. Втората янки пуша, онази нахалната, умря снощи.

— Е, и какво да направя аз? Откарай я във фермата и ни остави на мира. Знаеш много добре, че сме заети!

— Простете, сеньора. Повече няма да ви безпокоя.

Силвестре заобиколи отзад. Дори в този ранен час пред стаята на Бриони чакаха двама души. Вратата бе отворена, а двамата пушеха и с интерес наблюдаваха случващото се вътре. Силвестре ги изблъска от вратата и им посочи верандата.

— Отивайте при някоя от другите — каза им той. — Тази свърши за днес.

— Само че аз искам точно тази — започна да спори единият. — Познавам я добре. Тя е жива, бори се… Не лежи като умряла риба.

Силвестре го изгледа с озъбена физиономия. Мъжът побърза да се отдалечи. Репутацията на Силвестре като майстор на ножа беше по-грозна и от лицето му.

Силвестре срита голия задник на златотърсача върху Бриони. Мъжът скочи на крака, загащи работния си комбинезон и бързо напусна стаята. Силвестре коленичи до Бриони.

— Готова ли си за хубавата част? — попита я и извади кутийката с набора за хероин от джоба си. Бриони нетърпеливо се изправи до седнало положение и му предложи лявата си ръка. Сгъвката на лакътя й беше възпалена от открити рани. Едната от по-големите вени се бе спукала, а от язвите се стичаше гной. Другата й ръка бе в подобно състояние. — Ще използвам крака ти — реши той. Обхвана с гумения маркуч крака й малко над глезена и го пристегна, докато не се показаха вените й. Инжектира й наркотика. Бриони затвори очи в очакване. После ги отвори и се усмихна на Силвестре. Преди две седмици беше загубила два от предните си зъби при спор със Силвестре, но това вече нямаше значение. Единственото важно бе наслаждението от хероина в тялото й.

— Благодаря ти, Силвестре — замечтано прошепна тя.

— Ще те изведа за малко — каза й той.

— Добре — съгласи се тя. Вече бе престанала да се вълнува какво се случва с нея.

— Ще те загърна с одеяло, за да не те гледат хората гола.

— Благодаря — отново прошепна тя. Той уви голото й тяло с калното, изцапано с петна от сперма одеяло и оформи от края му нещо като качулка, за да скрие лицето й. Взе я на ръце, изнесе я през задната врата и се отправи към горичката.

Когато стигна до свинефермата, там го чакаше Амарантус. Операторът се бе покатерил на оградата на кочината на Анибал и дори бе успял да закрепи камерата си на статив. Животните сновяха под него, грухтяха и от време на време някое от тях изквичаваше. Бяха забелязали Силвестре да слиза по склона на хълма и да носи познатия им товар.

— Готов ли си? — извика му Силвестре. — Нямаме време за губене.

— Вече снимам! — възбудено се засмя Амарантус. Под мястото, където стоеше, Анибал се изправи на задните си крака и постави предните си копита върху оградата на кочината. Следеше напрегнато приближаването на Силвестре.

— Как искаш да стане? — попита Силвестре, като пусна Бриони на краката й. После свали покриващото я одеяло. Момичето озадачено изгледа вторачената в нея масивна глава на надничащия над оградата Анибал. Дръпна се изплашено и се опря в гърдите на Силвестре. Анибал шумно сумтеше през розовата си зурла и щракаше с челюсти.

— Напълно съм готов — увери го Амарантус.

— Мисля, че ни трябва малко кръв да възбудим Анибал — каза Силвестре. Отстъпи крачка от Бриони. Тя бе толкова захласната от животното пред себе си, че не обърна внимание какво прави той. По-рано сутринта той бе оставил права лопата, подпряна на оградата на кочината. Взе я и тихо й каза: — Ей, Бриони, погледни ме.

Тя се обърна към него и той замахна с лопатата към коленете й. Желязното острие преряза костта и разби капачката й. От раната шурна кръв. Кракът й се подгъна, а Бриони изкрещя от болка и шок, докато падаше.

Силвестре хвърли лопатата и я улови в ръцете си. Хвърли последен поглед към стърчащия над него Амарантус.

— Да? — поиска да се увери той.

— Да… направи го! — извика Амарантус.

Силвестре преметна Бриони през оградата. Тя падна сред прасетата.

Бриони бе замаяна от падането, но бързо се съвзе. Надигна се на лакти и започна да влачи тялото си през черната мръсотия в кочината назад, към илюзорната защита на стената.

Анибал поведе атаката на черните тела, които се нахвърлиха върху нея. Той заби бивните си в ранения й крак. Задърпа обезобразения крайник, опитвайки се да откъсне от плътта, като влачеше Бриони по гръб през калта. Бриони вдигна лице към камерата.

— Моля ви! — извика тя. — Помогнете…!

В същия миг друго животно впи зъби в рамото й и с мощно извиване на главата я дръпна, докато Анибал я теглеше от другата страна. Трето прасе нетърпеливо скочи и заби зурла в корема й, после отскочи назад, измъквайки плетеница от черва.

Бриони отвори уста за последен път.

— Татко! — пронизително извика тя, но гласът й бързо заглъхна.

Прасетата късаха кървави късове месо от тялото й и лакомо ги гълтаха.

***

Карл Банок и Джони Конго седяха един до друг в килията на Джони и гледаха видеото на екрана на компютъра. Бяха го пуснали за трети път, но и двамата бяха все така възбудени и въодушевени както при първия път.

От четиристотин часа заснет материал Амарантус бе подбрал въз основа на професионалния си опит и бе монтирал четиридесет минути. Крайният резултат бе отвратителен и мъчителен за всеки, с изключение на най-големите садисти. Карл и Джони му се наслаждаваха. Те бурно избухваха в смях в сюблимните моменти, сякаш бяха свидетели на невероятна комедия.

— Пусни го пак! — помоли Джони. — Толкова е забавно. Много ми харесва, когато давят дъртата кучка. Като извадят главата й от водата, от носа й изригва струя от вода и сополи.

— Да, това си го бива. Но на мен още повече ми харесва как Бриони коленичи пред главния пич и се моли за живота на майка си, а той я рита в устата и тя сяда на задника си, плюейки кръв и строшени зъби. Това е наистина готино, пич.

Ала и двамата бяха единодушни, че финалната сцена е най-добрата от цялото шоу. Макар вече да го бяха гледали, те се накланяха в очакване на момента, когато Бриони, смазана и изкормена, надига глава от калта и вика баща си. Двамата в хор я имитираха, подигравателно ридаейки:

— Татко!

После избухваха в радостен смях, когато Бриони обръщаше в агония очи към небето, докато прасетата се боричкаха над нея.

— Тази сцена направо ме убива! — едва не се задави от собствения си смях Карл. — Не знам откъде го изкопа този Амарантус, но той заслужава „Оскар“.

— Да, пич. Човекът направо си е гений. Всеки път, като гледам тази част с „Татко!“, се надървям както не можеш да си представиш!

— Това не означава нищо. Ти се надървяш от всичко, чернилко, дори от минаващ автобус — подразни го Карл.

— Да, мога и от автобус — съгласи се Джони. — Стига да е пълен с ученички. Но не искаш ли да погледнеш какво имам сега?

— Добре — прояви интерес Карл. — Покажи ми го!

Джони се облегна на стола си, показа всичко и Карл гръмко се изсмя.

— Можеш да потопиш руски боен кораб с това черно торпедо.

— И какво ще направим по въпроса, белокожко?

— Знаеш отлично какво ще направя аз, чернилко — каза Карл и коленичи пред него.

Когато по-късно си поеха дъх, Джони попита:

— Кажи ми, кога ще изпратиш видеото на… татко си? — Изрече последната дума със същия патос като на умиращото момиче във видеото и двамата отново се разсмяха.

После Карл отговори сериозно:

— Веднага щом измислим начин Хенри Банок да не може да проследи откъде е изпратено.

— Баща ти не е забогатял с глупост — изтъкна Джони. — Щом го види, и веднага ще се досети откъде е лентата.

— Да, пич, нали и аз искам точно това. Това е моето наказание за онова, което ми причини. Искам да го знае, но и никога да не може да ми го припише.

***

Рони Бънтър и жена му Джени бяха фанатични почитатели на операта. Те рядко пропускаха премиера. „Бохеми“ беше абсолютният им фаворит, а пътуващата продукция на „Ла Скала“ беше на посещение в Тексас. И двамата бяха, разбира се, на премиерата. След представлението се отправиха към колата си, възбудено обсъждайки незабравимия спектакъл. Рони отвори вратата на своето порше и кавалерски настани жена си на седалката, след което заобиколи, за да седне на мястото на шофьора. Плъзгаше се по кожената седалка, когато възкликна:

— Какво, за бога, си оставила тук, скъпа?

— Не съм оставяла нищо, Роналд.

Рони бръкна с ръка зад гърба си и извади оттам малка картонена кутия.

— И как тогава това е попаднало тук?

— Внимавай! Може да е бомба, Роналд! — обезпокоено го спря Джени.

— Ако беше, вече щяхме да сме на онзи свят. — Той огледа пакета и прочете написания на ръка етикет отпред: „До господин Роналд Бънтър. Да се гледа насаме“. — Май е видеокасета.

— Надявам се да не е нещо гадно — гнусливо сви устни Джени.

— Не вярвам.

— Че защо тогава ще пише да се гледа насаме?

— Ще я взема с мен в офиса утре и ще я пусна на проектора в заседателната зала.

— И внимавай да не я види новата ти помощничка. Изглежда ми свястно момиче.

— Не се безпокой за Джо Стенли. Тя неотдавна се е дипломирала в юридическия факултет. Можеш да се обзаложиш, че ще сложи в джоба си вкаменелости като нас.

Веднага след като прегледа видеото на следващата сутрин, Рони телефонира в централата на „Банок Ойл“ в Анкоридж, Аляска. Когато чу в слушалката гласа на Хенри Банок, той направо го попита:

— Хенри, кога можеш да се върнеш в Хюстън?

— Летя обратно в петък — отговори Хенри, но долови потиснатостта в гласа на стария си приятел. — Какво има, Рони? Случило ли се е нещо? Получи ли се вече информация от полицията за дъщерите ми?

— Виж, Хенри, трябва незабавно да се върнеш! Не мога да ти кажа нищо, докато не дойдеш тук. Просто се прибери, Хенри. И ела в офиса ми веднага щом пристигнеш. Само не води Хейзъл със себе си, разбра ли ме? Ела сам.

— Задръж така, Рони… — Роналд го чу да разговаря с някого и после да отговоря: — Добре. Излитаме след час. Но полетът ще продължи не по-малко от седем часа. Ще кацнем в Хюстън доста късно.

— Без значение кога ще кацнете, ела веднага в офиса ми, Хенри. Ще те чакам тук. Някой долу ще те пусне да влезеш в сградата.

— Ще ти позвъня веднага щом кацнем — увери го Хенри.

Когато Хенри Банок и Хейзъл излязоха от летището в Хюстън, Бонзо Барнс ги чакаше в шофьорска униформа пред ВИП изхода.

— Добре дошли у дома, сър, госпожо. Лисвахте ни.

— Как си, Бонзо? — стисна ръката му Хенри. Господин Банок е истински джентълмен, за пореден път констатира Бонзо. Той се отнасяше с подчинените си с уважение, но ръкостискането му вече не беше така здраво.

Бонзо се обърна към Хейзъл и по време на краткото им ръкостискане й зададе мълчалив въпрос с повдигане на вежда. Страх го беше да споменава изчезналите момичета пред баща им.

Саша и Бриони бяха изчезнали преди почти година. На мястото им бяха останали само скръб и отчаяние. Ала най-лошата част на загубата бе несигурността и продължаващото вече месеци напрежение.

Хенри Банок страдаше най-много от всички. Властните черти на лицето му сякаш бяха започнали да се разпадат. Очите му повече не търсеха нови хоризонти за покоряване — блясъкът в тях бе изчезнал, погледът бе станал вглъбен. Раменете му бяха увиснали, беше се прегърбил. Сега вървеше като старец, влачеше краката си и стискаше ръката на Хейзъл за утеха и подкрепа. Но и този път проницателността не му изневери и той погледна Бонзо с уморена усмивка.

— Деликатността никога не е била сред многобройните ти изключителни таланти, Бонзо Барнс. За твое сведение, отговорът е „не“. Нищо не сме чували за момичетата.

Бонзо примижа мъчително. Работеше за господин Банок вече почти трийсет години. Трябваше да помни, че този човек има очи и на тила си.

— Съжалявам, господин Банок. Простете, сър.

Хенри го тупна по рамото с част от предишната си жизненост.

— Не трябва да се предаваме, човече. Ще ме оставиш ли сега пред офиса на господин Бънтър. След това откарай госпожа Банок у дома. После се върни в града и ме чакай да свърша. Не знам колко време ще ми отнеме…

На задната седалка на ролс-ройса Хейзъл седна близко до Хенри и стисна ръката му.

— Ако си размислил, Хенри, ще дойда с теб, за да чуя какво има да ни съобщи Рони.

— Кайла не е виждала майка си от четири дни. Прибери се…

— В моя живот ти стоиш на първо място, Хенри Банок, Кайла е на второ.

Хенри я погледна в очите.

— Ти си страхотна жена. Ней— добрата, която някога съм виждал. Ще ми липсваш…

— Защо говориш така? — разтревожено попита тя.

— Не знам защо. Просто… просто така се получи.

— Да не си намислил някоя глупост?

— Не, обещавам ти.

— Смяташ, че Рони има лоши новини, нали?

— Да, сигурен съм, че Рони Бънтър има лоши новини за мен.

***

Хейзъл го придружи до входната врата на високата сграда, в която се помещаваше юридическата кантора „Бънтър & Теобалд, Инк.“. Зад двойната стъклена врата на един от тапицираните с бяла кожа дивани в просторното фоайе седеше новата правна помощничка на Рони, Джо Стенли, и четеше лъскаво женско списание. Тя вдигна поглед и ги видя да се приближават по паважа. Остави списанието на дивана и стана, за да ги посрещне. Докато се навеждаше, за да отключи вратата, Хейзъл прегърна силно Хенри:

— Чуй ме внимателно какво ще ти кажа, съпруже мой! — прошепна му тя. — Никога няма да ми липсваш, защото винаги ще бъда близо до теб. — Тя се надигна на пръсти, целуна го по устните, после се обърна и бързо се върна при колата, където Бонзо държеше вратата на ролса отворена за нея.

Хенри ги проследи да потеглят и едва тогава влезе във фоайето през вратата, която Джо Стенли продължаваше да задържа отворена за него.

— Съжалявам, че си останала на работа до толкова късно заради мен, Джо.

— Няма никакъв проблем, сър. И без това няма никаква причина да бързам да се прибера у дома.

— Рони още ли е тук?

— Чака ви на десети етаж в главната заседателна зала. Ако обичате, следвайте ме, господин Банок.

— Знам пътя по-добре от теб, Джо Стенли. Идвал съм тук, преди още да си била родена. Така че бъди добро момиче и се прибери у дома — усмихна се той, но усмивката му бе измъчена, а очите му — уморени.

Когато вратата на асансьора се отвори на десети етаж, Хенри видя Рони да го чака на площадката.

— Съжалявам, че ти причинявам всичко това… — започна той.

— Давай направо, Рони — прегърна го Хенри. — Намерили ли са Бриони?

— Не е толкова просто, Хенри — промълви адвокатът и го хвана под ръка.

Хенри обаче се дръпна.

— Стига, Рони. Все още мога да ходя. — Той изпъна рамене, изправи се в пълен ръст и с твърда крачка се отправи към заседателната зала. Зае обичайното си място зад дългата маса и мрачно изгледа приятеля си. — Слушам те…

Рони седна срещу него.

— Получих видеокасета — съобщи му той.

— От кого?

— Не знам. Докато Джени и аз бяхме на опера в събота вечерта, някой я оставил на шофьорската седалка на поршето ми.

— Гледа ли я? — Рони кимна. — И какво съдържа?

— Не мога да го опиша. Това е най-мъчителната и отвратителна мръсотия, която може да съществува. Единствено много болен и крайно извратен мозък може да измисли нещо подобно. Точно заради това ти казах да не водиш със себе си Хейзъл.

— Отнася ли се до моите момичета?

— Да. След като те предупредих… искаш ли да я пусна, за да я видиш?

— Имам ли избор, щом се отнася до дъщерите ми? Пусни проклетото нещо, Рони. Давай по същество и да приключваме.

Рони посегна към пулта за управление на масата пред себе си, осветлението притъмня, а сребристият екран започна да се развива от тавана и да покрива далечната стена. Хенри завъртя стола си с лице към него.

— Дръж се, Хенри, стари приятелю… — състрадателно каза Рони и натисна бутона за възпроизвеждане.

В залата се разнесе нежният звук на цигулки, а екранът се освети с изображението на висок атлетичен мъж, дундуркащ на коляно прелестно малко момиченце на широка морава през величествена къща. На фона красива жена ги наблюдаваше с обич.

— Какво, по дяволите…? — поизправи се на стола си Хенри. — Какво, по дяволите! Това е епизод от собствените ми домашни видеоклипове. Това съм аз и Марлене с Бриони, когато беше съвсем малка.

Сцената избледня и бе сменена от величествена гледка на лятно небе, осеяно с кълбящи се купести облаци, върху изображението се появи надпис със златни букви:

„Между върховната радост и крайното отчаяние стои само потрепването на един лист…“

Гледката на небето се смени рязко с нощна сцена, показваща плувен басейн, заобиколен от тъмните силуети на палмови дървета.

Трима маскирани мъже държаха Марлене във водата. Ефектното подводно осветление безмилостно показваше всички жестоки подробности. Марлене беше гола и пред погледа на Хенри беше удавена бавно и с подчертан садизъм.

След това камерата се насочи към Бриони, лежаща в края на басейна. Тя плачеше и се молеше за живота на майка си. Беше в краката на облечен в черно тип. Саша се бе свила на кълбо. Удряше главата си в мраморните плочи с такава сила, че с всеки замах разхвърляше кървави пръски.

— Исусе Христе, не позволявай това да се случи — прошепна Хенри и от агонията гласът му бе дрезгав.

После замълча и се вкамени като бронзова статуя, защото ужасът продължаваше. Не можеше да откъсне поглед от екрана, на който следваха една след друга сцени на многократно изнасилване, последвани от бой и инжектиране на наркотици на момичетата, които бяха задържани от похотливи полусъщества и насилвани от други, още по-гадни.

Записът бе със звук — чуваха се пляскането от съвкупяващите се тела; развратното хилене на мъчителите, хлипането и риданията на изтезаваните момичета — и този звук беше по-ужасен и от изображенията.

На финала обичната му Бриони бе хвърлена в калта на кочина, за да бъде разкъсана на парчета от гадно стадо свине. Хенри мъчително се изправи на крака и застана, залитайки, до масата.

На екрана Бриони вдигна глава и сякаш погледна право в очите му.

— Татко! — изплака тя.

Хенри вдигна дясната си ръка в жест на искане на прошка, сякаш я умоляваше да му прости за това, че я бе изоставил в последния й час на крайна нужда.

— Бриони! — отговори на вика й Хенри със свой вик, вик, изпълнен с върховна мъка.

И после започна да пада като гигантска секвоя — първо бавно, но набирайки инерция, докато не се заби по лице върху дългата маса и се просна безжизнен на нея.

***

Минаваше полунощ, но Хейзъл бе помолила Куки да държи готова вечеря за Хенри. Нощта бе топла, а небето обсипано със звезди. Тя стоеше на терасата и чакаше мъжа си.

Беше избрала синя вечерна рокля без ръкави и цветовият нюанс подхождаше на очите й. Гърбът й оставаше гол, а деколтето разкриваше гърдите и фината мускулатура на ръцете й. Знаеше, че ще достави удоволствие на Хенри.

Беше се грижила на себе си след раждането на Кайла и затова бе все така слаба и красива, както когато се бяха срещнали за първи път.

Не я сдържаше. Кръстосваше терасата неспокойно с грациозността на пантера, отпиваше от чашата с „Пуйи Фис“, която си позволяваше всяка вечер, и тихо си тананикаше в синхрон с музиката от скритите тонколони. Помисли си дали да не позвъни на Хенри, за да се увери, че е добре, но поклати глава. Хенри не обичаше прекъсванията, когато бе на бизнес срещи.

Спря до масата за вечеря и подравни сребърните прибори, приготвени за Хенри. Виното беше в кристален декантер. Сама бе отворила и наляла едно от любимите бургундски вина на Хенри, за да му даде време да подиша и да разкрие прелестта си. Щеше да запали свещите, щом чуе ролс-ройса да се качва по хълма, затова провери дали запалката „Ронсон“ е налице.

Знаеше, че нещо се е случило с момичетата. Нямаше значение какво му е казал Рони тази нощ, тя щеше да бъде силна, обеща си тя. Нямаше да се пречупи и нямаше да плаче. Щеше да остане силна заради него.

Отново закрачи неспокойно. Изведнъж телефонът, който бе оставила до мястото си на масата, иззвъня. Тя изтича при него и сграбчи слушалката с облекчение.

— Хенри! — извика. — Скъпи…! Къде си? — прозвуча радостно гласът й.

— Не, Хейзъл, аз съм — Рони.

— О, боже! — Музиката в гласа й заглъхна. — Добре ли е Хенри? Къде е той?

— Има само един начин да се каже такова нещо, Хейзъл. Пред всяка друга жена бих се опитал да го смекча, но ти си различна. Ти си силна като всички мъже, които познавам.

Хейзъл чу пулса си в ушите. Замълча за пет тежки тупвания на сърцето си и едва тогава тихо промълви:

— Той го предчувстваше. Мъртъв е, нали, Рони?

— Ужасно съжалявам, мила моя.

— Как?

— Удар. Масивен инфаркт. Стана почти моментално. Не усети нищо.

— Къде е той? — Стана й студено, вкочаняващ арктически студ скова душата й.

— В болницата — отговори адвокатът. — Епископална болница „Свети Лука“.

— Изпрати Бонзо да ме вземе, Рони.

— Вече потегли — увери я той.

***

Хейзъл стоеше до високото болнично легло и гледаше към човешкото тяло под белия чаршаф. Студът все още бе в сърцето и костите й.

Рони стоеше до нея. Хвана ръката й.

— Благодаря ти. Не искам да те обиждам, но предпочитам да го направя сама. — Тя бавно издърпа ръката си от неговата.

— Разбирам те напълно, Хейзъл. — Рони отстъпи крачка назад и погледна над леглото към сестрата, която чакаше в готовност.

— Благодаря, сестра.

Тя хвана горния край на чаршафа и бавно го дръпна надолу.

В смъртта си Хенри Банок си бе възвърнал императорската мантия, която скръбта беше смъкнала от него.

— Беше прекрасен човек — тихо каза Рони. — Един от най-фините, които съм познавал.

— Още е — подчерта Хейзъл. Наведе се и целуна Хенри. Устните му бяха студени като сърцето й. — Аи revoir, Хенри — прошепна тя. — Трябваше да починеш по-късно. Оставяш мен и Кайла с разбити сърца. След теб има само мрак и пепел.

— Не, Хейзъл — тихо я поправи Рони. — Хенри ти остави империя и яркия маяк на своя пример, който да осветява пътя напред за теб и Кайла.

***

— Инфаркт! — радостно съобщи Карл Питър Банок. — Масивен инфаркт. Единственото лошо е, че не бил страдал. Лекарите му обясниха по телевизията, че станало толкова бързо, та едва ли е почувствал някаква болка. Щях да съм много по-щастлив, ако бе свършил, крещейки несвързано в агония.

— Не го познавах — усмихна се Джони, — но мразя стария пръч почти толкова, колкото и ти. Трябва да го дадат на прасетата, както ти направи с лиглите му.

— За нещастие баща ми си беше построил приживе голям мраморен мавзолей на върха на хълм, където ще лежи вечно като Наполеон — препариран и балсамиран.

— Това е чудесно, белокожко. Когато те освободят, ще можеш да отидеш там и да се изпикаеш на гроба му.

Карл прихна.

— Страхотна идея! А защо да не му изтропам и нещо по-едро на главата.

— Когато му изпрати видеото, предполагаше ли, че нещата ще се развият точно така? Знаеше ли, че това ще убие стария мръсник? — поинтересува се Джони Конго.

— Естествено! — продължи да злорадства Карл. — Ти едва сега ли стопли, мъжки, че притежавам нечиста сила? Баща ми пазеше пепелта на всички мръсни евреи, които бе изгорил в газовите пещи на Берген-Белзен, и в дена на раждането ми натрил по челото ми щипка от тази пепел.

Джони спря да се хили и го погледна обезпокоено:

— Не говори тези дивотии, човече, че настръхвам.

— Казвам ти, Джон! Имам лош поглед. — Карл разтвори широко очи и се втренчи в Джони Конго. — Мога да те превърна в крастава жаба. Искаш ли да станеш крастава жаба, Джони? Само ме погледни в очите… — Карл изкриви лице в комична пародия на страховита гримаса и забели очи.

— Пак ти казвам, пич, спри това! Не си прави дори шеги с тези работи! — Джони скочи от нара си и отиде до прозореца с решетката. Обърна нарочно гръб на Карл и заби поглед в късчето небе, което минаваше за „гледка“ в „Томас Тъск“. — Предупреждавам те! Не ме влудявай!

— Майка ти те е направила луд, Джони. Направила те е луд, като те е изпуснала на главата ти още като си бил бебе.

Думите му накараха Джони да се извърне от прозореца и гневно да го изгледа.

— Не намесвай майка ми, белокожко! — Карл усети, че този път прякорът му не е гальовно обръщение. Той отдавна се бе научил да долавя какво може да си позволи и този път разбра, че е достигнал абсолютната граница.

— Стига, Джони — вдигна той две ръце в знак на помирение. — Аз съм ти приятел, не помниш ли? Каза ми, че ти правя най-добрите свирки, които някога си получавал. И не владея вуду. Обичам те, мъжки. Майтапя се, не виждаш ли?

— Добре, но без майтапи с майка ми. — Джони вече бе забравил основната тема на разговора им. — Тя беше светица, човече, наистина! — Но беше само частично умилостивен.

— Вярвам ти, Джони. Показвал си ми снимката й, спомни си. И на мен ми се стори истинска светица. — Карл побърза да смени темата. — Помисли си за следното… Аз и ти се захванахме да премахнем трите кучки, с които имах кръвна връзка, а постигнахме повече от това. Ликвидирах и баща си. Страхотно, нали?!

— Готино стана, да. Направо като куп лайна във фризера. — Вече пак се усмихваше.

— С един удар отстранихме половината от тях. Сега останаха само две — новата жена на баща ми и копеленцето им. Само още две и всички пари ще са мои…

— И за колко пари става дума, момчето ми? — Джони вече бе забравил и простил оскърблението срещу паметта на святата му майка. — Кажи ми колко ще получиш, човече.

— Един ден ще притежавам петдесет милиарда зелени гущера, Джони.

Чернокожият театрално извъртя очи.

— Пич, това са толкова много пари, че чак главата ми не го побира. Кажи ми за колко става дума, но така, че тя да го разбере. Колко коли например ще можеш да си купиш с тях?

Карл се замисли за момент.

— Нека ти го кажа така… Ще имам достатъчно пари да купя всяка лека кола в добрите стари Щати, пич.

Джони извъртя очи към тавана.

— Жестоко е, пич. Направо е жестоко! — поклати глава и се изкиска като момиче. Карл винаги се стряскаше, когато чуеше този смях.

— Да ти кажа още нещо. Ако един от приятелите ми не ме изостави, когато всичко това един ден се сбъдне той ще получи десет камиона от зелените.

— О, аз ще бъда редом с теб, Карл, момчето ми. До самия край. — Лицето на Джони се смръщи като муцуна на булдог. — Искам да кажа, ако не ме боцнат с иглата преди това.

Веселото им настроение бързо се изпари. В началото на седмицата адвокатът на Джони Конго му бе съобщил, че молбата му за обжалване на смъртната присъда е стигнала до Върховния съд и че по всяка вероятност решението по нея ще бъде взето през следващите осемнайсет месеца. До този момент обжалването му беше „загубено“ някъде из дебрите на съдебната система. Годините минаваха и Джони Конго бе свикнал да живее безгрижно. Дори бе започнал да вярва, че удобното му съществуване зад стените на „Томас Тъск" ще продължи до естествения край на живота му.

Но ето че на хоризонта се бе появила призрачната сянка на екзекутора с ужасяващата му спринцовка и тази сянка бавно и неумолимо бе започнала да надвисва над него.

Още преди много време Върховният съд на Тексас го бе намерил за виновен в извършването на множество убийства при утежняващи обстоятелства. Към текущия момент точният брой на смъртните му присъди бе дванайсет. Щатският прокурор бе сметнал, че толкова са му достатъчни. Но в случай, че сметката се окажеше грешна и Джони някак успееше да се освободи от куката, той бе приготвил още двайсет и осем обвинения в убийство, които можеше да отправи срещу Джони във всеки момент в бъдеще.

В тексаския закон има девет обвинения в углавни престъпления, присъдата по които може да бъде смърт. И Джони се бе хвалил няколко пъти на Карл Банок, че са успели да го осъдят по пет от деветте.

Бяха го осъдили за обикновено убийство, за убийство, утежнено със сексуално насилие, защото Джони обичаше да подслажда работата си, за убийство срещу заплащане, което бе основната професия на Джони, след като бе изкарал два мандата в състава на американските морски пехотинци.

Бяха го заковали и за убийство на повече от едно лице, което бе неизбежно в неговата работа, както и за убийство при опит за бягство от затвора. В неговия случай опитът бе завършил неуспешно.

Джони съвсем основателно се бе оплакал пред Карл:

— И как може да се очаква да се измъкнеш оттук, без да убиеш някого? Това не е логично, пич!

Като че ли възмездието за всичко това наближаваше и Джони Конго бе започнал сериозно да се безпокои.

— Успокой се, чернилко. Не се тревожи — посъветва го Карл.

— Когато някой ми каже „Не се тревожи“, аз започвам дяволски силно да се тревожа, пич.

— Разполагаме с Марко, а половината надзиратели направо ядат от ръката ни. Дойде ли моментът да те измъкнем, те ще опънат червения килим, за да излезеш с валсова стъпка през портала, без да си изцапаш обувките.

— И кога ще стане това, човече? — настоя да разбере Джони.

— Адвокатът ти каза, че няма да ти забият иглата поне още две години. Значи имаме на разположение поне толкова — обясни Карл. — След десет месеца изтича моята присъда и аз си тръгвам оттук. Вече сме организирали тук каквото можеше. Когато изляза, аз ще организирам отвън останалото. Ще го направим без издънка.

— И ще продължим навън бизнеса, който подхванахме?

— Можеш да се обзаложиш, че ще стане точно така.

— Не знам, Карл… — не беше убеден Джони. — Мислил съм по въпроса. Когато изляза, аз ще бъда белязан. С дванайсет убийства на шията ми, за главата ми ще бъде обявена награда от поне милион долара, а снимката ми с надпис „Издирва се“ ще бъде на всяка стена в Тексас, че може би и из целите Щати. А с лице като моето всеки веднага ще ме разпознае. Всички ловци на глави ще тръгнат като хайка по следите ми — загрижено изреди той списъка на проблемите си. — Къде ще се скрия?

Този въпрос затрудни и двамата.

— Откъде си, Джони? — неочаквано попита Карл.

Джони неразбиращо го изгледа.

— Това е тъп въпрос. Казвал съм ти вече, че съм от Накогдочес — най-свирепия град в щата на единичната звезда[12], нали?

— Питах те къде си роден. Не говориш като роден в Тексас.

— Роден съм в Африка, пич.

— И къде по-точно в Африка?

— Как според теб се казвам, белокожко? — ухили се Джони.

— Джони.

— Джони кой?

— Джони Конго.

— Позна, мъжки. Това съм аз. Дядо ми е притежавал половината от страната. Бил най-високият вожд на цялото проклето място.

— Искаш да кажеш „върховния вожд“?

— Няма значение, пич. Бил е кралят. Имал е петстотин жени, пич. По-голям крал от това, здраве му кажи!

— Говориш ли езика? — поинтересува се Карл.

— Знам го от майка ми. Има два езика. Там, откъдето идвам, се говори инхуту. А в цяла Източна Африка говорят суахили. Аз говоря и двата езика.

— И защо баща ти е решил да напусне Африка, Джони?

— Когато дядо ми умрял, баща ми бил двайсет и шестият му син. Измъкнал се оттам, преди големият му брат, който бил първородният, да го хвърли в казана и да го сготви за вечеря. Там, където съм се родил, никой не се шегува. Ние сме най-гадните копелета на света, пич.

— И кое Конго е твоето Конго, мъжки? Защото, ако си спомням вярно уроците по география от училище, има десетина места в Африка, които се наричат Конго. Има само Конго. После има Белгийско Конго, след това има Демократична република Конго, да не говорим, че има места, които вече не се наричат Конго, като Руанда и Бурунди, и…

— Моята страна е Казунду.

— Как се пише това?

— Убий ме, ако мога да ти кажа. Аз само съм роден там, пич, не съм откривател на проклетото място.

Изведнъж отвън се разнесе тракане на ключове и Карл стана.

— Време е да си ходя — примирено каза той.

Влиянието им в затвора бе такова, че те можеха да се срещат всяка вечер от полунощ до три часа сутринта. Всяко посещение им струваше по няколко хиляди долара, давани за подкупи. Никой от тях обаче не се оплакваше. Съдружието им бе направило Джони мултимилионер, благодарение на финансовите операции на Карл.

С изключение на Карл Джони бе лишен от всякаква друга форма на съжителство, интимен контакт и човешко съчувствие. Килиите в крилото на смъртниците бяха подредени така, че затворниците да не могат да се виждат един друг. Единствената им възможност за контакт бе да си викат в отекващата галерия. Бяха лишени и от правото да имат външни посещения.

Джони Конго бе готов за освидетелстване психопат още преди да бъде тикнат в затвора. Без компанията на Карл в продължение на осем години той със сигурност щеше сам да посегне на живота си или да полудее.

От друга страна, всекидневието на Карл като облечен в доверие затворник му гарантираше безметежен живот. Той имаше право на четири часа разходки и физически упражнения в двора, където контактът му с другите човекоподобни бе практически неограничаван.

Макар да имаше право на две посещения всяка седмица, никой никога не идваше, освен личния му банкер. Някога приятелите на Карл бяха стотици, но сега единственият му приятел бе Джони Конго. Печалната слава на престъпленията му го бе белязала със знака на звяр на челото и този знак бе видим от всички. Всички извън стените на „Томас Тъск“ го бяха изоставили и не искаха да чуват за него.

Карл обаче изпитваше вътрешно присъща нужда от човешки контакт, от тълпящи се около него ласкатели и подмазвачи, които да го уверяват колко е велик. Знаеше, че след като излезе от затвора, ще трябва да си купува приятелите и да ги търси сред редиците на отхвърлените от същото общество, в което някога бе намирал стотици почитатели.

Изведнъж идеята за Африка започна да му се струва крайно привлекателна. Когато навърши шестнайсет години, баща му го бе завел там на сафари. Беше убил над петдесет диви животни и бе правил секс с голям брой момичета от племената масаи и самбуру. И това му бе доставило неизмеримо удоволствие.

***

Двамата надзиратели, които взеха Карл от килията на Джони, го поведоха през поредицата охранявани врати и скенери към собствената му килия на партера. Карл мушна навита на руло пачка стодоларови банкноти в ръката на старшия, който му намигна съзаклятнически и го заключи за остатъка от нощта..

Макар да бе много късно, Карл не можеше да мигне и неспокойно бродеше из килията си. Беше възбуден и въображението му работеше на пълен ход. Сам не знаеше какво го бе накарало да попита Джони Конго за рожденото му място. Идеята се бе появила в ума му, сякаш бе лежала винаги някъде там, скрита до точния момент. Беше я приел като поредното доказателство за гениалността си.

Той и Джони се нуждаеха от убежище, от крепост, в която да се скрият от заобикалящите ги врагове. И за двамата Америка сега бе станала извънредно враждебно място, затова трябваше да намерят друга, по-близка на духа им страна, да създадат там база, от която да продължат да действат.

Карл спря пред бюрото си, което бе скрито зад завеса в един от задните ъгли на килията му. Седна и включи настолния си компютър. Когато екранът оживя, той въведете в полето на „Гугъл“ името „Казунду“ и натиска бутона за търсене.

За по-малко от секунда страницата се изпълни с редове от данни, като най-отгоре пишеше: „Страница 1 от 32 000 000 резултата“. Погледът на Карл се плъзна надолу по екрана и мозъкът му започна да осмисля фактите. Всички описания на страната без изключение не вещаеха нищо добро.

Казунду бе най-малката суверенна страна на африканския континент. Площта й. беше малко над девет хиляди квадратни километра, което означаваше половината от площта на Уелс или на американския щат Ню Джърси. Общото й население се оценяваше на около четвърт милион, но това бе съвсем приблизително, понеже в страната никога не бе провеждано преброяване.

Това бе също така най-бедната от всички африкански държави с брутен вътрешен продукт от сто долара годишно на глава от населението. Карл тихо подсвирна.

— Всеки от тези нещастници прави по по-малко от десет долара месечно! Какво ли биха купили десет милиона долара там? — запита се той шепнешком. — Отговорът, скъпи приятели, е, че вероятно биха купили цялата проклета страна.

Карл продължи да преглежда информацията на екрана и така научи, че Казунду е разположена на северозападния бряг на езерото Танганика[13], подобно на кърлеж, впил се в слоноподобната маса на Демократична република Конго.

Езерото Танганика е огромно вътрешно море. То е едно от най-дългите и дълбоки езера на света, като дължината му от север на юг надвишава шестстотин и петдесет километра, а средната му широчина е около петдесет километра.

Казунду има брегова ивица от някакви си трийсет и пет километра. Риболовът и примитивното земеделие са единственият източник на приходи и възможност за прехрана.

Някога, в тъмната епоха на развиваната от арабите търговия с роби, страната представлявала важно звено във веригата търговски пунктове, която стигала на изток до бреговете на Индийския океан. Пленените във вътрешността на Конго роби били държани тук в заграждения, преди да бъдат транспортирани през езерото до Уджиджи и след това по-нататък до крайбрежието.

През 1680 година, в разгара на търговията с хора, султанът на Оман построил замък на висок скалист нос с изглед към езерото. В малката лагуна в основата на носа се сгушило пристанище, където кипяла търговия с роби.

Когато арабите били изтласкани от района на Великите африкански езера от европейските колонизатори и борещите се с тази търговия военни сили на Франция и Великобритания, върховният вожд на местното племе инхуту се бе пренесъл с целия си двор и харем в изоставения замък „Казунду“. И наследниците му повече не мръднали оттам.

Сегашният владетел на Казунду бил наследственият крал Джъстин Кикуу Тембо XII. На суахили името му означавало „Велик слон“. Снимката показваше впечатляващ с габаритите си мъж с печално изражение, проскубана сива брада и огромен корем, увиснал над къса мъжка пола от леопардови опашки. На главата си носеше тюрбан от леопардова кожа. Седеше на трон от слонски бивни. Беше заобиколен от многобройните си жени и петима въоръжени с автомати телохранители аскари.

Съдейки по многото осъдителни коментари в интернет, той управлявал малката държавица с твърда ръка, неизкушен от съвременни ексцентричности като парламенти и избори. Владетелите на съседните държави се отнасяли към него с дружелюбно безразличие. Никой от тях не проявявал ни най-малък интерес да отвоюва със сила нездравословната малка държава от ръцете на крал Джъстин. Баща му бил близък с угандийския генерал Иди Амин, както и пламенен почитател на зимбабвийския президент Роберт Мугабе.

Карл щракна с мишката върху колекцията снимки на кралството. Много от тях показваха гледки на езерото и обграждащата го плътна джунгла. Изображенията бяха изумително красиви, а панорамните изгледи към езерото просто спираха дъха. Но в тях имаше нещо диво и варварско. Белоглави орли кръжаха високо над безлюдни плажове, а ята от розови фламинго се носеха ниско над искрящите води.

Имаше и снимки на летището, построено от Южноафриканската въздушна компания с цел привличане на туристи, каквито така и не се бяха появили. Сградите вече бяха изоставени и безстопанствени, но минаващата успоредно на брега на езерото писта изглеждаше все още използваема.

Замъкът бе построен в индо-ислямски стил. Елегантни минарета се издигаха над страховити стени. Порталите бяха с извити арки, а прозорците — скрити зад резбовани дървени капаци.

Снимките от вътрешността на двореца показваха просторни високи помещения. Стените бяха покрити с гледжосани керамични плочки, оцветени във всички нюанси на синьото, започвайки от лазурно, през индиго до ултрамарин. Върху тях изкусно бяха изписани в черно с навързани една за друга арабски букви цитати от Корана.

Салоните контрастираха драматично на подземните тъмници, в които някога били оковани робите.

Карл Банок едва сдържаше себе си и амбициите си и с нетърпение очакваше следващата среща, за да продължи с Джони Конго прекъснатия разговор.

В мига, в който двамата останаха насаме, той подхвана от мястото, на което бяха спрели.

— Помниш ли за какво разговаряхме последния път, Джони?

— Разбира се, Карл, момченцето ми — ухили се Конго. — Разказвах ти как татко и цялото ми семейство трябвало да се махнат по дяволите от Казунду, преди чичо ми да ни изяде.

— Как се казваше чичо ти?

— Джъстин Кикуу Тембо.

— Значи името ти не е точно Конго, нали така?

— Баща ми го смени на Конго, когато пристигнахме в Тексас, но преди това беше Кикуу Тембо. Само че тъпанарите в Америка не могат да си превъртят езика да произнесат истинското ми име, човече.

— А би ли ти харесало да се казваш крал Джон Кикуу Тембо?

Джони примигна и неудържимо се разхили.

— Майтапиш ли се с мен, бяло момченце? Да не си сериозен, белокожко…?

— Помниш ли как си говорихме, че ако имаш достатъчно пари, можеш да имаш всичко, да правиш всичко и никой да не може да те спре?

— Помня.

— Е, Джони, аз и ти имаме достатъчно пари. Дай ми малко време и Казунду ще стане наша, Ваше величество — вдигна длан за поздрав Карл.

***

Три нощи преди освобождаването му от затвора „Томас Тъск“ Карл Банок посети смъртника Джони Конго за последен път.

Първо правиха секс. Бяха любовници от осем години и всеки от тях знаеше какво най-много обича другият. И понеже го правеха на прощаване, Карл избра женската роля и остави Джони да се развихри както пожелае.

След това изпиха заедно бутилката уиски „Димпъл Хей“, която Карл бе внесъл в килията със себе си. Седяха на нара, почти опрели глави, отпиваха от пластмасовите чашки и шепнешком обсъждаха бягството на Джони.

Адвокатът на Джони бе дошъл да го посети предишната седмица. Той бе единственият човек от външния свят, който имаше това право. Съобщи на Джони без заобикалки, че след десет години на правни хватки и увъртане това е краят.

Върховният съд най-сетне бе взел решение по молбата на Джони за обжалване на смъртната му присъда и то бе тя да се отхвърли. В резултат губернаторът на щата Тексас бе определил 18 септември като дата на екзекуцията.

— Много по-скоро е, отколкото разчитахме — напомни му Карл. — Следователно ни остават само два месеца, за да те измъкнем оттук. Имаше голям късмет, че започнахме да планираме много по-рано. Сега ни остава да уточним само някои дреболии.

Когато дойде време надзирателят на нивото да изведе Карл от килията на Джони и да го върне обратно в килията му на партера, те се бяха споразумели по всички дребни подробности.

Главният надзирател на това ниво бе Лукас Хелър, същият който бе приел Карл в „Томас Тъск“ преди осем години. През изтеклия период той се бе издигнал в йерархията на затвора до сегашния си пост.

Когато стигнаха на партерното ниво, Лукас въведе Карл в личния си кабинет и заключи вратата зад себе си, след което двамата обсъдиха окончателните подробности на плана, за който Карл и Джони Конго току-що се бяха споразумели. Накрая Лукас деликатно повдигна въпроса за изплащането на подкупите, като евфемистично ги нарече „мотивационни съображения“.

Карл се бе съгласил да направи изплащанията на траншове: половината от уговорената сума веднага, а останалото — в деня преди самото бягство.

Директорът на затвора Марко Мерковски щеше да получи общо двеста и петдесет хиляди, преведени в номерирана сметка в сингапурската „Банк оф Шанхай“. Стоте хиляди за двамата надзиратели на нивото щяха да бъдат преведени в сметка на Британските Вирджински острови. Лукас Хелър бе главният изпълнител. Той щеше да получи двеста хиляди на Каймановите острови и още толкова, щом Джони се озовеше извън стените на „Томас Тъск“ и можеше да избяга сам. Карл щеше лично да предаде този последен транш на Лукас Хелър в използвани стодоларови банкноти, след което щяха да си стиснат ръцете и да се разделят приятелски, за да не се видят никога повече.

***

Традиционният начин за освобождаване на затворник от „Томас Тъск“ беше следният: първо се вкарваше в зоната за въдворяване, където да върне затворническата си униформа. След това трябваше да се разпише срещу получаването на пакета с дрехите, с които е бил приет при идването си тук преди години. Накрая двама въоръжени надзиратели го ескортираха до главния портал, където твърдо го избутваха в сладкия въздух на свободата, докато порталът се затръшваше зад него не по-малко твърдо. Ако някой от надзирателите бе благоразположен, той можеше да посочи на вече бившия затворник пътя към терминала на автобусната компания „Грей хаунд“, който се намираше на само пет километра надолу по пътя.

В деня на освобождаването на Карл Банок в килията му слезе лично директорът Марко Мерковски, за да му стисне ръката и да му пожелае на добър път. След това самият Лукас Хелър го придружи до центъра за въдворяване, където той съблече затворническата си униформа, върна я, след което получи и се подписа за големите пакети, изпратени тук от шивачите му в Хюстън. В тях имаше ушит по поръчка костюм от мек сив вълнен плат, риза от ямайски памук, златни копчета за ръкавели с монограм, черна тясна вратовръзка с медальон от лазурит, широкопола кремава шапка „Стетсън“ и чифт каубойски ботуши с висок ток.

Лукас седна при Карл в затворническия автобус до портала, където го чакаше черна лимузина с униформен шофьор, наета онлайн. Лимузината откара Карл в климатизирана тишина до хотела „Четири сезона“ на Ламар Стрийт в Хюстън.

Администраторът на рецепцията го придружи до апартамента му. Карл му даде бакшиш от петдесетдоларова банкнота и поръча на румсървиса бутилка охладено шампанско „Дом Периньон“. Изпи чаша от шампанското и позвъни на портиера. Той се казваше Ханк и добре помнеше щедростта на Карл от едно време.

— Искам две момичета за компания тази нощ, Ханк.

— Разбира се, господин Банок — одобри идеята Ханк. — Както обикновено блондинка и чернокоса ли, сър?

— Имаш добра памет. Постарай се да са възможно най-млади, просто едва навършили законната възраст. Предупреди ги, че ще настоя да ми представят документ със снимка, удостоверяващ възрастта им.

***

Следващата седмица бе изключително натоварена, защото Карл възстановяваше малко по малко предишното си съществуване, възобновяваше старите си контакти и създаваше нови от списъка, който Джони Конго специално му бе приготвил.

Прекара първата сутрин с личния си банкер от хюстънската „Карсън Банк“ в реорганизиране и настройване на различните си сметки и инвестиционни портфейли.

След това прекара час в мразовитата за него атмосфера на юридическата кантора „Бънтър & Теобалд“ с главния попечител на „Семеен тръст Хенри Банок“.

Роналд Бънтър се държа с него като с опасен вид отровно земноводно и отговори на въпросите му само в рамките, разрешени от стриктната интерпретация на учредителния договор на тръста.

Роналд дойде на срещата, придружен от личната си помощничка — млада жена на име Джо Стенли. Тя беше привлекателна и изглеждаше крайно ефикасна, но беше малко старичка за специфичния вкус на Карл. Все пак той реши, че тя би могла да му помогне да получи по-изчерпателен и актуален преглед за делата на тръста от онова, което Бънтър бе готов доброволно да сподели.

На следващата сутрин той телефонира на Джо Стенли от апартамента си, за да я покани на вечеря. Беше решил да изследва докъде се простира нейното либидо и какъв е ефектът на неотразимия му чар върху него. Ако резултатът се окажеше отрицателен, тогава тя сигурно щеше да се поддаде на подкуп. Карл още не бе срещал човек, който да не реагира на нито един от тези два стимула.

Джо Стенли обаче отказа да приеме обаждането му и го притесни допълнително, като го прехвърли на Роналд Бънтър.

Карл затвори в мига, в който разпозна гласа на Рони.

Реши да отложи атаката си срещу семейния тръст за след освобождаването на Джони Конго.

Защото времето на Джони изтичаше.

Едно от имената в списъка с доверени контакти бе на човек с прозвището Кафявия алеутец[14].

— Алеутеца е млад, но умен и гаден. И има много връзки. Досега никога не ме е разочаровал. Може да се каже, че е най-добрият по целия Западен бряг — препоръчал го бе Джони и бе дал на Карл номера му за връзка.

В отговор на обаждането му Алеутеца долетя от Лос Анджелис и Карл го взе с кола от летището. По време на краткото пътуване до хотела, в който бе направил резервации, Карл научи достатъчно, за да се съгласи с преценката на Джони Конго за този човек.

Алеутеца се оказа един от водачите на чернокожа банда, известна под името „Ангелите на Маалик“. Бандата бе международна. Пипалата й се разпростираха извън Щатите, през океана, до всички големи градове на света, навсякъде, където сред населението имаше по-голямо мюсюлманско малцинство.

Само за няколко дни Алеутеца пое цялостното планиране и логистика на операцията и Карл можа да насрочи окончателна дата за спасяването на Джони. Спря се на 29 юли, седем седмици преди определената за екзекуция дата.

На 23 юли в пералнята на затвора „Томас Тъск“ стана експлозия. Двама затворници бяха убити, а всичкото оборудване за пране и сушене бе унищожено или безнадеждно повредено. Тази дейност обаче бе критично важна за гладкото функциониране на целия затвор. Администрацията на затвора се видя принудена да предприеме екстрени мерки. Една от търговските перални, обслужващи няколко от големите хотели в града, се намираше на по-малко от двайсет и пет километра от „Томас Тъск“.

Пералнята „Полар Уайт“ бе избрана от късия списък, а изборът бе утвърден от директора Марко Мерковски по предложение на Джони Конго и в резултат на „мотивационно съображение“ от страна на Карл.

Трийсет процента от работниците в „Полар Уайт“ членуваха в бандата „Ангелите на Маалик“.

В ранната утрин на 29 юли пред сервизния портал на „Томас Тъск“ спря петтонен бял камион. От двете страни на камиона бе изписано името на пералнята, придружено от изображения на усмихната полярна мечка в компанията на три палуващи мечета със завързани на врата безукорно бели салфетки за хранене. Цялата предишна седмица след унищожаването на затворническата пералня този камион редовно бе идвал и охраната на портала бе свикнала с този график.

Днес от камиона слязоха петима мъже. Те до един бяха облечени в бели работни комбинезони с името и емблемата на компанията на гърба.

Шофьор на камиона бе Карл Банок, а Кафявия алеутец му бе помощник. Другите трима, които се возеха в каросерията, бяха последователи на Маалик. Карл бе по природа предпазлив човек, чиято първа мисъл бе за личната му безопасност. Той внимателно бе преценил риска да вземе участие в операцията и бе решил, че този риск е минимален. Въпреки това бе неспокоен и нервен, когато приближи и спря на портала на „Томас Тъск“.

По челото му бе избила пот, но подаде подправения си документ за самоличност, който внимателно бе прегледан от часовия на входа. След малко им махнаха да влизат.

След осемте прекарани тук години Карл отлично познаваше плана на затвора. Насочи камиона към сервизния вход на крилото за обслужващи дейности. След това даде на заден ход, за да опре каросерията в товарната рампа на пералнята. Отвориха задните врати и тримата вътре започнаха да изтикват навън товарните колички. Натовариха ги в пералнята с чували мръсно пране, а след това ги върнаха обратно в чакащия камион на „Полар Уайт“.

Трите подмени, които предшестваха товаренето, бяха изпълнени с ловкостта на сценичен фокусник.

В един от последните чували, беше скрит Джони Конго. Този чувал бе маркиран и бе обработен много грижливо от товарачите. Алеутеца, който наглеждаше товаренето, се постара чувалът да бъде поставен на място, където да бъде скрит зад други чували, но без да има опасност Джони Конго да се задуши.

Последната количка, която бе избутана от камиона в пералнята, беше с един чувал. В него също имаше човешко тяло, но то бе на мъртвец.

Предната седмица Алеутеца бе посетил предградието Гълфтън — един от най-бедните квартали на Хюстън, населен основно от латиноси и имигранти. В един от евтините барове той бе открил човек с външна прилика с Джони — беше едър, застрашително изглеждащ чернокож. Алеутеца го почерпи с питие и му предложи добре платена работа. Мъжът ентусиазирано прие. Алеутеца му даде двеста долара като гаранция за сериозността на предложението и двамата се уговориха да се видят в същия бар вечерта на 28 юли.

Срещата се състоя. Алеутеца го напои с твърд алкохол, докато чернокожият не започна да залита, след което го удуши на паркинга зад бара и натъпка тялото му в чувал за пране, който остави в багажника на наетата за целта кола. Именно този чувал бе последният, разтоварен от камиона на „Полар Уайт“.

Трупът в чувала бе отнесен в крилото на смъртниците. Без никакво забавяне тялото бе положено на нара на Джони Конго с лице към стената, и бе покрито с одеяло, оставящо открит само тила му. Трябваше някой нарочно да се вгледа, за да разбере, че това не е кротко лежащият на нара си Джони Конго.

След това Лукас Хелър се намести в празния чувал и бе избутан назад до камиона на „Полар Уайт“, където бе наместен редом с Джони Конго.

След като напълниха камиона с чували за пране, задните му врати бяха затворени. Карл Банок седна на шофьорската седалка и завъртя ключа на запалването. Алеутеца вече седеше до него, така че Карл без бързане премина през всички контролни пунктове и излезе на магистралата.

Петнайсет километра по-късно те отбиха в паркинг за тирове и Карл паркира между други големи камиони, а Алеутеца разтвори двойната задна врата. Тримата товарачи скочиха на земята и веднага се отправиха към паркираната миналата вечер малка „Тойота“. Отпътуваха, без никой от тях да хвърли поглед назад и кракът им повече никога не стъпи в пералнята „Полар Уайт“.

Карл и Алеутеца се качиха в каросерията, затвориха вратата зад себе си и освободиха Джони Конго и Лукас Хелър от брезентовите им чували.

Джони и Карл топло се прегърнаха, докато Алеутеца и Лукас весело ги наблюдаваха. След това Джони се обърна към Алеутеца, сграбчи го в мечешката си прегръдка и го повдигна във въздуха.

— Алеутецо, ти си страхотен пич. Казах на Карл, че можем да разчитаме на теб, човече.

Лукас Хелър протегна ръка на Карл, който я пое и я стисна. Лукас изкриви лице от силата на стискането.

— Добре, Карл — с известно притеснение каза той. — Ако може сега да се доразплатим, за да ви оставя да празнувате, понеже мен ме чака път.

Без да пуска ръката му, Карл отговори сериозно:

— Благодаря ти, Лукас. За мен бе истинско удоволствие да се запознаем, повярвай ми — и все така, държейки ръката му, кимна на Алеутеца: — Давай, Алеутецо, изплати му онова, което му дължим.

Алеутеца извади от вътрешен джоб на комбинезона си малокалибрен пистолет със заглушител и изстреля от него един-единствен куршум в тила на Лукас Хелър.

Този път Карл освободи ръката му и остави тялото на Лукас да се свлече на пода. Краката му конвулсивно приритаха няколко пъти и тялото му се разтресе в спазъм. Алеутеца се надвеси над трупа и изстреля два нови куршума в дясното слепоочие на Лукас. Този път краката му спряха да ритат.

— Защо, по дяволите…? — заекна Джони Конго. — Защо му сторихте това?

— Никога не съм харесвал този мръсник — обясни Карл. — А и току-що спестих на двама ни двеста хиляди долара.

— Обичам те, Карл Банок — гръмко се изсмя Джони и се хвана за корема.

Алеутеца предвидливо бе взел дрехи за преобличане, които бе опаковал в един от чувалите за пране. Захвърлиха униформите си и бързо се облякоха в дрехи за улицата. После скочиха от каросерията на камиона. Карл заключи всички врати, групата напуска паркинга за тирове и без да бърза, се отправи към паркинга за леки коли, където предната вечер Алеутеца бе оставил нает „Форд мондео“.

Качиха се на колата и се отправиха по шосе 45. След шейсет километра отбиха по второстепенен път и се насочиха на запад към Уейко. Беше късен следобед, когато стигнаха до малка писта на селскостопанската авиация, обслужваща обширен район, засят с култивирано сорго. Там, готов за отлитане, ги чакаше двумоторен витлов „Берън G58“. Самолетът бе способен да излита и каца на къси писти, което го правеше идеален за техните нужди.

Беше собственост на един от познатите наркобарони на Алеутеца, който бе телефонирал предварително, така че пилотът вече подгряваше двигателите, а носът бе ориентиран по дължината на пистата. Карл и Алеутеца си стиснаха ръцете с Джони Конго. После Джони се покатери на основата на крилото и се сгъна, за да напъха голямото си туловище през отворената врата на кабината.

Помощник-пилотът затвори вратата зад него, а пилотът форсира витлата и се понесе по пистата, за да поеме в курс към Ла Сейба в Хондурас, където сеньор Алонсо Алманса с нетърпение очакваше пристигането на Джони.

***

Джони и Карл се срещнаха пак четиринайсет дни по-късно в апартамент на последния етаж на хотела „Четири сезона“ в Буенос Айрес. Карл вече бе получил „Златна карта“ като ценен клиент на веригата „Четири сезона“. На него му допадаше обстановката в хотелите и обслужването там.

След като правиха секс, те взеха заедно душ и поръчаха такси, което ги откара в Пуерто Мадура, където вечеряха огромни сочни пържоли в „Кабина де лае Лилас“ и ги поляха с бутилка „Катена алба малбек“. После се върнаха в хотела.

Портиерът бе предупреден и веднага щом пристигнаха, той изпрати в апартамента им двама младежи.

В Аржентина няма закон срещу содомията, а възрастта за легален секс е шестнайсет години за всички.

Карл внимателно провери документите за самоличност на двамата им гости. Момичето изглеждаше към дванайсетгодишно, макар по документи да излизаше, че е на шестнайсет и два месеца. Карл я целуна и стисна малкия й кльощав задник.

— Много си красива, ангелче — каза й той.

Момчето бе с четири месеца по-голямо от момичето. То също бе с привлекателна, макар и малко женствена външност. Когато Джони му се усмихна от дивана, то без да задава въпроси, прекоси стаята и седна в скута му.

На следващата вечер Карл и Джони заеха местата си в салона за първа класа на полета на „Еър Малайзия“ за Кейптаун, най-южната точка на Африка. От президентския апартамент на крайбрежния хотел „Уан енд онли“ в Кейптаун Карл телефонира на отсъстващ в указателя номер и проведе разговор с генерал Хорейшо Мукамбера в Хараре, столицата на Зимбабве.

Генералът информира Карл, че президентът Мугабе е подробно осведомен за тяхното предложение и е заповядал армията да им сътрудничи. Той потвърди получаването на сумата в договорената сингапурска банка и обеща лично да ги посрещне, когато кацнат на летището в Хараре, за да се качат на борда на „Саут Африкан Еъруейс“.

След това Карл даде слушалката на Джони Конго. Джони бе изслужил два мандата в състава на американските морски пехотинци в Ирак, така че големият му боен опит бе извън всякакво съмнение. Беше стигнал до ранга на главен сержант и многократно бе участвал в истински сражения.

Само за няколко минути от думите му пролича какво представлява и генералът разбра, че говори с човек, който е наясно с нещата. Разговорът им стана по-непринуден и двамата се заловиха да обсъждат логистиката на предстоящата операция.

— Мога да ви предам на разположение до две роти първокласни командоси — предложи генералът.

— По колко души има в ротите ви, генерале?

— Сто и двайсет.

— Не бихме искали да установим, че ни липсва огнева мощ. Така че ще използваме и двете ви роти — каза Джони. — Трябва да се разберем за тайно място, където да се срещна с хората ви и да поработя с тях, преди да се отправим на север. — После Джони премина на суахили, за да не може Карл да следи разговора.

Това допадна още повече на генерала, който му отговори на същия език:

— Да, имаме тренировъчен полигон, който мога да ви предоставя. Кажете ми обаче как е възможно да говорите така добре един от нашите езици? Мислех, че сте американец.

— Роден съм в Източна Африка. Произхождам от племето инхуту.

— Ааа, сега разбирам! Това обяснява доста неща. Добре дошли на родна земя, господин Тембо Кикуу.

— Благодаря ви, генерал Мукамбера — върна се обратно на английски Джони. — Разбрах, че сте информиран, че ще имаме нужда и от въздушен транспорт.

— Мога да ви предложа „Дъглас Дакота С— 47 Скайтрейн“.

— Но това е ветеран от Втората световна война — протестира Джони.

— Уверявам ви, че е бил грижливо поддържан, господин Тембо Кикуу.

Джони погледна въпросително към Карл.

— Какъв е обсегът му на действие, генерале? — попита Карл.

— Обсегът му е хиляда и петстотин морски мили при пълен товар, но този самолет има допълнителни горивни резервоари, които му позволяват да измине още петстотин мили. Лично съм летял, при това неколкократно точно на този самолет от Хараре до Найроби.

— Каква е товароподемността му?

— „Скайтрейн“ може да пренесе седемдесет напълно екипирани мъже.

— Значи ще трябва да направим три полета — заключи Джони. — Какво по ваша преценка би било минималното време за един полет, генерале?

— Можем да действаме, базирани в Кариба на северната ни граница. Полетът от Кариба до Казунду и обратно ще отнеме под седем часа.

— Не е нужно самолетът да каца в Казунду. Бойците ще скочат с парашут. Това означава, че още в първия ден ще можем да дислоцираме сто и четиридесет души на терен. Втората вълна ще пристигне рано на втория ден.

— Разполагам с доклад за настоящата боеспособност на Казунду. Те няма да могат да се противопоставят на нашите сили. Мисля, че още след първия ви удар оцелелите с готовност ще минат на ваша страна.

***

Четири дни по-късно Карл и Джони се разделиха на летището в Хараре.

Джони се качи на транспортен камион на зимбабвийската армия и бе откаран на повече от триста километра в долината на Замбези до военен тренировъчен лагер в непристъпната джунгла.

Лейтенант Самуел Енгвеняма го посрещна с добре дошъл и го придружи до жилището му в една от сглобяемите бараки. Там Джони се преоблече в бойна униформа и обу войнишките ботуши, оставени върху походното му легло. След това Сам Енгвеняма проведе импровизиран военен парад, за да му представи наличните сили.

Джони Конго остана доволен от видяното. В интерес на истината, бе очаквал нещо много по-лошо. Войниците определено не бяха американски морски пехотинци, но набитото му око разпозна високия им боен дух. С малко работа те щяха да станат достатъчно добри за онова, което ги очакваше.

Най-доволен обаче бе от Сам Енгвеняма. Той бе ветеран от многобройни мръсни сблъсъци из джунглата с родезийската армия на Йън Смит. Беше корав мъж с безстрастния поглед на канибал. Сам видя същото в Джони Конго.

През следващите дни Сам и бойците му трябваше да вложат всичко от себе си, за да бъдат на нивото на издръжливостта на Джони, но не можеха да се сравняват с него в боравенето с ножа, пистолета и автомата, а още по-малко с опита му в бойните изкуства и използването на джунглата. Не след дълго Сам Енгвеняма започна да се отнася с Джони с безусловен респект и лоялност.

Джони беше много взискателен и към края на третата седмица бе трансформирал хората си, ако не изцяло, поне донякъде, в морски пехотинци.

***

Междувременно Карл отлетя на север до Киншаса, столицата на Демократична република Конго. Това беше „Сърцето на мрака“ от новелата на Джозеф Конрад. Градът бе опустошен от десетилетия междуособици, в които по приблизителна оценка бяха загинали над пет милиона души. Това беше и мястото с най-много случаи на серопозитивни на глава от населението.

Конгоанските правителства идваха и падаха от власт. Корупцията се смяташе за нещо напълно нормално. Животът представляваше поредица от войни, масови изнасилвания и грабежи. Банди мародери без принадлежност към коя да е от признатите групи вилнееха из провинцията.

Някога в далечното минало, когато Долината на големия разлом бе разкъсала земната кора, тя бе разкрила огромно съкровище от природни залежи. Сред тях бе колумбиттанталит, наричан тук колтан. Този минерал представлява танталова руда, от която се добива метал с голямо значение за производството на кондензатори, мобилни телефони, пейсмейкъри, джипиес системи за глобално позициониране, лаптоп компютри, автомобилни системи за запалване, системи за противодействие на разбиването на ключалки, видеокамери, цифрови фотоапарати и всевъзможни най-съвременни устройства.

Осемдесет процента от известните залежи на колтан в света се намират в източната част на Конго, в пряко съседство с Казунду.

Борсовата цена на тантала е осемдесет долара на грам, докато на чистото злато е петдесет долара на грам.

Към минералите, добивани в Източно Конго, може да се причислят диамантите, както за индустриални цели, така и за бижутерията, каситеритът, волфрамитът и златото.

Всичко това са така наречените „конфликтни минерали“ и „кървави диаманти“, добивът на които Европа и Западът искат да ограничат и поставят под свой контрол. Парадоксът е, че индустриално развитите нации изпитват неутолим глад за същите природни богатства. Но с непрестанните опити за налагане на ембарго над тази продукция алтруистите тласкат цената й до астрономически нива.

Малкото кралство Казунду е разположено по границата на отдалечените и опасни източни региони, където местните жители, включително жените и малките деца, са принуждавани от въоръжените банди на намиращи се извън всякакво подчинение фракции да се трудят на смени от по четиридесет и осем часа в кални свлачища и срутващи се шахти на примитивни мини.

За човек като Карл Питър Банок тази ситуация можеше да се резюмира с една-единствена сладка и мелодична дума: „печалба“.

В Киншаса Карл се срещна тайно с трима мъже, които бяха в кръвна родствена връзка в новоизбрания президент на държавата.

Официалният език на Конго е френският — език, който Карл Банок владееше свободно, — така че нямаше никаква пречка пред преговорите.

Първоначално конгоанците бяха предпазливи и се държаха резервирано, макар Карл да им бе безрезервно препоръчан от висши членове на зимбабвийското правителство.

Малко по малко те се отпуснаха, докато Карл излагаше подробно разработения и убедителен план, според който съседната държава Казунду можеше да бъде трансформирана от забравен безполезен придатък без никаква реална стойност във важен канал, през който конфликтните минерали биха могли евтино и безопасно да се експортират.

Карл подчерта факта, че всичко това няма да им струва нищо в твърда валута. Необходимо бе само правителството на Демократична република Конго да извърне поглед на другата страна, когато крал Джъстин, омразният и брутален тиран, бъде свален от власт в полза на неговия миролюбив и образован племенник крал Джон Тембо Кикуу, който е и законен наследник на трона. Естествено, след извършване на смяната на монарха Конго ще постави малкия си съсед под своя опека и ще защитава интересите му в ООН и Африканския съюз, ако разбира се, промените в монархията станеха обект на подробно разследване.

По този начин щеше да се гарантира, че доставката на кървави минерали през границата няма да бъде затруднена от превзетостта на американското и западноевропейските правителства.

В крайна сметка бе постигнато споразумение конгоанското правителство да информира по дипломатически канал крал Джъстин, че Карл Банок и неговите помощници биха желали да се срещнат с него, за да обсъдят схема за изграждането на луксозен туристически курорт и спацентрове по бреговете на Казунду. Щеше да му бъде съобщено, че тези посетители разполагат с десетки милиони долари, които желаят да инвестират в този проект.

Срещата завърши усмивки, ръкостискания и сърдечна раздяла.

***

Карл и Джони се събраха пак заедно в кралския апартамент на хотел „Мейклес“ в Хараре. Те споделиха един с друг стореното от всеки и внесоха последните уточнения в основния план.

На следващия ден Джони представи Карл на лейтенант Сам Енгвеняма. Карл остана във възторг от него.

Той не си падаше много по екшън изпълненията, но разпознаваше и ценеше инстинкта на убиец у другите. Не се нуждаеше от препоръките на Джони, за да види, че Сам е корав мъж. Затова кимна одобрително на Джони и изслуша заповедите му до Сам, а те бяха да влезе в Казунду под прикритието на обикалящ безработен, който си търси работа, и да проведе първоначална рекогносцировка.

Единственият достъпен начин за влизане в Казунду бе с кръстосващия из езерото параход. Сам долетя с полет на „Еър Замбия“ от Хараре в пристанището Кигома на източния бряг на Танганика. В тоалетната на летището той се преоблече по подходящ за ролята си начин. После се качи на „Леимба“, който бе всъщност стара германска канонерка още от времето на Първата световна война.

На борда на парахода имаше общо около двеста пасажери. Всички без изключение се бяха изнесли на откритата палуба. Нямаше тоалетни, което не притесняваше никого — независимо от пола, при нужда всеки се облекчаваше през перилата.

Отне им четири дни и осем акостирания в различни пристанища, преди „Леимба“ да навлезе в акваторията на красивото пристанище Казунду. Сам бе един от само шестимата пътници, които слязоха. Бяха посрещнати на кея от двама въоръжени, които наредиха на новопристигналите да отворят багажа си. След това войниците започнаха да ровят из различните пакети и кашони в търсене на нещо, което да им хареса. Една от пътничките беше съвсем млада майка, понесла бебето си във вързоп на гърба. Смеейки се, един от войниците даде оръжието си на Сам със заръката да му го подържи, и отведе момичето в обществената тоалетна в края на пристана. След малко тя се върна, кикотейки се, все така с вързопа на гърба си, във видимо повишено настроение след случилото се.

Сам върна автомата на войника. Но по време на отсъствието му се бе възползвал от възможността да го прегледа. Представляваше копие „VZ 58“ от 50– те години на руския „АК 47“. Металът на цевта бе загубил синкавия си отблясък на легирана стомана, а пълнителят беше празен. Сам се усмихна, представяйки си срещу каква съпротива ще се изправят, когато се върнат в Казунду с по-сериозни намерения.

Той напусна пристанището и влезе пеша в селото, като спираше всеки срещнат по пътя си, за да попита има ли някакъв шанс да намери работа. Всички бяха облечени в парцаливи дрехи. Лицата им бяха изпити, а израженията изплашени или напълно апатични. Много хора бяха пред умиране от глад. Повечето го отбягваха, без да отговорят на въпросите му.

Сам прекоси изоставената самолетна писта, която се намираше на пътя му към замъка. Прецени, че техният „Дакота Скайтрейн“ няма да има никакъв проблем с приземяването, ако от нея се разчистеха по-големите отпадъци, които я замърсяваха. Шепа въоръжени — милиционери? — и жените им се бяха настанили в руините на някогашния терминал за пътници. За разлика от досега срещнатите казундийци тези изглеждаха добре нахранени.

Изкачи пътеката до построения на върха замък и клекна в двора редом с просяците и другите търсещи работа, но погледът му не спираше да изучава плана на сградата. Тя имаше само един вход, който гледаше към езерото. Вратата на портата висеше на пантите си. Беше ясно, че не е била затваряна от години.

Въпреки великолепната гледка на езерото и гористите хълмове откъм вътрешността над всичко бе надвиснала отровната атмосфера на пълна безнадеждност.

След известно чакане нещо да стане бе отворена една от вътрешните врати на замъка, през която излязоха четирима въоръжени, заповядаха на тълпата да се разпръсне и без да чакат, започнаха да прилагат заповедта си с прикладите на автоматите. Един от тях удари Сам в лицето. Когато Сам инстинктивно понечи да отвърне, въоръженият мъж отстъпи назад и насочи дулото в лицето му, като едновременно с това зареди патрон в цевта на оръжието си.

— Хайде! — ухили се той. — Опитай!

Сам сдържа гнева си, отвърна на погледа на мъжа в продължение на няколко секунди, докосна кървящата си устна и тихо отговори:

— Ще запомня лицето ти и ще се върна — обеща той, обърна гръб на предизвикващия го пазач и излезе през все така гостоприемно разтворената врата.

Три дни по-късно Сам се качи пак на борда на „Леимба“ и се върна в Кигома на източния бряг на езерото. Докато „Леимба“ пускаше котва на кея за пасажери, Сам забеляза голям катер на дрейф в залива. Една от задачите, възложени му от Джони Конго, бе да е нащрек точно за този морски съд и да събере за него колкото е възможно повече информация. Катера го нямаше, когато бе влязъл в Казунду, но ето че сега се бе върнал отнякъде.

Облечен отново в новите си стилни дрехи, Сам се отправи към офиса на началника на пристанището, който се намираше в началото на кея, и заговори седящия на верандата служител. От него научи, че катерът принадлежи на държавната администрация на окръг Кигома и се използва основно от губернатора на провинцията в работата му, но понякога се давал под наем на други лица.

Служителят увери Сам, че катерът е много надежден и може да прекоси езерото до отсрещния бряг дори при най-силен вятър и възможно най-тежки атмосферни условия.

Джони Конго му бе възложил още една задача. Кигома бе важен център за разпределяне на храна за цялата западна страна на езерото. Сам си купи срещу петдесетдоларова банкнота цялото внимание на местния мениджър, след което двамата с него обсъдиха доставката на големи количества царевично брашно — основната диета в Африка. Мениджърът го увери, че може да му предостави произволно количество от тази стока, практически без предварителна заявка.

Късно следобеда Сам хвана полета за Хараре и се яви да докладва на Джони Конго и Карл. Разговорът се проведе на суахили и Карл не разбра нищо. Джони обаче слушаше напрегнато, зададе накрая няколко въпроса, след което се облегна в креслото си и скръсти ръце.

— Е, Карл, момчето ми — каза той, — всичко е уредено. Имаме сърдечната покана на чичо ми да го посетим, като донесем с нас десетте си милиона долара. Вече сме на път за дома.

Карл поглади брадата си и се замисли.

— Мисля да те пусна напред — колебливо предложи той. — Ще те последвам веднага щом ми се обадиш.

Познавайки Джони — а той го познаваше много добре, — Карл нямаше никакви съмнения, че след пристигането му в Казунду въздухът ще посинее от свистящи куршуми.

— Обаждам ти се сега, момчето ми. Не искам да пропуснеш нищо от забавлението — сърдечно го покани Джони и раменете на Карл примирено увиснаха.

***

На кея за пътници на пристанището в Кигома Карл направи последен опит да се измъкне от надигащата се опасност. Той вдигна ръка над очите си и се загледа към езерото. Ранното слънце още не бе успяло да стопи утринната мъгла.

— Изглежда ми много бурно — отбеляза той. — Мисля, че предстои буря. Не съм добър моряк. Май ще е най-добре да…

— Да, пич. Съгласен съм с теб — прекъсна го Джони. — До отсрещния бряг има петдесет километра. Така че ще е най-добре да си размърдаме задниците и да действаме. — Той взе сака на Карл и го хвърли през перилата на катера върху откритата палуба. После сграбчи Карл за ръката и го забута напред по трапа.

Когато пред тях се появиха замъкът и пристанището на Казунду, Джони се обади по сателитния си телефон. Докато чакаше пилота на летящия към тях „Дакота Скайтрейн“ да му отговори, той се взираше в небето на юг, макар да знаеше, че е твърде рано, за да различи самолета в кълбящите се дъждовни облаци.

— Това е критичният момент, белокожко — предупреди той Карл. — Ако е станала някаква издънка, ако някой ни е изпял на онези копелета… — и посочи с брадичка събралата се на пристана в Казунду група официални посрещани, — … те ще ни направят задниците на решето, преди даже да сме стъпили на кея.

Карл не каза нищо, но красивото му лице леко позеленя.

В този момент се разнесе гласът на пилота на приближаващия зимбабвийски самолет.

— Тук е „Пилешка супа“ — каза той.

— Тук е „Квачка“. Докладвай… — нареди му Джони.

— Четиридесет и две минути до скока.

— Прието. Продължавай — каза Джони. — Край.

Внезапно чакащите на пристана започнаха да махат с ръце, а приветствените им възгласи стигнаха до ушите им през стесняващата се ивица вода, разделяща ги от тях. Карл се надвеси през перилата и шумно и обилно повърна в езерото.

Негово величество бе изпратил древния си ландроувър от замъка, за да ги вземе… Това бе единствената кола в движение в цялото кралство. Джони, Сам и Карл се качиха в нея, а четирима от въоръжените охранители започнаха да я бутат, за да запали. Когато моторът изрева, те скочиха на стъпенките отстрани и се вкопчиха в дръжките отвън.

Към върха на хълма ландроувърът започна да сдава багажа. Ауспухът забълва син пушек. Охранителите скочиха като по сигнал и избутаха тежката машина през последните петдесетина метра, за да я вкарат през портала във вътрешния двор на замъка.

Висящата тук сган бе разчистена и сега дворът бе безлюден. Но в мига, в който двигателят на колата изгърмя за последен път, преди да заглъхне, придворният камерхер излезе през парадния вход, придружаван от малка свита, за да ги посрещне. Беше дебел, с полюшващи се почти женски гърди, облечен само в мъжка пола от бели маймунски опашки.

Спря на прага и им направи знак да се приближат. Тримата слязоха от ландроувъра и тръгнаха нагоре по стъпалата. Джони и Сам носеха кожени куфарчета. Карл вървеше зад тях. Минаха през портала, предвождани от танцуващия камерхер, и поеха през поредица от абсолютно необзаведени и неукрасени с нищо салони за прием. Трябваше да си проправят път през групичките жени, клечащи край огньове за готвене, накладени направо върху покрития с красиво подредени керамични плочки под. Стените и високите тавани бяха почернели от саждите на откритите огньове. По пода се въргаляха боклуци и животински изпражнения. Голи негърчета със засъхнали сополи пищяха и виеха, търкаляйки се по мръсните плочки като кутрета. Те обаче се смълчаха и ококориха любопитно големите си черни очи при преминаването на тримата непознати. Спящите кучета се разбудиха и се втурнаха напред с яростен лай, но Джони Конго ритна водача на глутницата в корема с такава сила, че кучето се превъртя във въздуха, падна и се плъзна по плочките, квичейки в шок и агония. Останалите веднага се разбягаха панически.

Въздухът смърдеше на немити човешки тела, пушек от дърва и открита канализация.

Когато наближиха входа в края на залата, камерхерът запя с фалцет и се загърчи в ревматичен танц.

— Какво казва? — неспокойно се поинтересува Карл.

— Ролята му е да възхвалява краля — обясни Джони и започна да превежда: — Описва ни как крал Джъстин, могъщият слон, поглъща дърветата на гората и ги изсира върху главите на враговете си.

Влязоха в тройната зала. На повдигнат подиум до далечната стена крал Джъстин седеше на трона си от слонски бивни. Както бе изобразен на официалния му портрет в интернет, той бе грамаден мъж, облечен в пола от леопардова кожа и с тюрбан. Брадата му беше гъста, сива и къдрава. Очите му бяха налети с кръв и от него лъхаше на бира от просо. В скута си държеше голямо глинено гърне, явно пълно с тази домашно приготвена напитка.

В краката му седяха две млади гологърди момичета на възраст на женитба. От двете му страни се бяха строили неговите телохранители.

Те бяха шестима на брой. „Униформите“ им бяха от избледнели джинси до поли от козя кожа. Всички бяха босоноги. Единият бе момче на не повече от тринайсет години. Руският автомат, на който се подпираше, стигаше на височина до плещите му.

— Мили боже! — тихо ахна Карл. — Онзи там само дето не е бебе.

— Но вероятно е убил повече хора, отколкото ти мухи — предупреди го Джони Конго. След това каза на английски на Сам Енгвеняма до себе си: — Поздрави старото копеле по традиционния начин и му кажи, че славата му стига чак до Америка. И че мъжете шепнат името му, свивайки се от страх и дълбоко уважение.

Сам повтори поздравите на суахили, на което крал Джъстин кимна и мрачното му изражение видимо просветна. После каза на инхуту на камерхера до себе си:

— Кажи, че имам удоволствието да приветствам тези хора в Казунду. Съобщиха ми, че той е богат човек, който притежава хиляди крави. Тези две момичета… — И той ги сръчка с босите си нозе: —…са негови жени, докато е мой гост.

Камерхерът направи дълбок поклон пред краля, след което се обърна към посетителите и повтори всичко на суахили. Сам Енгвеняма го преведе на английски.

Карл се усмихна на Джони.

— Курвата отляво ще ти лепне сифилис, а тази отдясно — СПИН. Избирай на воля…

Мъчително безсмисленият разговор с Негово величество продължи да се точи, а Джони поглеждаше часовника си от време на време.

— Дакотата закъснява с четири минути — тихо изръмжа той на Карл. — Надявам се пилотът да не се е изгубил. — Изведнъж настроението му се подобри: — Ето го… идва!

Карл наклони глава и дочу ритмичното боботене на многовитлов самолет. Звукът бе едва доловим, но бързо се засилваше. Джони напусна групата пред трона и с няколко бързи крачки стигна до отворените врати, извеждащи до бойниците и пътеката между бойните кули на замъка. Излезе на открито и погледна нагоре и на юг.

Големият тежкоподвижен самолет правеше остър вираж, спускайки се към изоставената писта. Намираше се на височина по-малко от двеста метра, когато от люка скочи първата човешка фигура, пропадна в течение на няколко секунди, след което над нея се разтвори куполът на парашута и свободното падане премина в контролируемо спускане. Останалите го последваха на малки интервали, като командосите скачаха и от двете страни на фюзелажа. Небето изведнъж се изпълни с белите цветове, подобно на ливада с маргарити в ранна пролет.

Джони се извърна и се хвърли назад към трона, истерично крещейки на инхуту:

— Бягайте! Бягайте…! Врагът е тук. Ще ни избият!

Нито кралят, нито някой от поданиците му се учудиха на неочакваното проговаряне от Джони на техния език.

Момичетата скочиха на крака и се втурнаха към вратата на харема с ужасени писъци.

Крал Джъстин надигна с мъка туловището си и посочи с пръст на охраната си вратата към бойниците зад парапета. От устата му хвърчаха слюнки и се посипваха върху бялата му брада. Хората му изтичаха натам, хванали за стрелба автоматите си, зареждайки с тракане патрони в затворите. В един момент всички се озоваха с гръб към Джони и Сам.

Джони тихо прошепна на Сам с ъгълчето на устата си:

— Добре, Сам, сега е моментът…

Карл Банок се просна по лице на пода, обхванал главата си с ръце и притиснал буза в мръсните плочки. Вече лекичко скимтеше от ужас.

Джони и Сам извадиха оръжията си. И двамата бяха избрали 9-милиметрови картечни пистолети „СУ-75“. Бяха ги скрили в куфарчетата, които носеха. Издължените пълнители за по трийсет патрона вече бяха прикрепени към пистолетите. Късите цеви не гарантираха точност на по-далече от двайсет и пет метра, но в случая разстоянието бе два пъти по-малко. Предпазителят бе поставен на единична стрелба. Започнаха да стрелят.

Джони свали първо чичо си, съзнателно забивайки два куршума в долната част на гръбнака му. Възрастният човек падна на колене и се заклати в опит да запази равновесие, но накрая рухна по очи. Джони без забавяне се обърна към момчето войник, което беше не по-малко опасно от останалите телохранители. Застреля го в главата и го видя да пада. Автоматът изтрака по плочките до падналото тяло.

Междувременно Сам бе свалил две от своите мишени. Останалите от охраната се обърнаха към тях с изумени изражения. Джони и Сам стреляха едновременно и паднаха нови двама. Един от все още живите успя да изстреля откос, който улучи камерхера и го отхвърли назад.

Джони и Сам се прицелиха в него едновременно. Сам го улучи в лявото рамо, но куршумът на Джони попадна в разтворената му уста точно когато той бе опитал да изкрещи някакво предизвикателство. Двата му долни резеца се счупиха при венците, а куршумът излетя през тила му. Охранителят падна тежко назад. Зад него последният оцелял беше захвърлил оръжието си и тичаше към вратата, извеждаща към укрепленията. Сам го пропусна, но Джони го улучи точно над лявото коляно, разтрошавайки бедрената му кост. Мъжът падна по лице и запълзя към отворената врата, влачейки крака си, като оставяше зад себе си лъскава кървава следа по каменните плочи. Джони вдигна пак оръжието си, за да го довърши, но Сам го спря.

— Този е мой. Познавам го. Длъжник съм му.

Джони свали дулото на пистолета към пода.

— Хубаво, Сам, твой е — съгласи се той.

Сам излезе на площадката и смени пълнителя на картечния си пистолет с пълен. Застана пред ранения и тихо, но заплашително, му каза на суахили:

— Погледни ме, другарю. Позна ли ме?

Мъжът погледна нагоре към лицето му. Очите му бяха пълни със сълзи на шок и болка. Сам продължи:

— Аз съм онзи, когото удари с приклада в устата. Обещах ти, че ще се върна. Ето ме…

В погледа на мъжа изплува досещане. Той видя по лицето на Сам какво го чака.

— Добре! — каза Сам. — Виждам, че си спомни.

Той бавно го обиколи, докато направи пълен кръг. Изстреля куршум в задната част на здравото коляно и разтроши костта. После стреля още два пъти в долната част на гърба, като напълно прекъсна гръбначния му стълб. И двете рани бяха смъртоносни, но смъртта нямаше да дойде бързо.

В тройната зала Джони отиде до сврелия се в един ъгъл Карл, който продължаваше да скимти и да лежи с ръце върху главата си. Джони го побутна с крак.

— Всичко е наред, Карл, момчето ми. Тате прогони торбалан. Вече можеш да излезеш изпод одеялото и да ме видиш как се сбогувам с моя чичо Джъстин.

Карл свали ръце и плахо се огледа. Видя, че противниците са обезвредени. Усмихна се облекчено и се изправи на крака.

— Не исках да ви преча. Не ме беше страх… наистина — неубедително измънка той.

— Естествено. Знам, че си смел малък герой. Просто не обичаш острите звуци — обясни му Джони собственото му поведение.

Карл го последва до мястото, където лежеше крал Джъстин. Изправен над проснатото на пода тяло, Джони презареди картечния си пистолет с нов пълнител.

— Още диша — радостно извика той и потупа Карл по рамото. — Убивал ли си някога човек, малкият ми?

Карл поклати със съжаление глава.

— Никога не ми се е удавал такъв шанс. Винаги е имало друг, който да го свърши вместо мен.

— Е, сега имаш този шанс. Можеш да довършиш чичо Джъстин. Харесва ли ти това, белокожко?

Лицето на Карл светна.

— Да, мамка му! — възкликна той. — Благодаря ти, чернилко… винаги съм искал да опитам.

Джони му подаде картечния пистолет, а Карл непохватно го пое.

— И… какво да правя сега с него?

— Насочи го към стария мръсник и дръпни спусъка.

Карл насочи, без да се старае особено, пистолета към тялото на краля, извърна глава и затвори очи. Дръпна спусъка със сила, от която показалецът му побеля. После отвори очи и се обърна пак към Джони:

— Нещо., не стреля — оплака се той.

— Не насочвай това нещо към мен — внимателно отмести дулото на пистолета от себе си Джони. — Първо, трябва да освободиш предпазителя. Сега опитай пак. Но този път не затваряй очи.

Карл отново се прицели, напрегна тяло и задържа спусъка дръпнат. Пълнителят се изпразни със звука на раздирана коприна и куршумите разкъсаха гърба на възрастния мъж като верижен трион. След това оръжието затихна.

— Пак спря да стреля, Джони — оплака се Карл.

— Това е, защото ти изстреля всички куршуми.

— Мъртъв ли е вече?

— Би трябвало. Не виждаш ли… едва не си го прерязал на две. Но ти беше кеф, нали, Карл?

— И още как! Това беше страхотно. Благодаря ти, Джони.

— На твое разположение съм, малкият ми. По всяко време.

Без да бързат, те излязоха на бойниците, за да наблюдават кацането на последните зимбабвийски парашутисти на пистата под хълма. Групата десантници веднага започна да обезопасява района. Отнякъде се разнасяха единични изстрели. Дакотата обикаляше хълма на ниска височина и Джони се обади на пилота по сателитния телефон.

— Отлична работа, „Пилешка супа“! Когато се върнеш, пистата вече ще е използваема. Ще я маркираме с копринените парашути.

Дакотата се насочи на юг и Джони се обърна към Сам:

— Иди там долу и поеми командването на твоите хора. Искам да задържите колкото може повече местни, преди да са се изпокрили в джунглата. Организирай ги да започнат разчистване на пистата. Рано е да празнуваме, преди всички десантници да са кацнали и с тяхна помощ да сме установили пълен контрол над страната.

Сам и зимбабвийците му успяха да разчистят част от пистата преди смрачаване, когато дакотата се върна. Самолетът кацна и разтовари нови шейсет души, както и провизии за следващите десет дни. Преди слънцето окончателно да потъне зад хоризонта, дакотата излетя и се отправи към Хараре за следващия си курс.

Следващите четири дни преминаха в прехвърляне на останалите зимбабвийски части от Кариба, както и в доставката на още припаси, които трябваше да им осигурят съществуването през идните няколко месеца. После катерът достави от Кигома голям товар царевично брашно.

Още при първите изстрели малката армия на крал Джъстин, както и цялото население на Казунду изчезнаха като дим във ветровит ден.

Това не разтревожи особено Карл и Джони. Заклещени между езерото и джунглата, нещастните хорица нямаха никакъв избор. Те отлично знаеха какво ги чака на границата с Конго от другата страна — щяха да бъдат задържани и впрегнати на работа при нечовешки условия в опасните шахти на мините, докато не свършеха от глад, удавени под кални свлачища или затрупани от срутвания под земята.

След приключване на началните приготовления Джони прелетя с дакотата на ниска височина по брега на езерото и джунглата зад пристанището.

Самолетът имаше монтирана под фюзелажа 700-ватова озвучителна уредба „Скай шаут“. С нейна помощ крал Джон Кикуу Тембо се обърна на инхуту към поданиците си. Гласът му отекна от хълмовете:

— Крал Джъстин е мъртъв! Аз съм новият ви крал. Аз съм крал Джони. Искам от вас абсолютна лоялност и пълно подчинение. В замяна ще се грижа за вас и ще ви нахраня. Елате на старото летище под замъка. Не се страхувайте. Няма да ви сторя нищо лошо. Самолетът докара цяла планина царевично брашно за вас и това значи край на глада. Вашият нов крал Джони ви обича. Той няма да ви стори нищо лошо, напротив, ще ви даде работа и ще ви плати с много сребърни шилинги.

Не бяха изминали и няколко часа и първите сред новите поданици на Джони се показаха, за да проверят истинността на кралските уверения. Разбира се, само глупак би приел доброволно такава задача. Така че не ставаше дума за смелчаци, а за принудени да го направят. Това бяха три кльощави момичета, които нямаха и десетгодишна възраст, само по окъсани набедрени препаски. Те се държаха за ръце и плачеха от ужас.

Когато зърнаха чакащия ги на пистата Джони Конго, те се обърнаха и пищейки, побягнаха обратно към прикритието на джунглата. След малко отново бяха избутани напред от родителите им, но все така се притискаха едно в друго и плачеха. Негово величество ги потупа по главичките и даде на всяко шепа сладкиши, парче ярко оцветена басма и по голям черпак царевично брашно, загърнато в бананов лист. Тройката изтича обратно със съкровищата, които бързо им бяха отнети от чакащите ги възрастни.

След кратка пауза трите малки героини излязоха отново, този път водейки майките и по-голямата част от роднините си от женски пол. Воините на племето все още бяха недоверчиви. Жените получиха порционите си и изтичаха обратно при мъжете си, като викаха радостно. Следващата група изпратени бяха момчетата. Когато и те оцеляха след първата си среща с новия крал Джон, мъжете набраха смелост да се появят сами.

Не след дълго летището се изпълни с шумна тълпа, празнуваща смъртта на стария крал и възкачването на трона от слонова кост на щедрия нов монарх на Казунду.

Сам Енгвеняма и бойците му обикаляха и разпределяха мъжете и жените в работни батальони. Първата задача, която ги очакваше, бе ремонтът и удължаването на пистата, за да може тя да приема по-тежките транспортни самолети. След това щяха да се съсредоточат в разширяването на малкото пристанище за приемането на кораби, натоварени със строителни материали и тежко оборудване.

***

Първият самолет, който се приземи на новата писта, беше „Антонов Ан-124 Кондор“, произведен през 1985 година и летял хиляди часове в руската армия, преди да бъде продаден. Беше турбовитлов с четири двигателя — един от най-големите в обръщение, с огромна товароподемност. Карл Банок бе шестият му регистриран собственик. Беше го купил от търговец на излишно военно оборудване в България. Самолетът се обслужваше от двама пилоти от запаса, уволнени от руските военновъздушни сили поради навършване на възраст. И двамата отчаяно се нуждаеха от работата, така че Карл ги получи, както и самолета, на съвсем достъпна цена.

С ремонтираните двигатели, монтирани в Дубай, кондорът имаше достатъчен обсег за полет без междинно кацане от Казунду до Хонконг или Техеран. Един от най-големите купувачи на конфликтната колтанова руда беше комунистически Китай. Иран също отчаяно се нуждаеше от танталит, за да продължи ядрената си програма. Карл и Джони вече можеха да обслужват най-големите си клиенти с доставки едва ли не до входната им врата.

Първото карго, с което кондорът кацна в Казунду, бе огромен дизелов генератор за захранване на замъка, както и сателитна антена, и всичкото електронно оборудване, нужно на Карл за постоянна връзка със световните финансови пазари. Със същия полет пристигна и екип от седмина високоплатени експерти, който инсталира и пусна в действие това оборудване.

На борда на „Антонов“ пристигна и лекар. Той бе приел да работи на щат за новото правителство на Казунду и най-вече да бъде на денонощно разположение на Карл, който бе поразен от хипохондрия в начална фаза.

От същия български дилър, доставил кондора, Карл закупи и две десантни амфибии за дислокация, някога използвани от руските военноморски сили. Бяха им монтирани нови двигатели и бяха доставени с търговски кораб от българското черноморско пристанище Варна до Дар ес Салам, главното пристанище на Танзания. Кондорът отлетя до там и ги пренесе една по една в Казунду. Те можеха да пресичат езерото при Кигома за по-малко от два часа и да доставят с всеки курс по петдесет тона цимент и други тежки и обемисти строителни материали.

Докато се разгръщаше цялата тази дейност, Джони Конго подбра сред поданиците си всички бивши военни, използвани от покойния му чичо. Избраните бяха изумени от способността му да ги идентифицира толкова бързо. Джони си бе спечелил репутацията, че притежава свръхестествени сили, което в огромна степен се дължеше на благоговението, което будеше сред поданиците си. Никой от тях така и не се досети, че те бяха най-охранените сред цялото население на Казунду и подборът им се свеждаше просто до забелязването кои имат най-големи кореми.

Джони ги предаде на Сам Енгвеняма със задачата да бъдат тренирани като войници и полицаи, и да се грижат техните братя и сестри да не спират да се трудят. Все пак чупенето на глави и ритането на задници беше избраният от самите тях начин да си вадят хляба.

Те се заловиха за работа с наслаждение и започнаха да служат на крал Джон и белокожия му министър-председател, Негово превъзходителство Карл Питър Банок.

***

След като структурата на новото казундийско правителство бе създадена и заработи гладко, Джони сформира тежковъоръжена група от трийсетина нови телохранители. Изпрати емисари да уведомят местните конгоански главатари, че възнамерява да ги посети, а после, придружаван от Сам Енгвеняма и бодигарда си, прекоси границата с Демократична република Конго. Карл реши да се въздържи от присъединяване с извинението, че не е подходящ за тази работа, понеже не владее нито един от местните езици, а и е важно да следи изкъсо динамиката на глобалните финансови пазари. За разлика от предишни случаи, този път Джони не отхвърли извиненията му, а го остави с влажна целувка по устните.

Обиколката на Джони из източните провинции на Конго премина триумфално. Всяка отделна провинция бе под управлението на местен главатар, който притежаваше частна армия. Всички вождове изслушаха със зле прикривано задоволство обясненията на Джони, че е готов да плаща с американски долари за всяка унция колтанов концентрат, всеки грам злато, всеки карат диаманти и всеки чувал каситерит или волфрамит, които му бъдат доставени на казундийската граница, където Джони вече бе назначил собствен оценител, който да приема и проверява чистотата на рудата и минералите.

Джони специално подчерта пред главатарите, че за тях не съществува никакъв риск. Те нямаше да изпуснат стоката от очите си, докато не видеха парите в ръцете си.

Бяха изминали само няколко седмици след обиколката на Джони, когато на границата започнаха да пристигат дълги колони носачи. Те бяха водени от въоръжени мъже и пришпорвани да бързат с викове, ритници и бичове. Носачите бяха основно жени, буквално залитащи под чувалите суровини, които те балансираха на главите си. Мъжете и децата бяха по-полезни под земята в примитивните мини.

Тежестта на всеки товар бе индивидуално подбрана според силата и издръжливостта на носачката. Когато някоя от тях паднеше, тя беше вдигана с бич на крака и принуждавана да продължи да върви. Ако не успееше да стане, товарът й бе разпределян между останалите пред нея, които и без това бяха на границата на издръжливостта си.

Жертвата след това биваше застрелвана, а трупът й оставян на пътеката като предупреждение за следващите.

Пътят до Казунду през гористите хълмове скоро бе очертан не само от преминалите по него хиляди крака, но и от вонята на трупове, разлагащи се по протежението му.

Много скоро бе събрана достатъчно колтанова руда за първия полет на „Ан-124 Кондор“ до Хонконг. Кондорът имаше заповед на връщане да спре в Тайланд за зареждане с гориво и за да качи на борда си няколко млади тайландски проститутки — както мъже, така и жени. И Джони, и Карл намираха дребните тайландски тела за особено привлекателни. Най-вече харесваха тайландските травестити, които напълно съответстваха на влечението им и към двата пола.

Джони и Карл старателно избягваха всякакъв физически контакт с местните казундийци, които — за разлика от внимателно подбраните тайландци — бяха подобие на вървящи скелети, поразени от всевъзможни венерически болести.

След първите две години управление на Джони, когато печалбата от търговията с конфликтни суровини и от финансовия гений на Карл бе неохотно утроена от попечителите на „Сеемен тръст Хенри Банок“ двамата насочиха колективната си енергия и огромно състояние към трансформирането на замъка на върха на хълма от отвратителна руина в искрящ брилянт в обкова на езеро, планина и пищна джунгла.

За реализацията на тази идея те привлякоха архитекти, паркостроители, хидроинженери, строители със специализирани умения. Внесоха през езерото висококачествени строителни материали. Изкупиха от търгове по света редки и красиви предмети, различни видове екзотична дървесина, картини, коприна, керамика и други предмети на изящното и приложното изкуство. Започнаха да изпомпват вода от езерото за висящата градина на върха на хълма, която след това минаваше през подземни пещери и надземни басейни, за да се излее надолу в изящно сътворени водоскоци и водопади, които се връщаха отново в езерото, от което се бяха възнесли.

За помощ в реализирането на този шедьовър Карл Банок избра видния американски архитект и носител на международни награди Андрю Муркрофт от „Муркрофт и Хей“, който някога бе проектирал имението на Форест Драйв, построено от Хенри Банок за неговото семейство.

Карл изпита болезнено удоволствие да използва човека, избран от приемния му баща, когото бе унищожил и чието семейство бе на път окончателно да затрие.

***

Карл бе запазил внимателно няколко копия на документалния филм, който бе възложил на Амарантус, мексиканския кинооператор на порнофилми. На Карл и Джони така и не им омръзна да го гледат. На всеки няколко седмици те сядаха и цяла вечер захласнато гледаха по няколко пъти целия филм. Последната борба на Бриони в калта и мръсотията на кочината с грамадния Анибал ги караше да се заливат от смях.

На финала те имитираха в синхрон смъртния й вопъл към баща й — онзи покъртителен вик, който бе убил Хенри Банок.

— Татко!

В един такъв момент на Джони му хрумна уникална идея.

— А защо не си построим наша кочина?

Карл възприе идеята с ентусиазъм.

— Чернилко, ти си направо гений. Това е гениално. Така ще си имаме наше шоу на живо, когато ни се прииска.

— Ще бъде много добре за дисциплината тук. Ядоса ли ни някой, ще нахраним с него прасетата, като накараме другите да гледат — разшири Джони предложението си, а Карл се закиска като ученичка и го прегърна с благодарност.

— Можем дори да построим амфитеатър като Колизеума в Рим… нали се сещаш, където древноримските императори са принуждавали гладиаторите да се бият до смърт един срещу друг, хранили са лъвовете с красиви жени и са измисляли най-различни хубави неща?

— Никога не съм чувал за тях, но онова, което ми разказваш, ми харесва. Онези пичове трябва да са страхотни. Не е зле някой път да отидем и да погледаме.

— Е, закъснели сме с около две хиляди години за това — осведоми го Карл. — Но ние сме също толкова готини като онзи, дето е носил венец от листа на главата си. Както е казал той, можем да имаме всичко, което пожелаем, защото сме мегабогати и суперготини.

— Да не мислиш, че прасетата са суперготини, белокожко? — презрително изсумтя Джони. — Ние можем да измислим нещо по-добро от някакви прасета. Какво ще кажеш за лъвовете, пич? Тук е Африка, за бога! Лъвовете са по-готини от прасетата, откъдето и да ги погледнеш.

Карл се замисли над предложението за момент и изведнъж стана сериозен.

— Лъвовете не ми харесват — неодобрително поклати глава той. — Опасни са, мъжки!

— Че какво им е опасното на няколко лъва в клетка? — осведоми се Джони.

— Могат да бягат по-бързо от прасетата, ако избягат от клетката. Сещаш ли се? Какво ще стане, ако един от тях се измъкне от клетката? А…? Не, не искам да съм там, когато това се случи.

— Хубаво… какво бяга бавно, но яде хора? — замисли се Джони над собствения си въпрос.

— Колко бързо бяга крокодилът, Джони? Имаш ли някаква представа?

— Виждал съм снимки на крокодили, човече. Имат къси крака. Няма начин да бягат толкова бързо, колкото лъвовете.

— А откъде можем да намерим няколко големи крокодила канибали, Джони?

— Ако бавно се завъртиш и погледнеш зад гърба си, ще видиш най-голямото шибано езеро на света.

Карл послуша съвета му и се завъртя в стола си. Седяха на бойната пътека зад бойниците и гледката към езерото бе изумителна.

Това не попречи на Карл да го поправи със строг тон:

— Това не е най-голямото, а само второто по големина езеро на света.

— На мен ми изглежда като най-голямото — отхвърли поправката му Джони. — Обзалагам се, че в него има няколко чудовищно големи крокодила, белокожко.

— Ще видя какво пише по въпроса в интернет — каза Карл, стана и влезе в тройната зала, която бе превърнал в свой комуникационен център. След малко излезе отново със самодоволно изражение: — Налей ми още една бира, чернилко. — Настани се на стола си и продължи: — Почерпи и себе си. Заслужаваш я. Прав си и за двете неща. Крокодилите не могат да бягат толкова бързо, колкото човека, да не говорим, че никога не биха те преследвали. Тези крокодили дебнат от засада, а не преследват. Няма никога да ги видиш да те приближават, особено ако си близо до вода. Дотук едно на нула за теб. — Карл отпи дълга глътка от бирата и се оригна. — Две на нула, защото езерото Танганика и вливащите се в него притоци… — Той посочи вътрешното море със замах: —… е абсолютната родина на Crocodylus Niloticus.

— Какво, по дяволите, е това?

— Това е нилският крокодил, Джони, момчето ми. Твърди се, че в езерото имало един, който бил дълъг седем и половина метра. Дори си имал име — наричали го Гюстав. Казват, че можел да погълне голямо сукалче като теб, дори без да го дъвче.

— Нека само пробва това някой от тези мръсници — войнствено се закани Джони, после отметна глава назад и изрева: — Сам! Самуел! Домъкни мързеливия си задник тук!

Сам бавно излезе на пътеката, без никак да се впечатли от обръщението на Джони. Джони бе престанал да си мери приказките, след като двамата бяха станали истински и доверени братя по оръжие. Сам се бе издигнал до заместник-командващ, втори в йерархията след краля, след превземането на Казунду, когато всички останали зимбабвийски войски бяха репатрирани. Джони веднага го беше повишил в чин полковник. Заплатата му беше няколко пъти по-висока от получаваната в зимбабвийската армия. Сред допълнителните привилегии бе тази, че той бе трети поред след Карл и Джони при посещенията на дамите от Азия. Самуел Енгвеняма беше много щастлив човек.

— Здравейте, кралю. Повикахте ли ме?

— Много добре знаеш, че го направих, черньо — сряза го Джони и му подаде кутия бира „Тъскър“. — Трябват ни крокодили, Сам.

— Колко, шефе?

— Убий ме, ако знам. Да кажем… нека са два за начало, но гледай да са големи и се погрижи да са жизнени и гладни.

— Ще съобщя насам-натам, но може да отнеме малко време. Малко са хората тук, които биха се изправили срещу крокодил.

— Няма проблем, Сам, и без това ще ни трябва време да построим крокодилска ферма.

През следващите няколко месеца те посветиха голяма част от времето и енергията си на планирането и построяването на крокодилската арена. Бригади насилствено работещи изкопаха кръгъл ров по средата на склона под хълма. Не беше нужно да е просторен, но Карл настоя да бъде дълбок, за да се избегне всякаква опасност някой крокодил да се измъкне и да го предизвика на състезание по надбягване.

Стените на арената бяха облицовани с каменни блокове, поставени под обратен наклон, за да бъде изкачването по тях невъзможно. Един от изкуствените водопади бе отклонен така, че потокът да пада в големия басейн, който обхвана почти половината от общата площ на арената. Сухата земя бе дебело застлана със слой златист пясък, докаран от езерните брегове. Идеята беше крокодилите да могат да се приличат на слънце, а като им стане горещо, да се охладят в басейна. По каменния перваз на рова бяха поставени седалки за стотина зрители, а за крал Джон и министър-председателя му бе построена специална кралска ложа, която им предлагаше пряка видимост на всичко, ставащо на пода на амфитеатъра. Най-сетне имаше и специална платформа за камера, с която щеше да се заснема всичко случващо се.

Най-важното бе подземният тунел, по който се стигаше до пода на рова през затваряната със здрава желязна решетка вратичка. На каменна плоча над решетката бе издълбано предупреждението:

„О, вий, прекрачващи тоз праг, надежда всяка тука оставете“.

Когато Джони го прочете за първи път, той се учуди:

— Кои, по дяволите, са тези Вий?

— „Вий“ е абсолютно всеки, който мине през вратичката — търпеливо обясни Карл.

— Ти ли измисли тази дивотия?

— Що за тъп въпрос, чернилко? Естествено, че аз — увери го Карл.

Джони възхитено поклати глава:

— Доста си умен за белокож, знаеш ли това, Карл, момчето ми?

***

До тях, макар да се намираха толкова високо, достигна звукът на барабаните и дюдюкането, които идеха от околностите на пристанището.

— Най-добре да слезем и да видим, какво, по дяволите, става там! — предложи Джони.

Качиха се на чисто новия рейнджроувър, неотдавна внесен от Карл като подарък за рождения ден на Джони. Джони седна зад волана и колата се понесе надолу по склона към пристанището, където паркира на пристана. Тълпата вече бе изтласкана назад от кралските телохранители, за да им бъде направен път.

Карл и Джони застанаха на ръба на каменния пристан и заслониха очи, за да видят какво става невътре в езерото. Цяла флотилия от издълбани канута приближаваше към тях от север. Разстоянието не позволяваше да се преброят, но Карл прецени, че има над двайсет по-малки съда, които бяха заобиколили и ескортираха две много по-големи бойни канута.

Барабанистите седяха по средата в по-малките съдове. Те налагаха триумфален и първичен ритъм. Гребците — високи стройни мъже, чиито голи тела блестяха под слънцето като току-що изкъпан антрацит. — стояха прави на кърмата и носа, а дългите им гребла се спускаха и вдигаха в ритъма на барабаните. Те напевно припяваха.

Двете големи бойни канута в средата на формацията бяха натоварени до отказ — всяко от тях газеше с борд само на сантиметри от повърхността на водата. От всяка страна имаше колона от по десетина или дори повече гребци. Когато наближиха пристанището, те завиха и се насочиха към брега. Тълпата хукна от пристана към мястото, където канутата щяха да акостират, за да ги посрещне. Джони и Карл ги последваха, а Сам и телохранителите тичаха покрай тях и ги пазеха, налагайки глави и рамене с тежките бамбукови тояги, които винаги носеха, за да разчистват пътя.

Пристигнаха точно когато най-голямото бойно кану заби нос в пясъка. Зрителите наскачаха до кръста във водата, за да помогнат канутата да бъдат изтеглени максимално навътре в сушата. След това се стълпиха наоколо и започнаха да се смеят и взаимно да си сочат товара. Телохранителите ги разбутаха, за да позволят на Карл и Джони да пристъпят напред и да разгледат големите животни, които лежаха на дъното на канутата. Челюстите им бяха стегнати с въжета от сплетена папирусова тръстика, а върху главите им бяха нахлузени стари чували от царевично брашно, за да бъдат животните по-спокойни.

Джони измери с крачки дължината на по-големия крокодил и впечатлен подсвирна:

— Този тук е пет крачки дълъг, което го прави малко под пет метра. Как, по дяволите, са ги заловили?

— Построили са дълъг капан от пръти и са сложили в него коза за примамка — обясни Сам Енгвеняма. — В мига, в който му покрият очите, крокодилът заспива.

Беше нужна група по двайсет души, за да изнесат дремещия крокодил по товарната рампа на една от руските амфибии, и едва тогава беше възможно да го откарат с товарна кола до крокодилската арена. Друга група от петдесетина души го спусна с въжета до дъното на рова.

Вторият крокодил беше дълъг някъде около три и половина метра. Решиха, че е женска, макар отсъствието на външни полови органи да не позволяваше това да се определи със сигурност. Сложиха ги един до друг на пясъка за припичане край басейна, докато Карл и Джони викаха с пълно гърло указания, надвесени до кръста над перилата по перваза.

— Освободете сега очите им! — разпореди се Джони на суахили. Двама от най-смелите се подчиниха, а останалите се разбягаха и се натъпкаха в изходния тунел, бързайки да се озоват в безопасност.

Двете земноводни бавно се върнаха в съзнание. След това тръгнаха, клатейки се, на късите си крака към зеленясалия от водорасли басейн и се потопиха в топлата вода така, че на повърхността останаха да се виждат само очите и ноздрите им.

Джони извика на Сам да плати на ловците на крокодили за улова. Сам извади няколко дебели пачки танзанийски шилинги и без да брои, ги набута в ръцете на водача, който бе ръководил цялата операция по залавянето. Сумата бе предостатъчна за купуването на голямо стадо добитък. Водачът тръгна надолу по склона, следван от превъзбудените ловци, които не спираха да пеят и дюдюкат.

Джони и Карл останаха сами на каменните седалки в кралската ложа, за да се насладят на новите си домашни питомци.

— Трябва да им дадем имена — замисли се на глас Карл: — Имаш ли някакво предложение?

Джони се смръщи от усилие и след малко предложи:

— Защо не ги наречем… Големия лапач и Малкия лапач?

— Идеята не е лоша! Даже е много поетично! — кимна Карл: — Но на мен повече ми харесва Анибал, като онзи от филма за „татко“.

Двамата се изсмяха на спомена и Джони игриво го удари по ръката.

— Жестоко е, Карл, момчето ми. Доволен съм, че се сети за това. Ще наречем големия лапач Анибал, а малкия — Алин.

— Какво? — озадачи се Карл.

— Алин, пич, жената на Анибал Кадафи. Тя беше страхотна. Обичаше да излива вряла вода върху главите на прислугата си, когато някой я ядоса.

— Мислех, че говорим за Анибал, сина на Хамилкар Барка и кошмара на Рим, а не за Анибал, сина на Муамар Кадафи — засмя се Карл. — Но няма значение, всеки може да допусне глупава грешка. Нека женската бъде Алин.

— Вече съм влюбен в нея — призна Джони.

— Да й докажем тогава любовта ти. Имаш ли някого наум за вечеря на Алин? Някой да те е ядосвал напоследък? — попита Карл. — Това не е проблем, нали теб хората вечно те ядосват.

— Прав си, белокожко. Не знам защо винаги ще се намери някой, който да се възползва от мен. Предполагам, че просто съм прекалено добър за тези задници!

— Избери един… който и да е.

— Снощи Сам заловил една в склада за зърно, опитвала се да открадне кофа царевично брашно. Тъпата крава се оправдала, че хленчещите й деца умирали от глад.

— Това е непростимо — съгласи се Карл. — Всеки с всичкия си ще се ядоса от такова поведение. Кажи на Сам да я доведе тук.

Жената беше толкова парализирана от ужас, че не можеше да ходи. Двама от хората на Сам я довлякоха нагоре по хълма, за да я изправят пред крал Джон.

— Знаеш ли какво има в онази яма? — посочи Джони рова.

Жената поклати глава отрицателно.

— Е, сега ще те хвърля в нея, за да разбереш.

Жената го гледаше тъпо, явно не разбираше.

— Изражението й е толкова комично! Според теб знае ли какво я очаква? — изхили се Карл.

— Не — отговори сериозно Джони. — Сам я е държал окована в подземието на замъка, откакто са я арестували. Още не е виждала крокодилите. За нея това ще бъде хубава изненада. — Джони се обърна към мъжете, които я държаха: — Съблечете я. Закарайте я надолу по стълбите и я хвърлете в рова.

Съблякоха простото облекло на жената и я задърпаха надолу по стълбите към вратата с решетка. Карл и Джони се надвесиха над перилата, за да виждат по-добре. Мъжете отвориха вратата, блъснаха я през нея и я затръшнаха зад гърба й.

Жената заблъска по прътите на решетката с голите си юмруци, докато кокалчетата й се разраниха. После погледна нагоре към мъжете над нея и се разплака, молейки ги за милост.

— Ела тук — извика й Джони на суахили — Ела и аз ще те вдигна навън.

Тя се отдръпна от вратичката и неуверено се отправи към мястото, където той се бе надвесил до кръста над перилата и я викаше с пръст. Мина по перваза на басейна, без да поглежда към водата.

Изведнъж зеленясалата повърхност избухна с такава сила, че водните пръски обляха двамата надвесени мъже. Анибал изскочи от басейна като голямо сиво торпедо.

Не беше отворил челюстите си, за да захапе жертвата — държеше ги здраво стиснати, така че показващите се зъби от горната му челюст припокриваха долната му устна в подобие на сардонична усмивка. Той завъртя голямата си глава към жената. Плочките по черепа му бяха твърди като плетена ризница. Удари жертвата си в гръдния кош в мига, в който тя вдигна ръка, за да я подаде на Джони Конго. Ударът я запрати върху каменната облицовка на стената на рова. Ребрата й изпукаха като съчки за огън. Тя падна в основата на стената.

Анибал разтвори челюстите си максимално и се изправи над нея, после затвори дългите си жълти зъби върху тялото й. Челюстите му щракнаха като затварянето на желязната врата на рова. Анибал повдигна тялото високо, държейки го напречно в челюстите си, така че пръстите на ръцете и на краката на жената се влачеха по пясъка, докато я пренасяше назад в басейна.

И тогава зелените води избухнаха още веднъж.

— Ето я прелестната Алин, която също иска да се позабавлява — възбудено извика Карл.

Женската изскочи от басейна и се насочи към Анибал, но той не направи опит да я избегне. Вместо това застина и извърна глава към нея, сякаш й предлагаше голото тяло в челюстите си.

После с едно замахване на грамадната си глава той изхвърли тялото на жената високо във въздуха и го улови, докато падаше, но този път захапа само една от ръцете й.

Жената крещеше като обезумяла, а Алин разтвори паст и захапа краката й. След това земноводните изпълниха удивително добре репетирана маневра: и двете се превъртяха. Анибал претърколи голямото си тяло надясно. Масленожълтият му корем проблесна на слънцето за момент, после той отново застана на ноктестите си крака. В същото време Алин се превъртя наляво. Никое от животните не изпусна тялото на жената по време на превъртанията в противоположни посоки.

— Видя ли това? — изкрещя Джони. — Какво, по дяволите, правят!?

— Не могат да отхапят късове месо с коничните си зъби. Затова трябва да го откъснат с извъртане. — Карл бе чел в интернет за поведението на крокодилите и сега нямаше търпение да демонстрира знанията си.

Крайниците на жената бяха откъснати от тялото й като крилца на добре изпечено пиле.

— Я виж…! Лапаните направиха точно както ти каза — впечатли се Джони от ерудицията на Карл.

Кръвта шуртеше от артериите на разкъсаното тяло и дори изпръска Карл, но той бе толкова погълнат от случващото се, че дори не забеляза.

Двата крокодила отстъпиха назад, разкъсвайки плът и кости, като поглъщаха късовете цели.

След това Анибал се върна при останките, вдига трупа в челюстите си и тежко се отправи с него в басейна. Алин го последва във водата и двата звяра продължиха съвместното си угощение. Във водата можеха да се превъртат много по-лесно. Разчленяването продължи без бързане и организирано. Пирът не спираше.

Алин изтегли вътрешностите от останките на жената. После дойде ред на Анибал и той с извъртане откъсна главата от раменете. Смачка черепа с челюсти, разчупвайки го като зряла диня, за да го глътне с конвулсивно преглъщане.

Двамата мъже в горната част на стената гледаха захласнато. Когато Алин откъсна останалата ръка на жената и натроши костите на парчета, розовата длан се разклати за миг в ъгълчето на устата й.

— Виж, виж…! — изрева възторжено Джони. — Маха ни за сбогом!

— Точно както малката ми сестра Бриони се сбогуваше с „татко“. — Карл изрече последната дума с патос и двамата се прегърнаха, заливайки се от смях.

Джони с мъка се отдръпна, задъхан.

— Пак ще го кажа: само истински жив гений може да измисли такова нещо като крокодилско шоу на живо. Това е едно от най-великите неща, които някога съм гледал. Трябва да го правим по-често.

— Не се тревожи по този въпрос, белокожко. Аз ще се погрижа Анибал и Алин винаги да ядат до насита.

***

Седмица след откриването и зареждането на крокодилската ферма, и първото човешко жертвоприношение в тройната зала на замъка се състоя обичайното семейно събиране преди вечеря.

Самуел Енгвеняма танцуваше с тайландския травестит, който в крайна сметка му бе предаден от Карл и Джони.

Кралят играеше на стриптийз маджонг с друг травестит и жена, която си имаше всичко по волята на природата, а не благодарение на хирургическа намеса. Джони бе измислил правила за маджонг, които бяха далече от оригиналната китайска версия. Двамата противници на Джони се шегуваха с езиковите му гафове, в резултат на което играта се огласяше от имена на плочки, които нямаха нищо общо с истинските.

Карл и друга от тайландските им гости, която подходящо се казваше Съм-Порно, гледаха Си Ен Ен по сателитната телевизия. Карл чакаше да види цените при затварянето на нюйоркската фондова борса. Съм-Порно седеше в скута му, скромно облечена в копринен кионг — сам с висока яка, но тясната й пола се бе набрала при пъпа й. Това позволяваше на всеки да се увери, че не е травестит. Карл просто си убиваше времето преди репортажа, като лениво изследваше с ръка разголената област.

На екрана водещият на Си Ен Ен започна да чете новините. Внезапно Карл скочи на крака, стоварвайки Съм-Порно на персийския килим, сграбчи дистанционното, насочи го към екрана и засили звука. Гласът на водещия изгърмя в тройната зала.

— Отвратителното убийство на Кайла Банок напомня за филма от 1974 година „Тексаското рязане с трион“. Главата на обезглавеното момиче била изпратена на майка й от убиеца… — Последва поредица от снимки на прекрасната руса Кайла. На една от тях тя яздеше породист арабски жребец, а друга я показваше облечена във вечерна рокля за абитуриентския бал. — …Майката на момичето е госпожа Хейзъл Банок, вдовицата на петролния магнат Хенри Банок. Тя наследи съпруга си като изпълнителен директор на корпорация „Банок Ойл“. Госпожа Хейзъл Банок е смятана за една от десетте най-богати жени в света.

Джони скочи от масата за маджонг и застана до Карл пред телевизора. Двамата започнаха да превключват от канал на канал, за да разберат, че макар историята да се разпространяваше из цяла Америка, неоспоримите факти бяха малко и телевизионните станции разчитаха основно на архивни кадри.

— Има само едно, което е сигурно — каза Карл накрая и изключи телевизора. — И само едно от значение.

— И какво е то, белокожко?

— Кучката е мъртва.

— Разполагат с главата й, за да го докажат — изсмя се Джони и прегърна с масивната си ръка Карл през раменете. — Поздравления, Карл, момчето ми. Остана да се отървем от още само една кучка и цялата салата ще бъде за теб.

— Говориш за Хейзъл Банок — съгласи се Карл. — Струва ми се, че е време пак да се обадиш на твоя приятел Алеутеца.

— Питам се какво ли е да изчукаш милиардерка — замисли се сериозно Джони.

***

Хектор дочете последната страница на „Отровното семе“ на екрана на компютъра си. Облегна се назад на стола и разтърси глава, за да я прочисти. Не можеше да повярва, че се е върнал от неописуемата обстановка в замъка Казунду в цивилизования и си подреден кабинет в „Кръстопътя“.

Погледна часовника си с недоверие. После провери часа на екрана.

Мили боже! Къде изчезна денят? Минаваше четири следобед. Посегна към телефона и набра номера й. Отговори му на втория сигнал.

— Значи си спомни най-сетне за моето съществуване. Колко хубаво от твоя страна, Хектор Крос — каза тя. — Седях на ръба на стола в очакване да ми се обадиш.

— Извини ме, Джо. Много съм лош.

— Предполагам, че ти най-добре знаеш… — Но в гласа й се долавяше сдържан смях. — Случи ли се нещо интересно, откакто се разделихме?

— Прочетох една книга.

— Да не е първата ти?

— Кой е лошият сега? Примирие?

— Добре — съгласи се тя. — Как беше книгата?

— Изумителна. Абсолютно приковаваща. Трябва да те видя незабавно, ако не може дори и по-скоро, за да я обсъдим. Къде си, Джо?

— Седя си самотна и забравена във фоайето на „Дорчестър“. Деловият ми обяд приключи по-рано от очакваното.

— Защо, за бога, не вземеш едно такси и не дойдеш при мен?

— Защото не знам адреса. Честно казано, мислех си за други неща вчера, когато ме откара до там.

— Не мърдай от мястото си. Идвам да те взема. Ще бъда при теб след десет минути.

Тя слезе с лека походка по стълбите на входа, когато той спря бентлито. Беше в тъмен делови костюм и късо палто от норка. Той скочи, за да й отвори вратата, но тя се приближи до него и му предложи бузата си за целувка. Кожата й беше копринено мека и топла, и едва сега можа да разпознае парфюма й — беше „Шанел 22“. Сякаш Коко го бе създала специално за нея. Тя седна на предната седалка на бентлито и полата й се набра над коленете. Когато видя къде е насочен погледът му, я приглади надолу. Изражението й бе непроницаемо.

Той седна зад волана, включи се в движението по Парк Лейн и я погледна:

— Ако ти бях казал, че си ми липсвала, щеше да бъде лъжа, защото ти беше с мен от рано сутринта.

— Приемам това като признание, че съм привлякла вниманието ти, нали?

— Господи, Джо, ти си описала… страхотни неща. Голяма част от тях не са за хора със слаби нерви.

— По тази причина не можех да ти разкажа всичко. Едно е да напишеш думите, но съвсем друго да ги изречеш в нечие лице.

— Както и да е… имам някои въпроси — призна Хектор и тя се обърна на седалката към него.

— Щях да се притесня, ако нямаше.

— Казах няколко, но всъщност са много.

— Е, не планирам да ходя някъде скоро. Твоя съм, докато имаш нужда от мен.

— Може да се окаже по-дълго, отколкото предполагаш.

Погледът й омекна и тя се усмихна:

— Трябва ли да търсиш скрит смисъл във всичко, което кажа? Задайте си въпросите, господине, и се опитайте да бъдете сериозен.

— Първи въпрос… Истина ли е всичко, което си написала?

— Да, абсолютната истина.

— Но откъде си взела всички тези подробности?

— Както Хенри Банок, така и дъщеря му Бриони стриктно са си водели дневник. Предполагам, че Бриони е прихванала този навик от баща си. Имах достъп до всичките им дневници, а те съдържат подробно описание на живота им. Така че знам всичко и съм го написала, за да го научиш и ти.

— Но… как се сдоби със самите дневници?

— След смъртта на Бриони и Хенри жена му, Хейзъл, преровила щателно всичките им лични вещи. Подбрала всичко ценно и важно, в това число дневниците, и помолила Рони Бънтър да ги запечата в архива на „Бънтър & Теобалд“. Рони и аз ги разпечатахме. Когато ги четох, имах чувството, че говоря направо с поминалите се. За мен това изживяване беше повече от трогателно. — Хектор удивено поклати глава, но Джо продължи: — Разбира се, това не бе единственият ми източник на информация. Разполагах и с архива на тръста, а това означава всички писма и имейли на Хенри, включително кореспонденцията с всички бенефициенти.

— Карл Банок?

— Естествено… всъщност аз лично го познавам

Хектор изненадано отмести поглед от пътя.

— Как…? Кога…?

— Внимавай! — меко го сгълча тя. — Пред нас има автобус.

Той докосна спирачките и спря.

— Как се запознахте? — настоя да научи той.

— Той дойде в „Бънтър & Теобалд“, за да се опита да източи още малко пари. Бях с Рони като негова помощничка по време на срещата. Беше много учтив и убедителен, но Рони просто го отпрати.

— И тогава се видяхте за последен път, така ли?

— На следващия ден ми телефонира.

— И какво стана?

— Отказах да приема разговора и го прехвърлих на Рони.

Хектор се изсмя.

— Значи в описанията си за него си разполагала с вътрешна информация.

— Разполагах и с цял куп снимки, обхващащи периода от основното училище до наши дни. Знам точно размера на всяка сума, която е получил от тръста. Имам копия на цялата му кореспонденция, паметни бележки от всичките му срещи с попечителите, както и протоколите от процеса срещу него. А също и някои други документи.

— А Джони Конго?

— Няма никакво преувеличение в описанието ми за него — той си е точно такъв и в живота. Имам военното му кадрово досие, съдебните протоколи от процеса срещу него, мотивите за присъдата му, която е за няколко убийства. Повечето от тези документи са на флашката, която ти дадох вчера.

Алена „Мазерати“ със саудитска регистрация рязко се преустрои пред Хектор и го принуди да набие спирачки.

— Предлагам да се съсредоточиш върху трафика, за да се доберем живи и здрави до дома ти, Хектор.

— Чудесен съвет — призна той.

Хектор паркира на запазеното за него място пред входната врата на „Кръстопътя“ и отвори вратата със собствения си ключ, преди Стивън да успее да се качи от мазето.

— Ще бъдем в кабинета ми известно време — уведоми Хектор своя иконом. — Направи нужното да не бъдем безпокоени. Това включва и телефонните обаждания, ако обичаш.

В мига, в който Хектор я въведе в кабинета си, погледът на Джо се насочи към стената пред бюрото му.

Тя се закова на място, загледана натам. Той се бутна в нея, без да иска, и леко я хвана през хълбоците, за да я задържи.

— Какво има, Джо?

— Сменил си картината — тихо обясни тя.

Летния портрет на Хейзъл в житната нива го нямаше. На негово място висеше цветен пейзаж на Дейвид Хокней, изобразяващ английската провинция.

— Не ти ли харесва? За разлика от онзи Гоген долу, това е оригинал.

— Хейзъл я няма?

— Да, Хейзъл я няма. Трябваше да убеждавам Стивън. Той упорито не искаше да го прави.

— Но защо? — попита тя. — Защо си я махнал?

— Нека ти взема палтото — предложи той и й помогна да съблече норката. После я насочи към стола. — Нагласи се тук по-удобно, а аз ще донеса кафе. После ще ти обясня защо го направих.

Сложи чашата с кафе пред нея, но тя не я докосна. Заобиколи бюрото си и седна зад него с лице към нея. Вдигна собствената си чаша до устните си, но я върна на чинийката, преди да е отпил. Сплете пръсти и се облегна назад на въртящия се стол, като подпря брадичка с палци.

— Както ти е добре известно, Хейзъл я няма вече от доста дълго време — започна той и Джо кимна, без да сваля поглед от очите му. — Това, което не ти е известно, е, че тя ми беше оставила предсмъртно писмо. Писмото е дълго, но най-трогателен в него е последният му абзац. — Гласът му изневери и той леко се прокашля, преди да продължи: — Помня наизуст всяка дума. Сега ще ти го кажа, защото той пряко се отнася до нас. Мога ли да ти го изрецитирам, Джо?

Тя бавно кимна.

— Ако наистина искаш да го направиш.

— Ето какво ми е написала Хейзъл… „Не тъгувай много дълго след кончината ми. Спомняй си за мен с радост, но си намери друга спътница. Човек като теб просто не е създаден да живее като монах. Но се погрижи да бъде добра жена, защото иначе ще се върна и ще й отровя живота.“

Джо не каза нищо, но продължи да го гледа, без да мига. След малко изражението й омекна и тя тихо се разплака.

— Бедни, Хектор — прошепна. Все така, без да сваля поглед от него, отвори чантичката си, извади от нея хартиена кърпичка и попи очите си.

— Моля те, Джо, само не ме съжалявай! — каза й той. — Вече ми е писнало от това. Преминал съм през долината на сянката[15] и вече излизам отново на слънце, пак в щастливата страна на смеха и любовта. Имам Катрин Кайла и сега намерих…

Спря го вдигната й ръка.

— Моля те, Хектор, имам нужда да остана няколко минути сама. Изглеждам ужасно, когато плача. Покажи ми, ако обичаш, къде е банята, за да си поправя грима. — Той скочи с готовност на крака, но тя му се усмихна през сълзи: — Мисля, че вече започвам сама да се ориентирам тук — каза. — Изпий си кафето, а аз ще се върна след съвсем малко.

***

Когато се върна, беше възстановила самообладанието си напълно.

— Съжалявам за представлението, Хектор — извини се Джо. — Женски театър, предполагам, е последното, от което се нуждаеш сега. Обещавам ти повече да не се повтори.

— Не се извинявай, Джо. Това само доказва, че наистина си онова прекрасно, загрижено създание, което още в началото прецених, че ще се окажеш.

— Спри! — скара му се тя. — Отново се разсейваме и започваме да говорим за глупости. Стигнахме до Джони Конго… На другото ще се върнем по-късно.

— Добре… Съгласен съм, че и двамата трябва да се поуспокоим малко, за да не изтърси някой от нас нещо, за което после може да съжалява. Та… нека е Джони Конго. Последният ми въпрос бе откъде знаеш толкова подробности за него?

— А моят отговор гласеше, че разполагам с огромна по обем документация, свързана със службата му в армията, протоколите от съдебните заседания и затворническото му досие.

— Ясно, Джо. Но в „Отровното семе“ си включила пряка реч. Сега — само за момент и заради дискусията — ще си позволя да изразя някои съмнения. Езикът, с който говори Джони, ми се струва прекалено мек и културен за такъв като него.

— Доловил си го много точно, Хектор — отбеляза тя и най-сетне свали поглед от него. — Но не можах да се насиля да напиша точните му думи. Той има най-мръсната уста, която може да съществува. Почти всяко негово изречение съдържа онзи глагол или негови производни… за съвкупление. Разбира се, злоупотребяването с такъв език е признак за ограничен речник и закърняло интелектуално развитие. Рони и аз разполагахме с часове записи на разговори между Джони и Карл. Те наистина разговарят по този начин. След известно слушане ушите ти загрубяват, ефектът се смекчава и речта им започва да ти се струва тривиална и скучна. Но не можах да се насиля да я включа, нито да обрисувам Джони Конго по-прецизно. Така че го редактирах, т. е. изключих тези думи. Но не мисля, че е станало в ущърб на смисъла.

— Почакай, не мога да приема това без по-подробно обяснение. От кого двамата с Рони сте получили споменатите ленти със записи на разговорите им?

— Това е причината да напиша всичко в хронологичен ред. Историята е много сложна и не исках да скачам напред-назад в обяснения и оправдания, от които историята ми само щеше да се заплете, обърка и стане по-трудна за разбиране. Исках да я представя в логичната й последователност.

— Добре… Ще се опитам да се въздържам и да не те прекъсвам.

— Преди да се върнем на въпроса за произхода на лентите, искам да ти кажа какво още имам за теб. Притежавам всички планове и архитектурни скици на замъка в Казунду на върха на хълма. Струва ми се, че могат да ти бъдат полезни, за да се ориентираш, ако някога попаднеш там.

Той я изгледа няколко секунди в пълно изумление.

— Мили боже… как си се добрала до тях? — После млъкна, защото прозрението го осени: — Да… ти си го споменала в историята. Онзи архитект от Хюстън… как беше? Андрю Муркрофт, нали така? Името му неслучайно е включено в началото на историята.

— Отличен! — изръкопляска тя, — Най-добрият в класа. Андрю е приятел на Рони Бънтър. Били са състуденти в „Харвард“. После животът ги разделил, но ги срещнал пак на опелото на прекрасната ти съпруга Хейзъл в презвитерианската църква в Хюстън. Приятелството им се възобновило и те обсъдили случилото им се през изтеклото време. Андрю знаел, че Рони е попечител на тръста на Банок, така че подметнал за работата, която бил свършил за Карл Банок в Африка. Приел за подразбиращо се, че Рони знае всичко, но разбира се, Рони подскочил и поискал да научи всички подробности Андрю му дал копия на своите строителни планове на замъка на хълма в Казунду.

— Сега вече всичко започва да се връзва — призна Хектор. — Това обяснява как си се сдобила с архитектурните чертежи, но аз продължавам да не разбирам откъде имаш записите на разговорите между Карл и Джони Конго?

— Това също стана със съдействието на Андрю Муркорфт — обясни Джо. — Оказва се, че Карл поискал от Андрю препоръка, защото му трябвал човек, който да му инсталира електрониката. Андрю му споменал за Ема Пурдом и нейния екип в Тексас. Ема е експерт по електрониката още от малка. Карл се вслушал в съвета на Андрю и наел Ема, а тя закарала екипа си в Казунду. Там, на място, инсталирали охранителната и комуникационната система в замъка. Карл обаче се отнесъл зле с Ема. Прекарал я с няколкостотин хиляди долара. Подобно на много признати гении, Карл понякога може да бъде поразително глупав. Само че Ема е най-неподходящият човек, когото да излъжеш. Когато Рони и аз се свързахме с нея, тя с радост се съгласи да ни помогне. За нея не беше никакъв проблем да влезе в инсталираните от самата нея системи в Казунду. Та тя изтегли от компютрите там записаните от Карл разговори… от първия до последния.

— Да, мозайката започва да се нарежда. С изключение на една последна подробност — крокодилската арена. Ако съм разбрал правилно, Карл е организирал всичко около нея съвсем наскоро, много след като Андрю и Ема Пурдом са се върнали в Тексас. Но откъде ти знаеш за нея?

— Отново благодарение на Ема Пурдом — отговори му Джо. — Докато Ема била в Казунду, тя завързала приятелство с местния мисионер, който отговарял за малката църква там, както и за училището на отсрещния бряг на езерото, в Кигома. Ема инсталирала програма за чернокожите ученици. Затова продължила да поддържа връзка със свещеника и децата му. През цялото време си чатила с тях. Точно те я информирали за всички събития край езерото. Залавянето на големите крокодили било за тях голяма новина. А по-късно плъзнали грозните слухове с какво Карл и Джони хранят питомците си. Цялата тази информация редовно стигала до Ема. Аз вече знаех за съдбата на Бриони. Както сам разбираш, не е нужно голямо въображение, за да се сглобят двете истории заедно.

— Добре, приемам това обяснение. Ще ти кажа, че според мен имаш голямо бъдеще като писател. Не, това е слабо казано… за мен ти си истински феномен, който притежава направо дарба от боговете.

— Аз мисля същото за теб — каза тя. — Но предлагам да ме оставиш да ти доразкажа каквото имам.

— Да не бързаме — спря я той. — Наближава време за вечеря, а аз знам, че Синтия е сътворила един от шедьоврите си. Ще ми правиш компания, нали?

— Звучи прекрасно. С удоволствие ще вечерям с теб.

Хектор телефонира в кухнята, за да предупреди

Синтия за присъствието на гост.

— Няма никакъв проблем, сър — увери го тя. — Вече бях предвидила госпожица Стенли.

— Тези хора вече четат мислите ми — измърмори Хектор и остави обратно слушалката. — Но сега разполагаме с цялата вечер. Не искам да бързаш.

— Добре… ще се възползвам в пълна мяра, предупреждавам те. Следващата ми новина за теб е, че ФБР също се интересува от делата на Карл и Джони.

— Проклятие…! Само да не ме изпреварят!? Това е изцяло моя работа и не бих искал да си завират носа в нея.

— Ето как стоят нещата в момента — поде Джо. — Конго е един от най-издирваните мъже в Щатите. В допълнение към многото убийства, за които е осъден, се добавя убийството на Лукас Хелър по време на бягството от затвора. Лукас все пак е служител на правоохранителните органи, а убийството на такъв никога не е добра идея. Когато се разбрало, че Джони е напуснал Щатите, била потърсена намесата на ФБР. Разследването било трудно и бавно. В началото никой не подозирал за забъркването на Карл Банок в историята. Конго просто изчезнал и нямало никакви следи, които да сочат към евентуалното му местопребиваване. Времето минавало, но ФБР никога не забравя. Един ден, привидно без никаква връзка с нашата история, данъчната служба на Щатите започнала разследване на Марко Мерковски, директор на затвора „Томас Тъск“, по подозрение в укриване на данъци. Той не могъл да обясни по разумен начин притежанието на големи суми в офшорни банкови сметки. Мерковски бил изправен в съда по обвинение в укриване на данъци и получил петгодишна присъда. ФБР обаче успяло да свърже във времето бягството от затвора на Джони Конго и внезапното забогатяване на Марко. Предложили на Марко съдебно споразумение, ако сътрудничи в разследването на бягството на Конго.

— Обзалагам се, че Мерковски се възползвал без колебание от възможността да отърве кожата — подсказа Хектор.

— Едва не се препънал от бързане — потвърди Джо. — Така във ФБР могли да свържат Карл, Конго и „Семеен тръст Хенри Банок“. А това ги довело до Рони Бънтър като главен попечител. Макар Рони да поддържал през годините редовен контакт чрез имейли с Карл, той нямал никаква представа къде се криел. Живеейки двоен живот и защитавайки Джони Конго, Карл станал експерт в скриването на следите си. Въпреки това Рони Бънтър бил принуден да заяви пред ФБР, че взаимоотношенията му с Карл са от типа между адвокат и клиент, така че не можел да сподели никаква информация за тръста или неговите бенефициенти, без да наруши доверието.

Интеркомът иззвъня, така че Джо замълча, а Хектор вдигна слушалката, изслуша и отговори:

— Благодаря ти, Синтия. Да, готови сме за вечеря веднага… — Той погледна въпросително Джо и тя кимна утвърдително. — Кажи на Стивън да има готовност да сервира след около десет минути. — Хектор изключи интеркома и се обърна към гостенката си: — Ако искаш, измий си ръцете и да слизаме. Синтия има темперамента на велик режисьор. Каже ли ни „Яж!“, трябва да ядем.

Когато седнаха край масата за вечеря, Джо отново подхвана разказа си:

— При това положение ФБР подало иск пред Върховния съд за издаване на заповед за разкриване на информация от „Семеен тръст Хенри Банок“ и попечителите му. Рони, както се очакваше от него като главен попечител, се яви като заинтересована страна и след вземане на решението обжалва. Загубихме, така че Рони трябваше да признае поражението си и да направи онова, което така или иначе смяташе за редно по морални съображения. Предаде на ФБР всичко, с което разполагахме за Карл и Джони Конго. Всичко това се случи преди пет години, много преди Рони и Андрю Муркрофт да се срещнат пак. Но дори със сведенията, които им дадохме тогава, могъщото ФБР продължаваше да не може да открие Карл и Джони.

— Така че сега ти и Рони сте длъжни да предадете на ФБР информацията, която сте получили неотдавна от Андрю и Ема Пурдом и която позволява да се уточни окончателно местонахождението на Карл? — попита той и Джо въздъхна.

— Това е спорно, Хектор. Рони и аз сме убедени, че заповедта за разкриване на информация се отнася само за информацията, с която сме разполагали към датата на заповедта, и сме склонни да рискуваме с тази интерпретация. Даже ако от ФБР надушат за истинската ситуация и поискат да актуализираме нашата информация, ние ще обжалваме тяхното искане. Така че разполагаш с около година без намеса от Големия брат, за да направиш каквото трябва да направиш.

— И какво мислиш, че трябва да направя, Джо Стенли?

— Заболя ме устата от цялото това говорене — сладко му се усмихна тя. — Не мога да изрека дори и една дума повече. Като адвокат определено не мога да те поощрявам да извършиш углавно престъпление, например отвличане на някого. Ти си голямо момче, Хектор Крос. Знаеш сам какво да направиш. Не е нужно аз да ти казвам.

— Напълно съм съгласен с последното, Джо Стенли. Отлично знам какво трябва да направя сега. Трябва да се постарая вечерята да, ти достави удоволствие и да отдадем дължимото на доста приличното вино, което съм избрал за нас. Мисля, че и двамата сме преситени от Карл и Джони за днес. Нека говорим на по-полезни за здравето теми през останалата част от вечерта и да оставим другото за сутринта.

До края на вечерята говориха само за себе си. Тя, естествено, знаеше почти всичко за него, докато той — много малко за нея. Затова я слушаше с цялото си внимание и почти всичко, което чу, потвърди високото мнение, което бе почнал да си създава за нея. Когато приключиха с основното ястие, помежду им се бе появила почти осезаема духовна връзка. Хектор си даваше сметка, че свалянето на портрета на Хейзъл от стената бе поставило взаимоотношенията им на нова основа. Вече можеха откровено и с доверие да се гледат в очите. И двамата съзнаваха, че са стигнали до негласно споразумение. Така че се отпуснаха.

Когато Стивън разчисти масата, Хектор я попита:

— Десерт? Сирене…? Пури…? — на което тя се засмя и поклати глава.

— Ястието беше наистина страхотно, но мисля да се въздържа от пурите, благодаря ти.

— Тогава нека се преместим в дневната за кафе, става ли? — предложи той.

Стана и мина зад стола й, за да й кавалерства, после я взе за ръка и я поведе към дневната.

— О… това е прекрасно — промълви тя, когато видя огъня в камината. Застанаха с гръб към топлината. Тя се премести по-близко до него и го погледна в очите. Без да откъсва поглед от нея, той наклони глава над нейната, устните й леко се разтвориха и дъхът й се ускори.

Беше първата им истинска целувка — едновременно заявление и обещание. В края й вече се притискаха. Когато устните им най-сетне се разделиха, всеки запазил в себе си вкуса на другия, той сериозно каза:

— За мен това е важно!

— И за мен — прошепна тя.

— Моля те… остани при мен тази нощ — каза той.

Тя се поколеба, преди да му отговори:

— Хектор, аз няма да пазя нищо в запас. Знаех за теб много преди да се запознаем и още тогава смятах, че си много интересен мъж. След това се запознахме и открих, че си точно такъв, какъвто се бях надявала да бъдеш. — Тя го погледна и в очите й припламнаха зелени пламъчета. — Желая те от онзи ден, но бях наясно, че за теб е прекалено рано. Бях готова да чакам. Сега мисля, че съм чакала достатъчно дълго. Ти свали портрета от стената в кабинета си. Намирам това за многозначително… За мен оттук нататък няма връщане.

Той отвори уста, за да й отговори, но тя реагира бързо и сложи пръст върху устните му.

— Почакай! Изслушай ме, моля те. Не съм глуповата девственица, но не съм и уличница. Била съм омъжена веднъж, макар и не за дълго. Ала никога досега не съм скачала в леглото на мъж, без да си помисля добре за последиците.

Той нежно отдръпна ръката й от устата си.

— Не е нужно да говорим повече. От този момент нататък многото думи само могат да развалят онова, което на мен ми се струва хубаво и правилно. Да си влюбен е забавно, така че нека се забавляваме, скъпа Джо.

— Това е първият път, когато ми казваш „скъпа“, скъпи Хектор.

— Да ти покажа ли пътя за горния етаж?

— Хайде — одобри тя. — Покажи ми точно кое стълбище имаш предвид.

Спряха в основата на стълбището.

— До горе е много далече — подхвърли тя палаво. — Кълна се, че не бих могла да се кача без малко окуражаване.

Обърна се към него, хвана го за реверите на сакото, повдигна лице и се изправи на пръсти. Той я притисна към себе си и наведе глава, за да се целунат пак. Ръцете й се плъзнаха зад врата му. Телата им прилепнаха едно към друго. Устните й пареха и той усещаше естествената миризма на възбудата й, смесена с тази на парфюма. Желаеше я. Тялото му буквално се разкъсваше от страст. Взе я на ръце, но тя продължаваше да стои вкопчена във врата му с устни, притиснати в неговите.

Той изтича нагоре по стъпалата, както я държеше, и тя се засмя:

— Ти си луд! Ако паднеш, ще убиеш и двама ни.

— Паднах веднъж преди година и оцеляхме.

— Сигурно е било на косъм.

Без да я пуска на пода, той бутна с рамо вратата на спалнята си и я внесе вътре. После ритна с крак, за да затвори вратата зад тях, пренесе я през стаята и я пусна да стъпи на крака. Мина зад нея, прегърна я отзад и разгледа изображението й във високото от пода до тавана огледало.

— Още не мога да повярвам колко си прекрасна — прошепна той.

Тя хвана ръцете му и ги премести върху гърдите си.

— Мисля, че така изглеждам много по-добре. Или поне се чувствам — отговори, гледайки го в очите в огледалото.

Той разкопча блузката й и тя свали ръце, за да му позволи да я свали от раменете й. Хектор хвърли дрехата край леглото, отново обхвана гърдите й и леко ги стисна.

— Толкова са големи — възхити се и я целуна зад ухото, тя потрепери.

— Настръхвам… — въздъхна. — Отвън и отвътре.

Той разкопча закопчалката на сутиена между гърдите й и го хвърли върху блузата. Отново посегна и хвана зърната й между палеца и показалеца на двете си ръце, след което започна ритмично и нежно да ги стиска. Зърната й набъбнаха, втвърдиха се и от притока на кръв добиха цвета на зряла черница. Той ги дръпна напред, колкото позволяваха, и ги пусна обратно. Те се върнаха все едно бяха от еластична гума.

— Надявам се да ти е забавно — опита се строго да му се скара тя, но гласът й бе дрезгав от желание.

— Не си спомням изобщо някога да ми е било по-забавно — целуна я по рамото той. — Кожата ти е толкова бяла и гладка.

Спусна пръстите си от зърната й надолу, към пъпа. Беше вдлъбнат, бял и топъл като нагрят от слънцето мрамор.

— Намираш ли ме за дебела? — зададе тя вечния женски въпрос.

— Ще убия всеки, който отговори с „да“ — предупреди я той.

Разкопча колана на полата й и бавно я смъкна надолу по бедрата й. Дрехата се свлече около глезените й и тя изрита обувките си с високи токчета.

Бикините й бяха от бял сатен с малка дантелена апликация във формата на сърце отпред. В огледалото се виждаше намек за интимно окосмяване през дантелата. Той прекара пръсти по сатена, а тя прошепна, останала без дъх:

— Това не е галене, а мъчение.

— Край на изтезанията — обеща Хектор, дръпна ластика на бикините й и вмъкна ръка под сатена. Тя раздели крака, за да му даде достъп.

— Толкова добре е смазана — прошепна той.

— Това е нейният начин да каже: „Здрасти, толкова е хубаво най-сетне да се запознаем“ — обясни Джо.

— Ще ти призная, че тук има още един, който отчаяно желае да й бъде представен — пошегува се той.

— Не е необходимо да ми обясняваш кого имаш предвид — отговори тя. — От известно време насам усещам незримото му присъствие.

— Много е невъзпитан. Моля те да го извиниш, че така се бута и вре навсякъде.

— „Бута се“… — засмя се тя. — Това ми харесва. А завирането е още по-добро. Мисля, че тя с удоволствие ще се запознае с него. Имаш ли нещо против да ги представя взаимно?

— Моля те, заповядай — покани я той и тя се обърна в ръцете му с лице към него.

Целуна го и дръпна надолу ципа на панталона му.

— Божичко! — изведнъж възкликна.

— Какво има? — изненада се той.

— Това беше възклицание на радост, а не на смут. Знаех, че ще е голям, но не съм си представяла, че ще бъде толкова… грамаден. Проблемът сега е, че си прекалено облечен, затова ще се погрижа по въпроса…

С една ръка дълбоко в отвора на разкопчания му панталон и с друга върху гърдите му, тя го принуди да отстъпи назад, докато краката му не опряха в леглото, после го натисна да легне.

— Стой така… — заповяда му. — Не мърдай! — После коленичи, развърза и събу обувките, а след тях и чорапите му. След това хвана дъното на панталона и нареди: — Повдигни си задника, приятел!

Когато той се подчини, Джо дръпна панталона с театрален замах и без забавяне повтори същото с гащетата. Отстъпи крачка назад, завъртя на пръст над главата си боксерките му и се изкиска като ученичка:

— Погледни се само… щръкнал във въздуха… толкова неподреден! Не, не мърдай! Сега ще го приберем където му е мястото, преди да си се усетил!

Тя хвърли боксерките зад рамото си, сложи ръце на хълбоците си и започна да го разглежда с наклонена настрани глава…

— Ей, там…! — обади се Хектор след малко. — Какво чакаме?

— О… съжалявам. Мисля, че останах хипнотизирана за момент като птичка пред кобра. Не само е огромен, но е и красив… добра сделка, да знаеш! — После скочи на леглото, прехвърли крак връз него и го яхна. Намести се и ахна: — О, боже мой! Става ми точно! А имах сериозни съмнения дали ще е възможно.

Продължиха пламенно и страстно. И двамата имаха нужда от изживяването след дългото въздържание. Накрая останаха притиснати един в друг, задъхани и потни. Поговориха и после пак се любиха. Беше късно след полунощ, когато заспаха все така вплетени един в друг.

На сутринта тя се събуди първа, но той веднага усети погледа й върху лицето си и също отвори очи.

— Изплаших се — промълви тя и силно го прегърна. — Сънувах, че пак си заминал за някъде.

— Това няма да се случи, уверявам те.

Към десет сутринта Синтия им изпрати горе закуската и те ядоха по халати. Бяха взели заедно душ и телата им още блестяха от секса и горещата вода. Джо наля кафе в чашите и попита:

— И какво ще правим сега? — Множественото число прозвуча от устните й напълно естествено.

— Времето за приказки мина, започваме да действаме.

— По-точно?

— Най-напред заминаваме за Абу Зара. Аз трябва да събера екип, да го инструктирам и да го подготвя. А ти трябва да се запознаеш с Катрин Кайла.

— Чудесен план. Кога заминаваме?

— Кога ще си готова?

— Вече съм готова. Пътувам с малко багаж, забрави ли?

— Добродетелите ти са неизброими.

***

Агата успя да резервира последните две свободни места в първа класа за полета на „Емирейтс“ от „Хийтроу“ същата вечер. Пади и Настя ги посрещнаха на летището в Абу Зара на следващата сутрин. Те неуспешно се опитаха да скрият любопитството си, когато Джо излезе от изхода за пристигащи редом с Хектор.

Хектор се здрависа с Пади, целуна Настя по двете бузи и едва тогава проговори:

— Запознайте се с Джо Стенли — представи я той.

— Ахааа…! — проточи Настя, докато се ръкуваше с нея. — Не бях виждала това изражение на лицето на Хектор от дълго време. Внимавай с него, Джо Стенли. В Хектор всичко е по много.

— Мисля, че жена ми искаше да каже, че самият Хектор е голям — уточни Пади.

— Е, какая разница имало? — осведоми се с нарочен акцент Настя.

Пади ги откара до „Сийскейп Маншънс“ и всички се качиха в асансьора за мансардния етаж. Във фоайето се бе събрала обичайната група посрещачи. Катрин Кайла позна баща си в мига, в който той излезе от асансьора и едва не изскочи от прегръдката на сестра Бони с радостен вик: „Ба-ба!“.

— Остави я на пода, Бони — нареди Хектор и се обърна към Джо: — Само гледай това. — Катрин се стрелна по пода и се опита да се изкатери по крака му. Хектор я взе в ръцете си, подпря я странично на хълбока си и попита Джо: — Впечатляващо, нали?

— Мисля, че тя е просто разкошна. Може ли да я подържа?

— Може да те напишка. Ако го направи, възприеми го като знак на любов. Мен ме опикава по всяко време.

— Ще поема този риск — заяви Джо и протегна ръце. Катрин я погледна изучаващо за момент, преди да вземе решение.

— Маж! — каза тя и се протегна към прегръдката на Джо.

— Маж? — недоверчиво се осведоми Хектор. — Кога ще научи една дума както трябва?

— Това е новата й думичка — обади се в защита на повереницата си Бони. — Сега наричаме „маж“ всички, които ни харесват.

Дейв Имбис пристъпи напред, за да приветства Хектор, и докато стискаше ръката му, Хектор му каза:

— Ледът се разчупва, Дейв. Искам ви с Пади и Нази в киносалона веднага!

Хектор тръгна натам, следван от основния си екип, Джо понесе Катрин със себе си, а малката палавница се възползва от възможността да изследва вътрешността на ноздрата й с пръстче.

Когато всички се настаниха, Хектор вкара флашката в компютъра и на екрана се появи първата страница на повестта:

Карл Петер Куртмайер: Отровното семе

— Какво, по дяволите, е това, Хектор? — учуди се Настя.

— Прочети го, Нази. Прочети го, без да пропускаш нищо. Джо и аз вземаме с нас Катрин на плажа за едно къпане. Ще се върнем преди залез, ще отговорим на всичките ви въпроси и ще преминем към действия.

***

Когато Хектор и Джо се върнаха от плажа, те се отправиха направо към киносалона и Хектор тихо отвори вратата. Тримата на седалките бяха толкова вглъбени, че за момент никой от тях не усети, че са наблюдавани.

— Хайде, Пади — подкани Настя. — Чети по-бързо. Искам да разбера как свършва… — В този момент тя долови чуждото присъствие и се извърна към вратата. — Хектор, истина ли е това, което се разказва в тази книга, или е поредната ти лоша шега?

— Самата истина е, Нази. Дори аз никога не бих си позволил да се шегувам по този начин.

— Малката ни! Кати…! Трябва да спрем тези две животни, преди да са й сторили нещо!

— Затова сме тук — съгласи се Хектор.

Както Пади, така и Дейв Имбис гледаха Хектор. Израженията им бяха твърди и студени.

— Този замък… Казунду — поде Пади. — Разкажи ни за него. Карл и Джони Конго още ли се крият там?

— Свършихте ли с четенето? — избегна отговора Хектор.

— Не още — призна Пади, — остават ни няколко страници.

— Довършете ги тогава. Джо и аз отиваме да вземем по един душ. Ще се върнем тук след малко. Междувременно позвънете в кухнята и кажете на готвача да забърка нещо набързо и най-вече да направи цяла кофа кафе. Тази нощ може и да не се спи.

Половин час по-късно двамата се върнаха в киносалона и завариха там плата, отрупани със сандвичи. От голяма кана вече ухаеше на кафе.

— Прочетохте ли цялата история? — отново попита Хектор, когато всички се наместиха около масата и започнаха да ликвидират сандвичите, докато отпиваха от горещото кафе.

— Доста жестока история — подчерта Пади.

Когато свършиха с яденето и платата бяха изнесени, той заключи вратата и всички се настаниха по амфитеатрално разположените седалки. Джо се залови за проектора, свърза лаптопа си към него и фокусира лъча върху екрана на задната стена. Хектор крачеше нервно напред-назад по сцената.

— Добре, хора. Знаем с каква цел отиваме там… — Разнесе се шепот в потвърждение. — Мисията е „Издири и убий“. Никакви въпроси и никакви пленници. Влизаме, за да ликвидираме Карл Банок и Джони Конго. Влизаме бързо и излизаме без бавене. Ясно ли е? — Отново получи безмълвно съгласие. — Пади вече ме попита дали мишените още са в замъка на хълма. Отговорът е, че преди четиридесет минути все още са били там.

Тримата го изгледаха със съмнение, което Пади формулира:

— Преди четиридесет минути? Доста актуално. Замъкът е на близо пет хиляди километра оттук, как е възможно да знаеш с такава точност? Хайде, Хектор, да не очакваш да повярваме, че притежаваш свръхестествени сили?

— Джо има средство за наблюдение в замъка на хълма. Свърза се по телефона преди четиридесет минути, зададе въпроса си и отговорът беше, че Карл и Джони са още там.

Всички се обърнаха и изгледаха Джо с наченки на уважение.

— Джо е монтирала това средство? — поиска да се увери Настя.

— Джо го е открила и включила — потвърди Хектор.

— Е, поне знаем, че новата ти дама не е само красива муцунка — констатира Настя. — Добре дошла в екипа, Джо Стенли.

Джо вдигна глава от проектора и се усмихна в знак на благодарност.

— Хей, Джо… ти впечатли Нази, а това не е никак лесно — отбеляза Хектор. — Готова ли си за малкото шоу?

— Готова съм — потвърди Джо. — Само ми кажете кога.

— Задръж за момент, моля те — каза й Хектор и се обърна към другите: — Първо трябва да се убедим, че можете да идентифицирате мишените при среща очи в очи и че сте в състояние да разпознаете гласовете им. Ще започнем с Карл Банок. От повестта знаете много за него. Така че само ще резюмирам: Карл е академичен тип, продукт на добро училище и „Принстън“. Умен и изобретателен е. Освен това е финансов гений. Изглежда добре, рафиниран е и учтив. Бисексуален е и с вкус към извратеното. Най-вече е патологичен садист и педофил. Пълен психопат, без наченки на съвест и без угризения. Мегаломан. За Карл Банок едно нещо стои над всичко и то е Карл Банок. Никога не забравяйте какво е сторил на майка си и сестрите си. Знаете какво планира за Катрин Кайла.

Споменаването на детето увеличи напрежението в стаята до осезаемо ниво, а очите на Настя се свиха в студени сини прорези. Хектор погледна към Джо:

— Вече можеш да започнеш шоуто…

Тя намали осветлението в салона и пусна проектора. Лентата, която бе приготвила, бе с продължителност малко под десет минути. Започваше с клипове от семейния архив на Банок, които Рони Бънтър бе изровил. Първият показваше Карл в първите курсове на „Принстън“. Следваше друг, който го показваше да бяга, ходи и играе тенис, като идеята бе да добият представа за двигателната му култура. Последва поредица къси клипове, в които Карл се обръщаше към акционерите на годишната среща на корпорация „Банок Ойл“, даваше интервю за телевизията и разговаряше с приятели. После дойде ред на видео от процеса срещу Карл, в което той плачеше и молеше за прошка. За финал бяха подбрани няколко къси клипа от скритите камери за наблюдение в замъка на хълма — Ема Пурдом ги бе монтирала за Джо. Клиповете показваха най-вече Карл и Джони да разговарят, но включваха и гадни сцени, в които Карл задоволяваше сексуално Джони Конго и различни други мъже, жени и травестити.

Когато лентата се извъртя и Джо засили осветлението, Хектор каза:

— Сега вече би трябвало да разпознаете Карл Банок дори от разстояние, ако е дегизиран или е без панталон. Има ли въпроси?

— Той е змия, отровна змия — изсъска Настя. — Отвратителен е. Той е най-противното нещо, което някога съм виждала.

— Това не беше въпрос, Нази.

— Добре тогава, ето ми и въпроса — сопна се Настя: — Пречукваме ли го в мига, в който попадне на мушката на когото и да е било от нас, или се опитваме да го пленим, за да говорим първо с него?

— Сама прецени, Нази. Ако има и минимален шанс да се измъкне, тогава го ликвидирайте незабавно. Но ако можете да го заловите, тогава ще ви бъда безкрайно благодарен да ми го докарате да си побъбрим на прощаване.

— Хейзъл беше страхотна жена, а дъщеря й е прелестно създание. Искам да присъствам, когато посочваш на Карл Банок колко лошо се е държал — вметна Пади без никаква усмивка.

— Други въпроси или още коментари? — огледа ги Хектор. — Ако няма, нека обсъдим Джони Конго. Той е друг интересен и необичаен субект.

— Искам добре да го разгледам — отново се обади първа Настя. — Ще ми се да реша кого от двамата мразя повече. И държа те да бъдат лишени завинаги от възможността да сторят нещо лошо на нашето мъниче.

— Джо, чу ли дамата? Представи ни сега Джони Конго.

Първите кадри показваха Джони като сержант от морската пехота в момента на награждаването му от неговия командващ генерал с орден „Сребърна звезда“ за храброст в делтата на Меконг, Виетнам, на фона на минаващия парад на тяхната рота.

— Извън всякакво съмнение е, че Конго е абсолютно безстрашен — коментира Хектор. — Изкарал е два мандата в състава на морската пехота. Както виждате, награден е за храброст и е уволнен с почести като старши сержант. Когато се завърнал в цивилния живот, заловил се с единственото, за което имал трудова квалификация и което му носело истинско удоволствие: убиване на хора. Станал платен наемник, професионален убиец. Също като Карл, и той е психопат и садист. За разлика от Карл има много мръсен, вулгарен език, но нито за миг не го подценявайте. Той притежава вродено животинско коварство. Знаете много за него от описанията на Джо. Но искам да подчертая някои от най-важните неща, които не бива да забравяте за него. Джони има всеяден сексуален апетит. Карл е дългогодишният му сексуален партньор, но двамата изчукват всичко, което им попадне. Джони Конго е чудовищно силен и е страховит противник. Той като бясно куче трябва да бъде застрелян от разстояние и в никакъв случай не бива да се влиза в ръкопашна схватка с него.

Лентата за Джони завърши с поредица клипове, монтирани от Ема Пурдом и заснети от скритите камери в замъка на хълма. Когато екранът потъмня, Джо пак усили осветлението и Хектор продължи:

— Вече имате добра представа за онези, които ще преследваме. Сега Джо ще ви запознае с терена, на който ще проведем лова. Очакваме да намерим Джони и Карл в замъка или в близките му околности, но може да се наложи да ги преследваме и зад загражденията. Замъкът е голяма и неподредена сграда. Той е на над триста години и е построен от арабски каменоделци за султана на Оман. Представлява разгърнат на голяма площ лабиринт от стотици стаи. От мазетата и подземията долу до кулите и минаретата горе това е плетеница, в която чужденецът може лесно да се загуби. Ще започнем със снимки отвън.

Снимките бяха направени от професионалист и впечатляваха. Фонът с езерото и гората бе великолепен. Джо бързо премина нататък.

— Това беше търговската реклама, а сега иде ред на нещо много по-ценно. Джо успя да се сдобие с осъвременени архитектурни скици и строителни планове на вътрешността на замъка.

На екрана се показа първият чертеж, който изобразяваше разпределението на подземията под стените на замъка.

Пади толкова се въодушеви, че заудря с юмрук по коляното си.

— Това е по-ценно от голямата печалба от лотарията! Трябва да призная, че не бях особен ентусиаст да преследваме някого слепешката из лабиринт, в който зад всеки завой може да те дебне засада.

— Откъде, за бога, имаш това, Джо? — попита Дейв Имбис, който бе не по-малко щастлив от Пади. — Ти направо ни спаси живота. В буквалния смисъл…

— Спомнете си какво е казала Маргарет Тачър: „Когато стане напечено, изпратете жена да свърши работата“ — присъедини се към одобрителния хор Настя. — За ваш късмет — на мъжете имам предвид — към екипа се присъедини още една жена.

Хектор повиши глас, за да привлече вниманието им:

— Джо е подготвила комплект чертежи за всеки от вас. — Той погледна към разтворения бележник в лявата си ръка. — И така, вече познаваме мишените и знаем къде е най-вероятно да ги открием. Сега трябва да решим как ще влезем в Казунду. Това може да се окаже проблем, защото тази страна не е леснодостъпна. — Той кимна на Джо, която показа на екрана географска карта на региона. Хектор продължи да говори: — На изток от нея се намира езерото Танганика, което играе ролята на крепостен ров. Широко е почти петдесет километра. Пресичането му с някакъв плавателен съд откъм Танзания не е привлекателна опция. Има една поговорка, която гласи: „Африка е голяма празна земя, където иззад всеки храст те наблюдават чифт очи“. Джони Конго със сигурност разполага с агенти на танзанийска почва. Ще научи, че сме пристигнали, още преди да сме се отделили от източния бряг, така че ще акостираме в Казунду под обстрел.

— А не можем ли да влезем откъм запад, през Демократични република Конго? — попита Дейв Имбис, но Хектор поклати глава.

— Това би означавало марш на скок от осемстотин километра през гъста джунгла и големи реки. Пътища там практически няма. Местните главатари, които контролират тази част на страната, до един са върли приятели на Джони и негови бизнес партньори. Няма да стигнем много далеко.

— В такъв случай излиза, че единственият начин е по въздух. Ще трябва да скочим с парашут. Няма проблем — сви рамене Пади.

— Добро ирландско мислене — похвали го Хектор. — Отличен начин за влизане. Но как ще напуснем, след като си свършим работата? Вече е ясно, че пеша от Казунду няма излизане.

— Самолетът, от който сме скочили, ще трябва да кацне, за да ни прибере — защити идеята си Пади. — По същия начин, както го е направил Джони първия път.

— Джони не е бил в мисия като нашата — „Открий и убий“. Не е трябвало да превзема летището, за да се качи на самолет. Отишъл е там, за да погуби Джъстин и да остане завинаги — изтъкна Хектор. — Нашата ситуация е по-различна. Армията на крал Джъстин е била недоразумение, малка сбирщина глупаци без муниции в автоматите, с които дори не знаели да стрелят. Сегашната банда на Джони е съставена от добре въоръжени мъже, подбрани лично от него и тренирани с помощта на Сам Енгвеняма. Както Джони, така и Сам са военни ветерани. Ние можем да хвърлим там не повече от четиридесет, да кажем, петдесет души на полет. Андрю Муркрофт, който е бил в Казунду, смята, че Джони разполага с около двеста добре обучени мъже. Ще се изправим срещу професионалисти, а не смахнати аборигени. Нещо повече — численото им превъзходство ще бъде значително.

— Мамка му! — тихо, но емоционално изруга Дейв Имбис.

— Именно — съгласи се Хектор. — По думите на Андрю Джони Конго бил съвсем наясно, че самолетната писта е ахилесовата му пета. Нали сам се е възползвал от нея, за да вкара хората си. Така че е построил защитени с пясъчни чували редути в двата й края. В тях има амбразури с гнезда от тежки картечници. Никакъв неканен или не добре дошъл самолет не може нито да кацне, нито да излети, без да бъде направен на решето отпред и отзад, при това даже преди колелата му да са се докоснали или отлепили от земята.

Всички унило се замислиха над ситуацията, която не бе никак обещаваща, докато Джо Стенли не се обади:

— Освен, разбира се, ако не каца собственият „Антонов Кондор“ на Карл.

— Естествено! — снизходително подметна Хектор. — Но нали ние няма да бъдем в неговия собствен кондор?

— Не… — с престорена скромност се съгласи Джо. — Освен, разбира се, ако ти не го отвлечеш.

Думите й бяха последвани от пълна тишина, разкъсана от гръмкия смях на Настя.

— Погледни им лицата, Джо. Забравиха всичките си мъжки остроумия. Хайде, момчета… да чуя какво ще отговорите на дамата.

— Мили боже, дето си в небесата! — поклати глава Хектор в насмешливо недоверие. — Знаех, че си блестяща, но не допусках, че си способна да озариш цялото небе.

— Хектор Крос…! — опита се да отговори Джо, без да се разсмее: — Не смей да ми крадеш стила на говорене. Вместо това иди и открадни този самолет.

***

Отне им два дни на напрегнато планиране, преди Хектор да остане удовлетворен от логистиката на нападението над Казунду.

— Кондорът ще може безопасно да транспортира осемдесет и четирима напълно екипирани мъже и достатъчно гориво за обратен полет до Абу Зара — обобщи Хектор. — А ние ще имаме нужда от всички до последния човек на борда. Как сме с персонала в „Кросбоу Секюрити“, Пади? Колко души можем да отделим в момента?

— Не ни достигат към петнайсетима — призна Пади и погледна косо към Дейв Имбис: — Прав ли съм, Дейви?

— Тук, в Абу Зара, не ни достигат шестнайсет. Но аз мога да командировам подкрепления от петролните ни инсталации в Южна Америка и Азия. Дайте ми пет-шест дни и ще разполагам с всички, строени за полет на пистата на инсталация 13 в Абу Зара.

— Тогава се залавяй за работа веднага, Дейв — нареди Хектор и се обърна отново към останалите: — Планът е да кацнем на летището в Казунду и незабавно да обезвредим силите в двете укрепления, които го охраняват, което ще ни даде контрол. После оставяме кондора под защитата на оръжията в северното укрепление, понеже то е по-близкото до замъка.

— Според мен не е добра идея да чакаме на открито — включи се в обсъждането Пади. — Да не забравяме, че във всички посоки ще летят много трасиращи куршуми и шрапнели. Едно попадение и кондорът заминава. Бум… и край!

— Не! — вдигна ръка Хектор. — Нямам подходящи снимки, но Ема Пурдом е записала разговор между Карл и Джони за строежа на някакъв хангар за защита на кондора, когато не е в полет. Изглежда, подът на този бункер е доста под нивото на земята с рампи в двата края. Страничните му стени са укрепени отвън с натрупани чували пясък. Спусне ли се кондорът по рампата, той ще бъде неуязвим за стрелба с малкокалибрено оръжие и РПГ. Единственият проблем е, че този хангар е доста далече от основната сграда. Така че Бърни ще може да скрие кондора едва когато се убеди, че с нас всичко е наред. — Той огледа събралите се: — Въпроси? — Всички поклатиха глави и Хектор продължи: — Предполагам, че ще трябва да преследваме мишените в замъка. Ще оставя по дванайсет души на всеки от редутите по пистата. Огневата им мощ ще се допълни от тежките картечници на Джони Конго там. Дейв ще командва тези два контингента с цел отбрана при евентуална контраатака.

В този момент Хектор се изправи през непредвиден проблем. Той не бе допускал, че Джо Стенли ще има каквото и да е било участие в ударната група. За разлика от останалите тя изобщо не бе тренирана за бойни действия. Беше си представял, че тя ще остане в Абу Зара и може би ще помага на сестра Бони в грижите за Катрин Кайла.

Внезапно обаче Джо се обади с уверения и настоятелен тон, който използваше, за да изрази мненията си.

— Северният редут е най-доброто място за разполагане на комуникационния ми пост — вметна тя.

В киносалона се възцари мъртва тишина. Всички очи се обърнаха за момент към Джо, после се завъртяха обратно към Хектор.

Настя беше до апарата за вода, където си пълнеше чашата. Обаждането на Джо я изненада колкото останалите, но тя бързо се съвзе и се върна, за да я подкрепи, преди Хектор да е решил как да реагира. Хектор нямаше никакво съмнение на чия страна е Настя.

— Не ми беше хрумвало, че ще се присъединиш към бойната група в Казунду, Джо — внимателно наруши напрегнатата тишина той.

— Е, сега вече можеш да го обмислиш. — Гласът на Джо звучеше по непознат за него начин. — В момента организираме с Ема Пурдом инсталирането на специална връзка, за да може тя да ни държи в течение на всичко, ставащо в замъка. Тя ще ми изпрати до няколко дни това оборудване тук, в Абу Зара. Моята задача ще бъде да поддържам непрекъсната връзка с Ема Пурдом в Хюстън. Тя е единствената, която има „очи“ в замъка. И ако Джони Конго или Карл Банок решат да се съпротивляват, ще имате нужда от мен и Ема, за да получите представа за движенията им вътре.

— Джо има диплома по електронни комуникации в добавка към степента си по право — изтъкна Настя в настъпилата пауза.

— А ти откъде знаеш? — сряза я Хектор. Не му харесваше да бъде под атака на два фронта.

— Тя го спомена, когато бяхме в женската тоалетна преди малко. Да не говорим, че познава разпределението в замъка по-добре от всеки от нас тук — бавно обясни Настя като на дете. — А в случай, че те интересува откъде знам това, замисли се кой ни даде чертежите и плановете на онова място.

— Нази и Джо са прави — включи се в разговора Пади. — Ако дори само единият от двамата мръсници се завре в замъка, ще ни трябва всичката помощ, на която можем да разчитаме. Честно казано, ще бъда щастлив да чувам в ухото си Джо, която да ме насочва из онзи лабиринт.

— Струва ми се, че нямаш никакъв шанс, Хек — обади се и Дейв Имбис. — Разумният мъж усеща кога да се предаде с достойнство.

— За какви разумни мъже става дума тук? — с престорено удивление попита Настя. — Не говорехме ли за Хектор Крос.

— Добре де — каза Хектор, сякаш тотално оглушал за посипалите се върху него язвителни подмятания. — Приемам, че всички единодушно сме съгласни, че Джо идва с нас като полеви координатор по комуникациите. Продължаваме с другите въпроси… — Той замълча, за да си налее чаша кафе и да се успокои. Хвърли на Джо бърза помирителна усмивка и се върна на основната тема: — Ще използваме две ударни групи, всяка по петнайсет души. Аз ще бъда командир на едната, а Пади на другата. Карл Банок е моята основа мишена, затова позивната ми ще бъде „Бял“. Основната мишена на Пади е Джони Конго, затова, естествено, неговата позивна ще бъде „Черен“. Пади, оставям на теб да си избереш заместник.

— Настя — кратко отговори Пади.

— Колко изненадващо… Е, аз също щях да избера нея, ако ти я бе пропуснал — измърмори Хектор. — В такъв случай избирам за свой заместник Пол Стоу.

Бившият главен лесничей в „Брандън Хол“ бързо се бе издигнал по йерархията на „Кросбоу“ до висшия ешелон, след като Хектор го бе назначил там. Беше се доказал като добре трениран боец. Мислеше бързо, беше интелигентен и изключително надежден, изобщо бе добър човек, на когото можеш да разчиташ във всякаква трудна ситуация.

— Между другото къде, по дяволите, е той? — погледна Хектор към Пади.

— Замина за „Концесия 12“ за рутинна инспекция на охраната там — обясни Пади.

— Върни го тук колкото може по-бързо. Трябва да е в течение на планирането. — Пади изсумтя и драсна нещо в бележника си. — Ще прегледаме всички подробности още веднъж по- нататък, но засега това като че ли е достатъчно… с едно важно изключение — подчерта Хектор. — А то е как да превземем кондора и кой ще го пилотира до Казунду с петдесет въоръжени мъже на борда, без Джони Конго и Карл Банок да надушат какво им готвим? — Той направи кратка пауза, за да даде възможност на хората си да обмислят въпроса, и след това продължи: — За себе си аз знам кой бих искал да го пилотира.

Разнесе се одобрителен шепот от всички, само Джо изглеждаше озадачена. Затова Хектор се обърна пряко към нея:

— Извинявай — каза й с по-мек тон. — Не би могла да знаеш, че говоря за Бърни и Нела Восло. Те са семейна двойка цивилни пилоти, които притежават и управляват малка чартърна компания, развиваща дейност из цяла Африка. Могат да пилотират всичко, което има крила, и не са прекалено педантични, за да се съобразяват с правилата в авиацията или с някакви други закони. Преди няколко години ни бяха от огромна помощ.

— Знам за семейство Восло, Хектор — поправи го тя — Това са хората, които са те закарали с екипа ти в Сомалия, за да спасиш дъщерята на Хейзъл от отвляклата я пиратска банда.

— Но откъде знаеш? — изгледа я недоумяващо Хектор.

— Хейзъл разказа на двама ни с Рони за тях. А и „Семеен тръст Хенри Банок“ трябваше да им плати, забрави ли?

— Ти винаги си на финала, преди аз дори да съм започнал да бягам! — примирено въздъхна Хектор. — В такъв случай сигурно ти е известно, че Восло разполагат само с един самолет — допотопен „Херкулес С-130“. Но неговият тип е възможно най-близък до „Антонов Кондор“, единствената разлика е, че ръководството за втория е написано на кирилица. За щастие, Бърни и Нела не се нуждаят от ръководство, за да пилотират руско копие на „Херкулес“.

— Сигурни ли сме, че е така, Хек? А и ще приемат ли те работата? — поинтересува се Настя.

— И за двете сме сигурни, Нази, ако те разбирам правилно. Снощи пратих на Нела имейл. Въпросът ми до нея беше: „Можеш ли да пилотираш „Антонов Кондор“? Обичам те, Хектор“. Получих отговора й преди няколко часа. — И той вдигна айфона си, за да могат другите да прочетат текста. — Той, разбира се, е в типичния за Нела Восло стил: „Може ли паунът да се изцвъка в парка. Докъде? На каква височина? Колко? Обичам те, Нела“. — Всички се засмяха, но Хектор погледна сериозно Джо: — Би ли могла твоята приятелка Ема да хакне комуникационната система на кондора?

— Казах ти вече — Ема е гениална от детска възраст. Не се безпокой.

— А ще може ли да предаде съобщение до пилотите на кондора по такъв начин, че да изглежда изпратено от Карл Банок в Казунду, а след това да прехване отговора им, така че Карл Банок да остане в неведение за размяната на съобщенията?

— Естествено, че може. Тя е сложила свое устройство в кондора и може да го използва както Литъл Уолтър[16] е свирил на хармониката си.

— Кой, за бога, е Литъл… — започна Хектор, но веднага смени тактиката: — Забрави този въпрос. По-важен е другият: дали нашата Ема ще може да използва вълшебното си устройство, за да следи кондора по време на полет и да ни информира за точното му местонахождение, когато ни е нужно да го знаем?

— Абсолютно. За нашето момиче няма тайни — без колебание заяви Джо. — Тя може да чете приборното табло от пет хиляди километра все едно, че седи на седалката на пилота.

— Ще я помолиш ли тогава да ти даде списък на полетите на кондора с дестинациите за последните шест месеца, например? — Той се позамисли и продължи: — Също така я помоли за личните данни на двамата руски пилоти. Ако е възможно, бих желал да ни даде и фотографии, а най-добре и копия на пилотските им документи.

— Сигурна съм, че ще може да го направи.

— А колко време ще й отнеме според теб? Опитай се да й внушиш, че е доста спешно.

— Едва ли ще е дълго. Ема е винаги онлайн — обясни Джо. — Дори с отчитане на разликите в часовите зони, едва ли ще отнеме повече от ден. Ема спи с компютъра на възглавницата от едната й страна и с приятеля си от другата. И ако трябва да избира, смятам, че ще избере компютъра.

— Хубаво. — Хектор стана и се протегна, след което погледна часовника си. — Вече е почти седем часът. Ще направим почивка. Дочух, че готвачът ни е приготвил пир за тази вечер, така че всичките сте поканени за осем часа. Имате час да се освежите. Ще се видим по-късно.

Вечерята наблягаше на морската храна: новозеландски зелени миди, омари от Мейн, риба тон, местни риби, сервирани с „Шабли“. Хектор бе единственият, който остана на червено бургундско.

Не бяха приключили с храната, когато получиха свидетелство, че дори Джо бе подценила ефикасността на Ема Пурдом. Сервираха десерта, когато радиооператорите от комуникационния център на „Кросбоу“ донесоха отговорите на запитванията на Джо. Хектор разпечата плика и бързо прегледа страницата, преди да вдигне поглед към гостите си.

— Дами и господа, да чуем евангелието на света Ема. Кондорът е излетял от Казунду тази сутрин в 08:00 по Гринуич за Техеран с неуказано карго. Предполагаемият час на кацане в Техеран е след час и половина, смятано от този момент. При всичките си три предишни полета до този град през последните шест месеца кондорът е оставал в Техеран за двайсет и четири часа. Това, разбира се, е съобразено с изискването пилотите да почиват задължителното минимално време. След това е отлитал или за Хонконг, или за Русия, но винаги е летял обратно за Казунду през Банкок, където е качвал пътници. Готов съм да се обложа на каквото щете, че и този път кондорът ще лети обратно през Банкок. Карл и Джони несъмнено очакват с нетърпение следващата порция тайландска плът. Според света Ема в Града на греха пилотите отсядат в хотел „Мандарин Ориентал“ за двайсет и четири часовата си почивка. Това дава на Настя и Нела Восло цели шест денонощия, за да стигнат в Банкок преди тях и да посрещнат екипажа на кондора, когато кацне. Ема ще изпрати съобщение на първия пилот, което за него ще изглежда като написано от Карл Банок, със заръката да посрещне нашите две дами и да ги вземе за Казунду.

***

Хектор и Джо се събудиха на следващата сутрин прегърнати. Не бяха мислили за сън през нощта, но пък сега бяха в страхотно настроение.

— Нещо против да поканя Катрин Кайла при нас? — попита Хектор.

— О, това е страхотна идея — ентусиазира се Джо и малко след като той позвъни на сестра Бони в детската, на вратата им дискретно се почука.

— Кой е? — осведоми се Хектор.

— Ние сме — изчурулика с отговор сестра Бони.

— Вратата е отворена. Вкарай по-малката част от „ние“ през нея, ако обичаш.

Вратата се открехна и невидими ръце оставиха Катрин Кайла на прага. Беше облечена в безукорно розово гащеризонче и имаше розова панделка в косата. Седеше и объркано разглеждаше непознатата за нея стая.

— Насам, Кати, момичето ми! — повика я Хектор и на нея й трябваха няколко секунди, за да фокусира поглед върху двете глави в разхвърляното легло. Когато мозъкът й регистрира картината, тя радостно извика „Ба-ба!“ и се изправи на крачета. Затича се нестабилно към тях и докато тичаше, разпозна и Джо. „Маж!“, изписука и напълно отчетливо допълни: „Мил маж!“.

— Боже господи! — възкликна Джо. — „Мил“ нова дума ли е?

— И я използва за теб, не за мен — изсумтя Хектор. — Май започвам да ревнувам.

В бързината си да се добере до леглото Катрин изостави изправената поза и продължи на четири крака. Последните няколко метра направо препускаше. Хектор се пресегна и със замах я вдигна от пода. Беше топла, енергична и излъчваше силен аромат на бебешка пудра. Двамата се редуваха да я гушкат, докато разговаряха.

— Хей, момичета, може ли за момент — каза накрая Хектор.

— Разбира се, че може, но за какво искаш да бъдеш сериозен?

— Като имам предвид начина, по който трябваше да взема решение за включването ти в ударната група за Казунду… — започна той, но Джо го прекъсна с неприличен звук с устни. Това се стори много забавно на Кати. Тя щастливо се засмя и веднага имитира Джо, обсипвайки двамата с облаче детска слюнка.

— След като изслушах мнението ви, ще си позволя да продължа — каза Хектор. — Джо, ти и Ема Пурдом ще трябва да пуснете колкото е възможно по-бързо в работа тази комуникация, с която толкова много се хвалиш. Не изключвам да ни потрябва след шест-седем дни.

— Прав си, скъпи. Говорих с Ема веднага щом реших, че трябва да дойда с теб. Тя знае точно какво ни е нужно. Работи по договор с военноморските сили и е разработила за тях малко умно устройство, което е точно каквото ни трябва. То, разбира се, е секретно, но въпреки това снощи тя ми е изпратила по куриер един екземпляр. Би трябвало да пристигне тук днес или най-късно утре.

Обещаното бе доставено от Ди Ейч Ел в „Сийскейп Маншънс“ рано същия следобед. По размери на външен вид приличаше на ръчна чанта на „Ермес Бъркин“. Това беше вдъхновило Ема да го нарече „Бъркин“. Тежеше около три и половина килограма.

Хектор и Джо взеха бъркина със себе си в пустинята и паркираха рейнджроувъра встрани от магистралата, зад голяма скала от желязна руда.

Джо включи захранването и обясни:

— Акумулаторната батерия позволява седемдесет и два часа непрекъсната работа. Антената е вградена. Започваме… сега установява сателитна връзка… — Тя помълча малко и продължи: — Готово! Сега ще се свърже автоматично с Ема.

Изведнъж се разнесе мил момичешки глас:

— „Ехо-Папа-Седем-Девет“ в режим на готовност.

— Това са инициалите на Ема и рождената й година, но никога не й споменавай, че съм ти разкрила това.

— Тя ще ме убие… — каза Джо и натисна бутона за предаване: — Тук „Джулиета-Сиера“. Здрасти, Ема. Правим проверка, за да потвърдим, че съм получила подаръка ти и сме онлайн.

— Радвам се да чуя гласа ти, мила Джо.

— Продължаваш ли да държиш под око Малкия и Големия? — Хектор предположи, че двете са се уговорили да наричат по този начин Карл и Джони Конго.

— Потвърждавам, Джо.

— Операцията вероятно ще започне в рамките на следващите шест дни. Ще те уведомя незабавно, щом това се случи. Междувременно имай готовност. Край.

— Аз ще съм готова, а ти имай грижата той да не омеква. Предай му, че го обичам — каза Ема и прекъсна връзката.

— Знае за теб — извинително го погледна Джо. — И е цапната в устата…

— Разбрах — усмихна се Хектор. — Кажи ми сега какво му е толкова специалното на бъркина. На мен ми изглежда като съвсем обикновено устройство.

— На първо място са размерът и теглото му. После невероятният му обхват и способността да приема сигнал при много лоши условия.

— Да, ти току-що ми демонстрира това, но аз продължавам да не разбирам какво толкова му се възхищаваш.

— Поддържа до десет точки на свързване. Това означава, че докато сте на не повече от петнайсет километра разстояние, ти и твоите водачи на екипи можете да слушате едновременно с мен какво ми предава Ема. Това ще ви остави ръцете свободни да си чоплите носовете или да правите каквото друго ви се прииска.

— Това е хубаво — одобри Хектор. — Нещо друго, което го прави уникално?

— Напълно сигурната връзка. Никой не може да подслушва разговорите ни — добави тя, но Хектор не беше убеден.

— И защо е така?

— Обърна ли внимание на лекото щракване през пет секунди, докато разговаряхме с Ема? — попита го тя.

— Да, вярно, че имаше нещо такова. Аз го взех за смущения.

— При този апарат никога няма смущения. Връзката е максимално чиста. Онова, което си чул, всъщност е смяната на честотата от Ема. На всеки пет секунди апаратът избира на случен принцип нова честота, а моят апарат синхронно променя честотата си в същия момент. Нашите апарати разполагат с пет хиляди амплитудно модулирани честоти, от които да избираме. Никакъв друг апарат не може да се справи с това темпо, ако не е синхронизиран с нашите.

— Започвам вече да се впечатлявам. Това ли е всичко?

— При обхват до петнайсет километра не съществува нищо, което да внесе смущения в сигнала, излъчван от нашия бъркин до вашите слушалки. Имаш ли някаква представа колко дебели са стените на замъка в Казунду?

— Не знам точно, но предполагам, че са доста дебели — отговори Хектор.

— На места, особено под земята, те са по пет-шест метра и това е плътна скала!

— Впечатляващо — съгласи се Хектор. — Хайде, продължавай да ме впечатляваш.

— Добре… ако си долу в подземието на лов за Карл и Джони, Ема в Хюстън ще може да ги наблюдава през своите камери, но няма да може да ви съобщава промените в ситуацията. Поради дебелината на стените вие няма да имате връзка с нея.

— Кофти — призна Хектор. — Но мисля, че започвам да се досещам…

— Хайде да видим дали е така. Твой ред е да ме впечатлиш с интелекта си.

— Аз съм в подземието на Казунду и не мога да говоря с Ема, но мога да говоря с теб, защото ти си на пистата в полите на хълма, а може би си дори в редутите. Ема вижда какво правят нашите хубавци, Карл и Джони, казва го на теб, а ти ми го предаваш.

— Ти си толкова умен, колкото се надявах да бъдеш — похвали го Джо. — Разбираш ли сега защо трябва да дойда с теб в Казунду? Не можеш да ме оставиш да си седя със скръстени ръце тук, в Абу Зара.

— Ти си голяма хитруша, Джо Стенли! — каза с фалшива строгост Хектор и продължи: — Ще ни трябват слушалки за всеки командир на група. Ръцете ни трябва да са напълно свободни за оръжието.

— Ема ми е изпратила десет комплекта слушалки в пакета с бъркина. — Джо отвори кутията и му ги показа.

— Тя наистина мисли за всичко — възхити се Хектор.

— А и ми харесва звукът на гласа й. Звучи готино.

— Забрави това, похотливецо — сгълча го Джо. — Ема е грозна като дъщерята на Франкенщайн. Пък и всеки път, когато ти се прииска да я чуеш, този малък бъркин ще бъде на твое разположение.

***

Налагайки се над възраженията на мъжете, Хектор реши Настя и Нела Восло да пътуват за Банкок, където да посрещнат кондора. Руските пилоти щяха да се отпуснат повече в компанията на жени, особено когато една от тях е красива рускиня.

Жените заминаха за Банкок с различни полети. Настя пристигна там първа, а Нела я последва осем часа по-късно с полет от Найроби. Срещнаха се в апартамента на Настя в авторското крило на „Мандарин Ориентал“ с изглед към река Чао Прая. И двете се бяха преоблекли във вечерни рокли и след като се прегърнаха, без да пускат ръце, отстъпиха по крачка назад, за да се огледат с приятелски интерес и одобрение.

— Изглеждаш прекрасно, Нела. Сякаш сме се виждали за последно вчера — възкликна Настя.

— Ти също! Роклята ти е разкошна, а цветът й толкова ти подхожда. „Прада“?

— Да, „Прада“ е — повторно я прегърна Настя. — Да пийнем по едно за срещата? В минибара намерих бутилка добра водка. — Тя наля в две коктейлни чаши, пълни с кубчета лед, и двете чукнаха замъглените чаши, след което Настя хвана Нела за ръката и я изведе на балкона.

— Проверих стаята — понижи глас тя — и мисля, че е чиста, но е най-добре да не рискуваме, затова ще говорим по работа тук. Знаеш ли какво ни очаква?

— Да, Хектор ми разказа всичко. Съобщи ми, че ще носиш снимки на онези, от които ще поемем нещата — дипломатично формулира задачата Нела.

Настя я остави за момент, за да донесе чантичката си от дневната, после затвори балконската врата зад себе си. Разгледаха снимките заедно.

— Този е капитанът — обясни Настя. — Казва се Юри Волков. На руски „волк“ означава „вълк“. С такова име предците му трябва да са били аристократи преди революцията. Като по-млад е летял на „МИГ-29“ за бившия Съветски съюз.

— Това им е най-добрият щурмовак. Само елитните руски пилоти са били допускани да летят с него.

— Да — съгласи се Настя. — Но сега е жертва на годините и алкохола, и вече не е елитен пилот. Помощник-пилотът му е Роман Спартак. Също е стар, но не толкова, колкото Юри.

Нела реши да не пита Настя за дефиницията й за „стар“. Имаше тревожното чувство, че може да попадне в същата категория. Затова просто се поинтересува:

— Кога ще се запознаем с тях?

— Те са се регистрирали в хотела тази сутрин. Говорих по телефона с Юри Волков следобед, веднага щом се нанесох. Той вече беше получил съобщението, което смята, че му е изпратено от Карл Банок, и очакваше пристигането ни. Те двамата са също в този хотел. Уговорихме се с Юри да се срещнем на по питие в „Бамбуковия бар“ в седем и половина. Това ни оставя около час да преговорим всичко, за да не допуснем никаква грешка — обясни Настя.

В уговорения час двете жени слязоха с асансьора в „Бамбуковия бар“.

— Не забравяй, че не бива да ги познаем — напомни Настя на Нела, докато влизаха в салона, където вибрираха басите на тайландска джаз формация. Двамата руснаци седяха до бара на високи столове, тапицирани с имитация на тигрова кожа, и наблюдаваха вратата. Реакцията им последва в мига, в който двете се появиха на прага.

— Забелязаха ни — съобщи Настя, без да помръдва устни. — Ема Пурдом им изпрати копия на паспортите ни, когато влезе в тяхната мрежа. Ето… Юри се приближава. Трябва да е бил неотразим като по-млад.

— Аз съм Юри Волков — поклони се пред дамите руснакът и погледът му спря върху лицето на Настя. — Ти трябва да си Настя О’Брайън — поздрави я той на английски. — Доста странно име за ирландка — подаде й ръка и тя я пое.

— Някога се казвах Настя Воронова — отговори му на руски. — Но се омъжих за ирландец.

— Така ли…? Чудесно е да срещнеш толкова прекрасна дама така далече от дома! — превключи на родния им език Юри.

— Казвай ми Настя — подкани го тя, но премина на английски заради Нела. — Това е приятелката ми Нела Восло. Тя е южноафриканска бизнесдама.

Юри се обърна към Нела и стисна ръката й.

— Надявам се да извините английския ми, много лош е.

— Английският ви е отличен — без да мигне, отговори Нела, като разглеждаше някога приятните черти на лицето на пилота, върху които алкохолът вече бе оставил безпогрешен отпечатък.

— Благодаря ви, но не е истина. — Юри се обърна пак към Настя: — Собственикът ми нареди да ви взема в Казунду, за да се запознаете с него.

— Точно така. Имаме специален бизнес с Негово величество крал Джон — потвърди Настя.

— Позволете ми да ви представя моя колега и помощник-пилот Роман Спартак.

Юри приключи с официалната част и поръча водка за всички. Чукнаха чашите и Юри се извини, че трябва да види документите за самоличност на дамите, за да може да ги сравни с копията, изпратени му от неговия работодател. След като се увери в пълното съответствие, той се отпусна още повече и поръча още водка. След около час Настя се извини на мъжете и двете с Нела отидоха в женската тоалетна. Докато оправяха грима си пред огромното огледало, тя тактично попита:

— Имаш ли някакъв личен интерес към някого от двамата ни нови приятели, Нела?

— Благодаря, но не. Юри е много сладък. Но аз съм щастливо омъжена за страхотен мъж. Тези игрички съм ги забравила от години.

— Същото се отнася и до мен. Пък и утре ни чака тежък ден.

Пожелаха си лека нощ с пилотите и се уговориха на следващата сутрин да се видят във фоайето на хотела след закуска.

Когато слязоха долу, Юри вече беше поръчал две коли на хотела, които да ги закарат с ескорт до частното летище „Дон Мюан“.

В частната зала за заминаващите чакаха четиринайсет нови пасажери. Всички без изключение бяха изумително красиви тайландки. Бяха в приповдигнато настроение, бъбреха и се смееха високо, възбудено очаквайки да се отправят на африканското си приключение.

— Не мисля, че всички са момичета — сподели Настя. — Карл несъмнено угажда на перверзния си вкус. Но не говори високо и изтрий намръщеното си изражение от лицето.

Юри събра в една група всичките си пасажери и ги поведе през паспортния контрол и скенера на службата за безопасност. След като им разрешиха да напуснат летището, всички се качиха на минибуса, който ги откара до чакащия ги изтеглен встрани гигантски турбовитлов „Антонов“. Качиха се на борда по рампата, отворена отзад във фюзелажа.

Посрещна ги единствената стюардеса — беше африканка, — която поведе колоната от пътници през празния товарен отсек към херметизирания и климатизиран салон за пасажери след бордовата кухня и пилотската кабина. Когато всички се настаниха по местата си и си закопчаха коланите, стюардесата затвори херметичните врати и направи демонстрация на мерките за безопасност по време на полет. Междувременно пилотите подгряха двигателите и рулираха към началото на пистата.

Кондорът излетя, набра височина и пое курс към летище Казунду в Източна Африка. Скоро след това пасажерите загубиха интерес към устремилия се на запад със скорост от осемстотин километра в час кондор.

Около един час след излитането стюардесата дойде до местата, където седяха двете жени.

— Капитанът ви кани в кабината да видите как се пилотира такъв самолет. — Настя погледна към Нела, която кимна в знак на съгласие. Двете станаха и последваха стюардесата по пътеката. Незабелязано се възползваха от тази възможност да изучат разположението в предната част на фюзелажа и кабината. Прекараха приятен половин час с руснаците. Юри се постара да ги впечатли с особеностите на кондора. Той дори позволи на Нела да седне на неговата седалка и да подържи уредите за управление. Тя се закиска с престорена възбуда и Юри се осмели да сложи ръка на коляното й, която тя твърдо отмести, след което двете се върнаха на местата си в салона за пасажери.

— След инструктажа на Юри мисля, че ще можеш да го пилотираш — пошегува се Настя.

— Останах с впечатлението, че той иска да ми предаде целия курс — усмихна се Нела и бръкна в чантата си за романа на Стивън Кинг.

Пет часа по-късно Настя тайно погледна ръчния си джипиес, който потвърди, че се намират на двеста четиридесет и пет километра източно от Мале, столицата на Малдивската република в Индийския океан. Тя състави кодирано съобщение, състоящо се от една дума и го изпрати на създадения за целта адрес в Hotmail, който не бе използван досега и нямаше да бъде използван впоследствие. Целта му беше да информира централата на „Кросбоу“, че операцията всеки момент ще започне.

Четири минути по-късно получи отговора със заповедта да действат. Той също се състоеше от една дума: ИПМ. Тя се усмихна на поредния пример на момчешкия хумор на Хектор. Това бе съкращение от „Изпразнете пикочния си мехур“.

Настя се пресегна през пътеката и докосна ръката на Нела. Нела отвори очи, изправи се на седалката и й кимна. Настя разкопча колана, стана и извади чантата си от багажното отделение над главата си. После тръгна по пътеката към тоалетната между бордовата кухня и пилотската кабина. Зад завесите, които отделяха предната част от салона за пасажери, се виждаше стюардесата, която седеше в кухнята на сгъваема седалка и четеше списание. Вратата на пилотската кабина бе задържана в отворено положение и през нея Настя видя тиловете на пилотите, седнали пред приборното табло на кондора. Настя направи гримаса, понеже за първи път забеляза плешивото петно на темето на Юри, което той се бе опитал да прикрие със снопче зализани сиви кичури.

И тримата членове на екипажа на кондора бяха отпуснати, скучаещи и не очакваха нищо лошо. Несъмнено бяха прелетели стотици часове точно по този маршрут и мерките им за сигурност бяха минимални, ако изобщо съществуваха.

Чернокожата стюардеса вдигна поглед и се усмихна на Настя. Тя отвърна на усмивката й и влезе в тоалетната. Заключи вратата зад себе си и остави пътната си чанта на пода. Свали ципа на дънките си, после бикините и седна на тоалетната седалка. Както Хектор й бе напомнил с кодираното съобщение, винаги бе разумно да изпразниш мехура и червата си преди акция.

Все така седнала, се наведе напред, придърпа чантата между краката си и я отвори. Намери на дъното й опаковка женски тампони. Внимателно извади от кутията четири от белите картонени апликаторни тръби. Вместо рекламираното на опаковката съдържание, всяка тръба съдържаше по една хиподермична спринцовка „Хипнос“, осигурени им от Дейв Имбис. Настя бе променила вътрешния джоб на дънковото си сако, като бе ушила в него на ръка четири тесни джоба. Всяка от спринцовките влезе в по един от джобовете, където бяха леснодостъпни с едно бръкване.

После прибра обратно кутията с тампони и закопча ципа на чантата. Довърши каквото бе останало да прави в тоалетната и пооправи облеклото си. Провери грима и външния си вид в огледалото над умивалника. Огледа се, смръщи вежди и си обеща при първа възможност да посети своя лондонски дерматолог за нов курс с „Ботокс“. Обичаше да изглежда перфектно дори когато влизаше в схватка. Пусна водата в тоалетната чиния и отвори вратата. Стюардесата пак я погледна и пак й се усмихна.

— Мога да ви предложа закуска, ако сте гладна — показа й тя чиниите на масичката в кухнята.

— Много ви благодаря — отговори Настя и остави чантата на пода, за да освободи и двете си ръце. Избра от чинията едно голямо гроздово зърно, сложи го деликатно в устата си и го сплеска с език в небцето. Наслади се на сладкия му вкус и изчака стюардесата отново да се задълбочи в списанието си. Извади един „Хипнос“, отвори опаковката, за да освободи иглата, и се обърна пак към седящото момиче.

Стюардесата беше в синя униформа с къс ръкав. Седеше полуобърната спрямо Настя.

— Извинете ме, госпожице — без никаква враждебност каза Настя и леко хвана с лявата си ръка рамото на момичето. Стюардесата я погледна с умерена изненада и в този момент Настя заби върха на иглата в блестящия й черен трицепс. Изпразни съдържанието на спринцовката и й се усмихна. Жената отговори на усмивката й, после погледът й се премрежи и тялото й омекна. Настя я задържа в изправено положение с една ръка през раменете, а с другата закопча колана й, за да й попречи да падне от седалката и да се нарани.

Настя направи няколко крачки напред до мястото, откъдето можеше да вижда през отвора на вратата в пилотската кабина. И двамата пилоти седяха на местата си. На главите си бяха сложили обемисти слушалки тип „диадема“. Бяха по памучни ризи с къс ръкав. Роман, помощник-пилотът, държеше микрофон, в който говореше. Настя го чу да докладва текущата позиция на кондора на контролната кула в Мале на Малдивските острови. В момента се намираха на само осемдесет километра от столицата дясно на борд.

Настя се наведе напред, за да надникне над главата на Юри, и се увери, че зеленият индикатор на автопилота в приборното табло свети. Изчака Роман да свърши доклада си и да остави обратно микрофона.

Тя държеше зад гърба си по една спринцовка „Хипнос“ във всяка ръка. Отлепи предпазителя на опаковките и оголи иглите. Влезе тихо през вратата. Двамата руснаци не подозираха за присъствието й. Застана зад тях и едновременно плесна с ръка по раменете им. Малките игли преминаха с лекота през тъканта и кожата и тя изпразни анестетика в тях.

И двамата успяха да извърнат глави и я познаха. Юри отвори уста, за да каже нещо, но преди да издаде и звук, клюмна напред, задържан само от изпънатия колан. Роман го последва с няколко секунди закъснение. Настя побърза да се увери, че коланите им са надеждно закопчани и не затрудняват дишането им. После се наведе през рамото на Роман, за да се ориентира в приборите за управление на радиото и го изключи. Удовлетворена, се върна в началото на пасажерския салон и погледна през процепа в завесата. Всички тайландци спяха. Но Нела Восло седеше изправена на седалката си и чакаше да бъде повикана. Настя я призова с кимване, Нела стана и се присъедини към нея.

В кабината Нела помогна на Настя да вдигне двамата пилоти от седалките им и да ги положи внимателно на пода. После Настя извади от пътната си чанта пакет дебели „свински опашки“, с които завърза ръцете и краката на пилотите. После един по един ги доиздърпаха в бордовата кухня.

— Колко време ще са в това състояние? — тихо се поинтересува Нела.

— Според Дейв Имбис трябва да останат в безсъзнание три-четири часа, в зависимост от индивидуалната им поносимост към наркотика. Но ако ни се наложи да ги събудим, Дейв ми е дал антидот, който ще ги свести незабавно — обясни й Настя и побърза да допълни: — Трябва да ги разделим. Ако ги оставим заедно, когато дойдат на себе си, те със сигурност ще се опитат да измислят нещо, с което да ни вгорчат живота.

Издърпаха Юри в малкото отделение за багаж между тоалетната и бордовата кухня. Подпряха го в седнало положение с гръб към стелажите за багаж. Използваха още „свински опашки“, за да го прикрепят надеждно към рамковата конструкция на стелажите. Накрая залепиха лента върху устата му. Излязоха от отделението и заключиха вратата.

Върнаха се в кабината и издърпаха Роман в тоалетната. Оставиха го седнал на пода и завързаха китките му за дръжките за пазене на равновесие на стената над главата му. Запушиха му устата по същия начин. Нела намери ключа за тоалетната в джоба на престилката на стюардесата. Заключи и окачи табела „Не работи“ на вратата.

Оставиха стюардесата на сгъваемия й стол, както беше пристегната с колана, но запушиха и нейната уста, а после използваха „свински опашки“, за да пристегнат ръцете й на гърба, така че да не може да достигне с тях токата за откопчаване на обезопасителния колан. Накрая дръпнаха завесата пред нишата, така че никой от тайландските пасажери да не може да я види и да се развика.

След като се убедиха, че не може да има изненади от страна на екипажа, Настя остави Нела да поеме управлението на самолета, а тя се върна в салона за пасажери, където имаше грижата никой от пътниците да не отиде в тоалетната, в която спеше Роман.

Нела се заключи в пилотската кабина и седна на седалката на Юри. Въведе в сателитната навигационна система координатите на пистата на сондажа на „Концесия 13“ в Абу Зара. Деактивира автопилота и пое ръчното управление на кондора. После бавно насочи могъщата машина по курс 325 градуса спрямо магнитния меридиан. Промяната стана толкова плавно, че не бе усетена от никого от дремещите в салона пасажери.

Много по-късно, около час преди да стигнат до новата си дестинация, Юри Волков дойде в съзнание. Той започна да рита преградната стена с вързаните си един за друг крака и да мучи като затъващ в блато бизон. Настя побърза да отиде в малкото багажно отделение и клекна пред него.

— Моля те да се държиш прилично и да не вдигаш шум, Юри — опита се да го успокои тя на руски. — Тревожиш останалите. — После му показа още една от спринцовките „Хипнос“: — Изглеждаш ми като свестен и разумен мъж и не бих искала да забия още една от тези в теб. — Юри спря да мучи. — Добре, благодаря ти — дари го с топла усмивка Настя. — Уверявам те, че нямаме нищо срещу теб. Ако ни сътрудничиш, много скоро ще бъдеш освободен, без да ти се случи нищо лошо. В допълнение на това ще получиш компенсация в размер на едногодишната ти заплата за преживените неудобства и още толкова за загубата на текущата ти работа. Това е в сила и за Роман, и за вашата стюардеса. Можеш да им го съобщиш при първа възможност. Тя направи пауза, за да му даде възможност да осмисли казаното, след което продължи: — Ако обещаеш да не ми създаваш никакви проблеми, мога да сваля лентата през устата ти, за да можем да говорим. Започнеш ли обаче да викаш пак, знаеш какво ще се случи.

— Тя пак му показа готовата спринцовка. — Кимни, ако си ме разбрал и си съгласен.

Юри кимна енергично. Когато тя отлепи лентата, той отвори и размърда челюсти, за да възстанови кръвообращението в тях. През това време изучаваше лицето на Настя.

— Така…! — проговори той най-сетне на руски. — Сега разбирам какво сте намислили. Трябват ви онези две говна в Казунду, нали?

— Не те ли е учила мама да не използваш подобен език пред дама? — сгълча го Настя. — Както и да е, нямам представа за кого говориш по този оскърбителен начин.

— Чепуха! Не на мен тия — намигна й той. — Говоря за Негово величество крал Джон и министър-председателя Карл Банок. Ще ми направиш голяма услуга, ако им удариш по един от мое име, когато заловите тези две животни.

Настя го изслуша и изгледа безстрастно, преди да попита:

— Да не би двамата джентълмени да са се отнесли грубо и с теб?

— Може да са всичко друго, но не и джентълмени — разгорещено възрази Юри. — Те са престъпни боклуци. Отнасяха се с нас като с измет. Подиграваха ме и ме обиждаха всеки път, когато сме разговаряли. И непрестанно ме лъжеха със заплащането. — Той поспря, за да си поеме дъх и да овладее гнева си. — Това са перверзни животни. Ако ти разкажа какво ще правят с онези отзад в салона, гарантирам ти, че ще повърнеш.

— Нищо, разкажи ми! — подкани го Настя.

— Първо ще ги натъпчат с алкохол и наркотици, след това ще ги принудят да правят гадни и отвратителни неща. Когато им омръзнат, ще ги зарежат, а ние ще им докараме нова жива стока за забавления и извращения. Мразя ги от все сърце и двамата. Не знам какво не бих дал да ги видя да заминават за ада, уверявам те!

— А защо досега не направи сам нещо по въпроса? — меко го попита тя, а Юри извърна глава засрамено.

— Мислил съм често, но те имат толкова много пари и власт. Пък и какво може да направи един стар нещастник като мен? Трябва да ям. А те са единствените, които биха ме наели.

Тя долови угризенията му и смени тона си.

— Сега, след като вече сме приятели, разбираме се и си вярваме, ще ми кажеш ли каква е радиопроцедурата при захождане за кацане в Казунду? — попита Настя и му се усмихна прелъстително.

Юри се позасмя.

— Ще ти помогна по всички възможни начини, скъпа. Когато започна да летя над езерото в посока към замъка, обаждам се на честота 121,975 MHz. Тогава онзи лигав мръсник Банок ми дрънка в продължение на известно време. Отнася се с мен като с вербален боксов чувал. След това ми дава разрешение, а аз прелитам над пистата на височина сто и петдесет метра, за да проверя посоката на вятъра по ветроуказателя. Не се доверявам на мазната свиня, да не би да ми даде нарочно фалшива информация. После обръщам срещу вятъра и толкова.

— Използваш ли специална позивна, за да се идентифицираш?

— Не, Карл Банок ме разпознава по гласа ми. Според него моят английски приличал на влажна слонска пръдня.

— Какво би се случило, ако кацнеш без разрешение?

— Нямам представа. Никога не съм опитвал. Вероятно ще ме разстреля с 50-калибрените оръдия, които са монтирали в двата края на пистата.

— Благодаря ти, Юри — кимна тя и се изправи на крака.

— Сега, след като вече сме приятели, разбираме се и си вярваме, защо не ми развържеш китките — примоли се той.

— Не се разбираме и не си вярваме чак толкова — със съжаление го осведоми Настя.

— Е, поне ми донеси нещо за пиене — предложи той. — Не знам с какво ме нокаутира, но изпитвам неистова жажда.

— Ще ти донеса чаша вода — обеща тя.

— Нямах предвид вода — оскърбено сви устни Юри, а тя се засмя, отиде в кухнята и се върна с бутилка водка.

— Ти си най-прелестната и мила жена, която някога съм срещал, но как да пия, без да ми развържеш ръцете

— Да, наистина съм красива и мила — съгласи се Настя, — но не и глупава.

Носеше в другата си ръка сламка на пиене, така че клекна пак до него и мушна сламката в устата му. Потопи другия й край в бутилката. Юри мощно засмука и пое няколко големи глътки, преди тя да извади сламката от устата му, за да му позволи да си поеме дъх.

— Кажи ми, че не си омъжена — настоя той с дрезгав от алкохола глас.

— Ти не забелязах ли това? — помаха тя пръстена си пред очите му.

— Да, забелязах го, но се надявах да е камуфлаж, за да държиш вълците настрана — сериозно й отговори Юри. — Моля те, кажи ми, не ме обичаш толкова, колкото те обичам аз, Настенка, миличка.

Настя отметна назад глава и весело се разсмя:

— Бедни ми Юри Волков! Сбъркал си професията си. Би могъл да си намериш работа в Московския държавен цирк. Там винаги има недостиг на клоуни. Ето ти наградата за старанието — и тя върна сламката в устата му.

***

За да не наруши радиомълчанието, Нела прелетя над пистата „Зара 13“ на ниска височина с цел да обяви пристигането им. Когато направи обратен заход, изравни се с пистата и свали колесниците, Пади О’Брайън вече бе строил на периметъра целия контингент на „Кросбоу“, за да приветства кондора.

Нела спусна гигантския самолет, който докосна земята с нежността на целувка на девица. След това рулира в обратна посока и с форсиране на двигателите откъм левия борд и задействане на спирачките откъм десния, направи с кондора пирует като балерина, преди да спусне капака на задната товарна рампа.

Накрая изключи и четирите двигателя, и в настъпилата оглушителна тишина хората на Пади избухнаха във викове, хвърляха шапките си с въздуха и се стълпиха в основата на рампата, за да приветстват двете героини.

Пади О’Брайън първи изтича нагоре по рампата, за да открие Настя. Бърни Восло беше на две крачки зад него. Двамата прегърнаха съпругите си с радост и облекчение. Обърканите и изплашени тайландски проститутки бяха избутани надолу по рампата и почти радушно бяха натоварени на каросерията на чакащия ги камион.

— Ще ви припомня заповедта ми, сержант — предупреди Хектор военния, когото бе определил за командир на охраната им. — Ако някой от вашите хора по какъвто и да е начин опита нещо с тези деца, лично ще му смачкам топките.

— Ще се погрижа да се държат прилично, сър — козирува сержантът, но изгледа със съжаление красивите ридаещи затворнички, преди хората му да ги отведат към затвора, където щяха да бъдат прибрани зад решетките, далече от погледите и мислите на петдесетината кипящи от тестостерон млади мъже, които образуваха ударната група на „Кросбоу“. В бой Хектор не би се поколебал да повери живота си на своите момчета, но опреше ли до либидо, не можеше да им има доверие, дори ако носеха пояс на целомъдрието.

Хектор насочи вниманието си към Пади и Настя, които все още стояха притиснати в прегръдка.

— Когато решиш да се поемеш малко въздух, Нази, бих искал да си поговорим.

Тя го погледна над рамото на мъжа си.

— Давай, Хектор. Мога да правя две неща едновременно: ти ми говори, а аз ще те слушам.

— Какво направи с екипажа на кондора?

Настя го изгледа страдалчески.

— Как успяваш винаги да избереш неподходящ момент, Хектор Крос!? Добре де, ела с мен. Ще ти покажа. Но нека преди това те осведомя, че за пари Юри Волков е готов да ни сътрудничи. Джони и Карл са се отнасяли зле с него, а и той не одобрява сексуалната им ориентация.

Тримата членове на екипажа на кондора охотно дадоха на Хектор паролата и той нареди да срежат ограничаващите ги „свински опашки“. Вече имаха затруднения с легловата база. Но руските пилоти получиха отделна палатка. Беше крайно невероятно да се опитат да избягат. Нямаха никаква представа къде се намират и в каква посока е възможно да търсят свободата си. Въпреки това Хектор постави двама часови, за да бъде сигурен, че няма да злоупотребят с оказаното им доверие.

Той обаче не бе така склонен да постъпи по същия начин и с пищната чернокожа стюардеса. Предпочиташе и тя да стои далече от неговите бойци. Затова я затвори в една от стаите в основната сграда, съседна на спартански обзаведеното жилище на Пади и Настя. Тук служителите на „Кросбоу“ бяха предупредени да не припарват.

Преди Юри Волков да бъде придружен до палатката му, той се разходи с него в пустинята. Далече от ушите на колегите си Хектор сключи с Юри споразумение за пълното му сътрудничество. След това го заведе в комуникационната кабина и го накара да седне пред радиостанцията. Подаде на Юри напечатан лист хартия, на който бе написано какво точно да съобщи на Карл в Казунду. После седна до него с ръка върху прекъсвача, готов да изключи предавателя в мига, в който Юри се отклонеше макар и с една буква от текста върху листа.

Отне им почти двайсет минути да привлекат вниманието на комуникационния център в замъка в Казунду, след което имаше ново закъснение, за да може дежурният радист да извика Карл Банок. Най-накрая гласът му се разнесе от високоговорителя:,

— Къде си, по дяволите, Волков? Закъсняваш с над шест часа, тъп задник такъв!

— Много съжалявам, сър — отговори Юри с извинителен и боязлив тон. — Имахме тотален срив на радио-комуникациите на петия час от излитането ни от Банкок и бях принуден да кацна на летището в Абу Зара Сити, за да отстраним повредата.

— Ти да не си се побъркал? Най-близкото летище е на Мале в Малдивите или дори Шри Ланка, а може би Мумбай — вбесено започна да изрежда Карл Банок. — Защо си се отклонил толкова много от курса, идиот нещастен?

— Господин Банок, сър, Абу Зара е най-близкият център в Азия или Близкия изток, където има резервни части за нашия швейцарски „ЕХ 12 AYRAN“… — Юри знаеше, че може да върти на пръста си Карл с технически жаргон.

Последва кратка пауза и Карл излая следващия си въпрос:

— И какво се очаква да бъде закъснението, Волков, хуй сплескан?

— Над седемдесет и два часа, ако искате да изчакам поправката на радиото, сър. Това не включва действителното време на полета.

— Взе ли онези пасажери от Банкок? — смени темата Карл.

— Да, сър… те са тук с мен. — Хектор си представяше как Карл буквално е на път да се взриви от похот по малките си сексиграчки. Юри се усмихна злорадо, понеже също се наслаждаваше на момента, но продължи с глас, който звучеше едновременно засегнато и с готовност да угоди: — Мога да летя без радиото и да се прибера в Казунду след по-малко от десет часа, ако ми наредите, господин Банок, сър. В този случай обаче няма да мога да проведа радиопроцедурата по заход в Казунду.

— Контролната кула никога няма да те пусне да излетиш от Абу Зара без работеща радиокомуникация, стари нещастнико!

— Мога да го уредя, сър. Имам връзка в контролната кула, но ще трябва да дам онова, на което тук казват бакшиш. Намекна ми за хиляда щатски долара.

— Хубаво, Юри Волков, плати му и си домъкни жалкия руски задник тук пронто, чуваш ли ме! Трябва да те уволня, пръдливо копеле! — изфуча той и радиоконтактът прекъсна.

— Сега разбирам защо обичаш толкова своя бос, Юри — отбеляза Хектор и го потупа по рамото. — Справи се добре и мисля, че успя да го убедиш. Сега искам ти и екипажът ти да не напускате базата, докато не се върна от тази мисия. Тогава ще ти платя обещаната сума. После ще прехвърлим и трима ви в Дубай, за да вземете там полет, за която точка на света искате. Може дори да ви платя самолетните билети.

***

Хектор и Пади бяха планирали внимателно сложната логистика, свързана с полетите на кондора. Онези бойни единици и екипировка, които трябваше да бъдат първи на летището в Казунду, трябваше да се качат последни в кондора от „Зара 13“.

Дори така им отне почти два часа от окончателното даване на заповедта за начало на операцията до момента, когато Бърни и Нела Восло заедно успяха да отлепят колелата на тежко натоварения кондор и го вдигнат в лунното небе. На около четиристотин и петдесет метра над земята Бърни насочи машината в курс на югозапад, за да премине над Африканския рог и оттам да поеме малко по на запад в посока на езерото Танганика и кралство Казунду на западния му бряг.

Хектор бе подбрал часа на излитането така, че пристигането им в Казунду да стане около час след изгрев-слънце. Това беше компромис. Ако пристигнеха веднага, когато станеше достатъчно светло за безопасно кацане, беше много вероятно Джони и Карл да не са станали от леглата си, за да слязат до пистата, където да посрещнат тайландските си гости. Най-добрият сценарий бе двете мишени да са на пистата, когато капакът на задната рампа на кондора падне и през нея изскочат бойците на „Кросбоу“.

От друга страна, ако кондорът пристигнеше много по-късно през деня и ако се завържеше продължително сражение с хората на Джони и Сам Енгвеняма, съществуваше опасност да се окажат въвлечени в нощна схватка. А в тъмнината предимството определено щеше да бъде на страната на домакините.

Сега обаче картите вече бяха раздадени и не оставаше друго, освен да посрещнат изгрева и да се изправят срещу врага.

Хектор нямаше никакви съмнения как би искал да прекара нощта. Но единственото усамотено място на борда на претъпкания самолет бе малкото багажно отделение между бордовата кухня и пилотската кабина, в което Настя бе държала пленения Юри Волков. Хектор го бе избрал за себе си и веднага след като изгасиха осветлението в салона и мъжете задрямаха, той взе Джо за ръката и я отведе там.

Вратата нямаше брава, още по-малко ключалка отвътре, но те я затиснаха с телата си. Преградните стени бяха тънки, но те не се вълнуваха дали някой ще ги чуе. Нямаше никакво място да лежат един до друг, но не такова бе намерението на Хектор. Подът бе твърд, но на тях им се струваше мек като пухено легло. Нощта бе дълга, но им се стори като миг. Летяха към долината на сянката, но си шепнеха само за дългия съвместен живот и вечната любов, които им предстояха. Когато дойде сутринта, не бяха отпочинали, но бяха освежени и силни, и вярваха, че са безсмъртни, каквато беше и любовта им един към друг.

Когато прозвуча алармата на ръчния часовник на Хектор, те напуснаха скривалището си и застанаха рамо до рамо в отвора на вратата на пилотската кабина. Бърни се извърна да ги поздрави.

— Добре ли спахте? — потисна усмивката си той.

— Прекрасно — увери го Хектор. — Дори не можеш да си представиш. Колко още ни остава?

— Не питай мен — сви рамене Бърни. — Аз съм само шофьорът. Има си навигатор.

— Как вървят нещата, Нела? — обърна се Хектор към нея.

— Четиридесет и три минути до дестинацията. Онова голямо блестящо нещо пред нас е Танганика.

Хектор и Джо се подпряха на гърба на пилотските седалки и се взряха напред.

Слънцето почти бе изплувало над хоризонта отдясно на борд и в момента летяха през дълбока долина от кълбящи се облаци. Над пелената се показваха върхове и се издигаха много над скромните четири хиляди и петстотин метра височина, отчитани на приборното табло. Облачните планини изглеждаха твърди като лед в сребърен обков, тук-там прорязани от синьо.

Издигащото се слънце хвърляше сянката на кондора върху блестящите облачни склонове. Увеличена и изкривена, заобиколена от сияние в цветовете на дъгата, тя ги следваше, без да изостава.

— О, виж! — извика Джо и посочи над носа на кондора. На тяхната височина и точно отпред се виждаше тъмната сянка на орел риболов в полет, осветяван отзад от сиянието на облаците. Изглеждаше неподвижен, широко разперил непомръдващи криле. Но когато самолетът го наближи, птицата наклони едно крило и пикира надолу напречно на тяхната посока. Разминаха се толкова наблизо, че можаха да видят проблясването на ахатовокафявото му око в жълтата маска на кожата, и дори да различат перата по снежнобялата му качулка, прилепнала към главата от скоростта на пропадането.

— О, боже, какво разкошно създание! — възхити се Джо, а орелът изчезна от погледа им и потъна в облаците.

Далече под тях африканската савана и горите бяха поръсени с облачни сенки. Право срещу тях сребристата повърхност на езерото ги заслепяваше.

Бърни отпусна дроселите, за да започне снижаване, и самолетът бавно се спусна към земята между блестящите склонове на облаците. Стрелките на висотомера плавно се въртяха в посока, обратна на часовниковата стрелка. Когато преминаха над североизточния бряг на езерото, се намираха на две хиляди и седемстотин метра височина.

— Двайсет и една минути до дестинацията — обяви Нела. Хектор взе микрофона на радиото от нея и го вдигна пред устата си. Гласът му изгърмя по оповестителната система на кондора.

— Събудете се! Хайде, всички…! Пуснете пишките си и си обуйте чорапите! Двайсет минути до кацане.

Под тях повърхността на езерото бе посипана с валма мъгла. Стотици фламинго летяха ниско над тях. Птиците се бяха подредили една зад друга в колона. Възходящи течения топъл въздух ги повдигаха една след друга и ги спускаха обратно, когато навлезеха в зона на студен въздух. Полетът им приличаше на вълнообразна розова верига, окачена над езерото. Всички в кабината бяха онемели от гледката.

— Петнайсет минути до дестинацията — наруши магията Нела.

Джо извика почти веднага след нея:

— Ето го! Точно отпред… Замъкът на хълма!

Хектор свали от вилката микрофона на оповестителната система и нареди:

— Всички командири на екипи да включат слушалките на своите бъркини. Превключваме на живо с Ема в Хюстън… — Той кимна на Джо да направи нужното.

— Чуваш ли ме, Ема? — с най-обикновен разговорен тон попита Джо.

Отговорът последва незабавно:

— Чувам те ясно, Джо. В момента следя на живо двете мишени. Големия и Малкия са в основната спалня на замъка. Както обикновено, имат компания. Като че ли всички спят. — Внезапно Ема смени тона си, той стана по-остър: — Момент така… Големия се размърда. Става от леглото и пресича спалнята към вратата за терасата. Сега го загубих… Може би е на терасата.

— Да не би да е чул двигателите на приближаващия самолет и да е излязъл да провери? — предположи Джо.

— Да, почти сигурно е така — съгласи се Ема. — Размърдаха се и останалите. Да, и аз чувам в слушалките си приближаването ви…. Вече всички станаха от леглото… Не съм виждаха толкова много голи хора наведнъж от последния път, когато бях в Лac Вегас.

***

Карл Банок отвори очи, събуден от факта, че Джони Конго вече не беше в леглото с него. Бяха заедно от години и той бе свикнал с басовото му хъркане. То му даваше успокоително чувство за сигурност и абсолютна защита. Седна в необятното разхвърляно легло и сънено се огледа. Спалнята бе с размера на бална зала. Освен леглото, на което той лежеше, имаше още двайсет и четири, подредени в средата на помещението. На всички тях, с изключение на едно, лежаха голи тела от двата пола, проснати като жертви на бойното поле след епично сражение.

— Гетисбърг и Аламо в едно — ухили се Карл на образа в главата си, от който му стана по-добре. Напречно на краката му лежеше момиче и кльощавото й дупе привлече интереса му за момент, но после той докосна гениталиите си, все още подути и възпалени от снощната оргия. — Махай се от мен, сладка малка курво! — изрита я той и тя се претърколи по гръб, без да се събужда, замаяна до несвяст от наркотици и алкохол.

Карл се надигна бавно и разтри слепоочията си, където болката пулсираше най-силно, след което огледа стаята. Вниманието му бе привлечено от единственото незаето легло. За момент се озадачи, че чаршафите му са подгизнали с кръв и други телесни течности.

Малко по малко събитията от предната нощ изплуваха в съзнанието му. Поклати глава и се намръщи, когато си спомни как в един момент на пълен разгул Джони Конго внезапно бе настоял да изнасили анално най-младото и най-дребничкото момиче. Макар документите й да доказваха, че е осемнайсетгодишна, тялото й бе по детски крехко — точно това бе възбудило Джони. Тя упорито се бе съпротивлявала преди на усилията му да я склони да участва в акта, макар да й бе предложил безумна сума. Само че това бе последната вечер и Джони бе стигнал до предела на търпението си. Спомените му напълно се изясниха и Карл се засмя. Той и двама от най-силните травестити бяха вложили всичките си усилия да удържат момичето, за да постигне Джони целта си. Борбата, писъците и накрая горчивите й ридания останаха в сянката на животинския рев на изпадналия в екстаз Джони Конго, и бяха заглушени от виковете и смеха на онези, които я държаха, както и на зрителите, насъбрали се около леглото, за да окуражават напълно ненужно Джони да надмине себе си.

Едва по-късно Карл бе осъзнал през наркотичната пелена какви тежки поражения бе причинил Джони на момичето.

— Мамка му, чернилко, ти направо си я разкъсал. Малката курва сега ще пукне от загубата на кръв. Виж… даже матракът подгизна.

— Нали знаеш какво трябва да направим в такъв случай с нея, белокожко? — бе изръмжал Джони. Без да чака отговор, той бе вдигнал момичето от леглото и го бе изнесъл на бойниците. Карл го бе последвал. Никой от останалите не бе на себе си, за да забележи, че двамата са излезли от стаята.

Имаше пълнолуние, от което звездите избледняваха, а терасата бе обляна в перлена бледа светлина. Карл осъзна, че е в плен на някаква едва ли не религиозна боязън, докато следваше Джони надолу по стълбите. Туловището на приятеля му бе окъпано от лунните лъчи и той приличаше на висш жрец на тайнствена секта, отнасящ жертвоприношението към олтара на древен африкански бог.

Когато Джони стигна до стената на крокодилската яма, той вдигна момичето над главата си. Гледката бе толкова поразяваща, че очите на Карл се овлажниха и в съзнанието му спонтанно изплуваха думите от роля, която някога бе играл в прогимназията в Хюстън. Той падна на колене и напевно изрече:

Могла би да умре и по-нататък;

бих имал време за такава вест…

Туй наше вечно „утре", „утре", „утре “

пълзи от ден на ден с крачета ситни,

дорде изгризе сетната частица

на срока ни. А всички наши „вчера"

са светели по пътя на глупци

към мухъла на гроба… [17]

Все така вдигнал момичето над главата си, Джони се обърна и изгледа Карл в изумление. Когато проговори, гласът му бе изпълнен с дълбоко уважение:

— Мамка му, Карл, момчето ми! Това беше страхотно. Никога не съм предполагал, че можеш да говориш по този засукан начин, пич! Какво означава…?

— Означава да я хвърлиш вътре, Джони.

Двамата се вслушаха в плясъка при падането на тялото на момичето във водата, далече под тях, и в последвалото боричкане на хранещите се крокодили.

Карл остана на колене до възцаряването на тишина и едва тогава бавно се изправи на крака.

— Беше красиво, Джони — тихо каза той. — Беше едно най-красивите и най-трогателните неща, които някога съм гледал.

И ето че споменът продължаваше да гори в него, макар да се опитваше да го изтласка извън съзнанието си.

Отново се сети за Джони и пак огледа разхвърляната стая. От приятеля му нямаше и следа. Карл прехвърли краката си през ръба на леглото и стъпи на пода. Тръгна към вратата за терасата. Внимаваше да не стъпи на някоя от използваните спринцовки или в локвичка повърнато, върху счупена бутилка от вино или водка или небрежно захвърлено бельо. Беше преполовил пътя до вратата, когато отвън се разнесе гласът на Джони.

— Идва! Събуждай всички. Кондорът каца.

Повечето от спящите само допреди малко вече се надигаха и сами, после последваха Карл и след малко всички се бяха стълпили на терасата, където стоеше Джони, и засенчил очи с двете си ръце, гледаше към небето срещу лъчите на изгряващото слънце. Хората се събраха около него и образуваха разнородно оцветена тълпа, започвайки от млечнобелия Карл, през бледожълтото и кафявото на гостите до блестящия антрацит на Джони.

— Страхувах се, че тъпият Волков няма да може да кацне тук без радиоконтакт. Но ето го… идва! — възкликна Карл. — Да слезем и да видим какви заместници е довлякъл на тази тълпа от изморени жълти курви. — Той стисна кафявите зърна на тайландската проститутка, неблагоразумно застанала до него, и тя изпищя услужливо. Дори за краткия престой всички бяха научили колко му харесва някой да пищи от болка.

— Сега ще го направя на нищо. Измислил съм няколко оскърбления, които Юри не е чувал от мен. Хайде, всички… слизаме долу, за да посрещнем новите ни приятели и да се погаврим с Юри.

Карл ги повлече обратно през спалнята, където всички набързо се облякоха в дрехите си от снощи, пръснати безразборно от цялата стая. После групата шумно потегли надолу по стълбището в посока на вътрешния двор.

Завръщането на кондора винаги бе повод за празнуване, понеже той кацаше натоварен с момичета, луксозни стоки, нови лица и нови тела. А за гостите, които бяха приключили с това странно и плашещо място, той бе обещание за завръщане у дома.

В далечния Тексас Ема улови това преместване с дистанционно управляемите си скрити камери в основните стаи и дори с онази, която бе монтирана на върха на най-високото минаре, извисяващо се над стените на замъка. И тя докладва за това на Джо Стенли в захождащия самолет:

— Три коли напускат през главния вход и поемат надолу по склона към пистата…

***

Джони Конго караше начело на конвоя. Както обикновено бе настъпил педала за газта на белия си роувър до пода и се носеше с главозамайваща скорост. Сам Енгвеняма седеше отпред, до него. Той изпитваше почти същото нетърпение като Джони да види за първи път новодошлите от Банкок. Знаеше, че в крайна сметка и той щеше да им се наслади.

На задната седалка бяха натъпкани петима от въоръжените му главорези. Бяха облечени в извадени от обръщение камуфлажни униформи на американската армия, върху които носеха кръстосани патрондаши. Дулата на автоматите им стърчаха през отворените прозорци. Всеки път, когато Джони минеше по неравност на пътя, те се блъскаха един в друг. Каските и оръжията се удряха едни в други и в тавана на подскачащия роувър.

Карл Банок караше близо след Джони една от руските десантни амфибии. Носеше копринен халат с ярък мотив във формата на капки. Косата му бе разрошена и се развяваше на вятъра.

Около него тайландски момичета и травестити се бяха вкопчили в наличните дръжки, докато колата подскачаше по неравния път.

Всички бяха в приповдигнато настроение, дължащо се на канабиса и другите субстанции, които Карл бе предоставил за гълтане или дишане предната нощ. Повечето бяха облечени съвсем небрежно. Един от травеститите беше само по широките долни гащи на Джони, които се свличаха по бедрата му и разголваха цепката му отзад и много повече отпред. В мига, в който той ги вдигнеше, те отново започваха да се смъкват надолу. Едно от истинските момичета седеше зад Карл и беше облечено само със захвърлената му риза, напълно разкопчана отпред и развяваща се назад като плащ. Тя слагаше ръце върху очите си всеки път, когато Карл ускореше към поредния остър завой. Всички пищяха и се смееха, когато амфибията вземеше завоя със застрашително накланяне и външни колела буквално над ръба на склона.

Последна в конвоя бе втората амфибия, шофирана от един от сержантите на местната милиция. Тя изоставаше значително от двете коли пред нея. С нея пътуваше взвод от охраната на замъка, който бе толкова набързо мобилизиран, че повечето от мъжете продължаваха да се опитват да закопчаят униформите си, а някои от тях дори бяха пропуснали да вземат оръжията си. Джони в роувъра първи се спусна от хълма и без забавяне премина през портала във високата телена ограда, която вече обграждаше пистата. Той натисна клаксона, за да предупреди за приближаването си охраната на летището. Двама от пазачите изскочиха от караулката и се втурнаха да отварят портала. Джони премина покрай тях, без да забавя ход, и зави към залата на терминала, която се намираше в далечния от езерото край на пистата.

Паркираха до укрепения с пясъчни чували редут, зад които се намираха тежките картечници. В една от сградите по протежение на пистата се помещаваше казармата за бандитите на Сам Енгвеняма и техните семейства. Другата по-голяма сграда бе складът, където се съхраняваше стоката, докарана от кондора, както и очакващата експорт — скъпоценен колтан и други конфликтни минерали от конгоанските мини.

За да може самолетът да стигне до основния портал откъм южната страна на склада, когато се извършваха товарноразтоварни дейности, имаше ивица за рулиране, свързваща самата писта с високия портал на склада.

По това време изгряващото слънце вече беше изцяло над хоризонта. Всички глави бяха вдигнати и обърнати към снижаващия се над езерото товарен самолет. Когато машината премина над тясната плажна ивица по брега на езерото и се изравни с началото на пистата, Бърни Восло поклати крила в приветствен знак. Тълпата край спрените коли в западния край на пистата трябваше да гледа към слънцето, както Хектор бе пожелал да бъде, когато бе планирал захода. Той не искаше да дава на никого възможност добре да разгледа кондора, преди да е кацнал и максимално приближен от посрещачите.

Това не попречи на тълпата да закрещи и затанцува от възторг. Когато кондорът изрева на пределно ниска височина над тях, повечето инстинктивно снишиха глави, но някои успяха да зърнат за миг красивите дългокоси жени брюнетки, седящи зад илюминаторите на кондора и махащи им с ръка. Дори стрелците на Сам Енгвеняма зарязаха оръжията си и скочиха върху пясъчните чували, за да се присъединят към шумното приветстване.

Пади О’Брайън трябваше да положи титанични усилия, за да убеди петнайсетима от най-младите си бойци да сложат перуки, да облекат ярки блузи и да позволят на Джо и Настя да наплескат лицата им с грим и червила.

Хектор бе клекнал между двете пилотски седалки, за да не се вижда от земята, но да може да дава бързи команди на Бърни и Нела. За да скрие женския си пол, Нела носеше бейзболно кепе и слънчеви очила, които бе взела назаем от Юри Волков. Надяваше се наблюдателите на земята да разпознаят тези два елемента на облеклото.

Както Бърни, така и Нела се наслаждаваха безкрайно. Те водеха тежкия кондор с безразсъдството на тийнейджъри след съботен купон. Никога нямаше да се отнесат с обичния им „Херкулес“ така безотговорно.

— Правим вираж и обръщаме за кацане — каза им Хектор и се хвана с две ръце за подлакътниците на седалките, между които се намираше.

Двамата Восло вдигнаха носа на машината, набраха височина в обръщащ червата вираж и прелетяха над прегърнатите от облаците върхове на планините по границата с територията на Конго. След това се насочиха във финален заход над сградите около пистата. Точно пред тях тя се простираше права като трикилометрова стрела, свършваща в брега на езерото. В източния й край се намираше вторият укрепен с пясъчни чували редут, където бе другото картечно гнездо.

Бърни спусна задкрилките, за да намали въздушната скорост на кондора, а Нела му помогна да отпусне дръжката на дроселите, намираща се между седалките. Със съвместни усилия двамата внимателно снижиха самолета над заравнената отъпкана червена пръст, и в мига, в който колелата я докоснаха, включиха двигателите на обратна тяга и задействаха спирачките, да убият допълнително скоростта на носещия се по пистата гигант.

Струята на мощните двигатели вдигна плътен въртящ се червен облак прах от пистата.

— Слушай ме внимателно, Дейв! — каза Хектор по оповестителната система. — Намираме се на осемстотин метра от мястото за слизане… — Той започна да обявява на глас разстоянието, обозначено на таблата по лявата страна на пистата, които се стрелкаха назад: — Петстотин метра… триста метра… — Дейв Имбис и неговият „червен екип“ вече бяха напуснали местата си и отиваха назад, към товарното отделение. Когато стигнаха там, спряха в напрегнато очакване на площадката на задната рампа. — Падне ли капакът на земята, Дейв, действайте с максимална решителност! — остро извика Хектор.

Последните двеста метра изминаха устремени към редута, където сдвоените цеви на тежката картечница ги следяха като окото на палач. Бърни прецени оставащото разстояние с увереността на експерт.

За секунда Хектор помисли, че приятелят му е сгрешил в преценката си и че ще се забият в стената от чували със скорост от сто километра в час. Дори се напрегна и впи пръсти в дръжките на седалките.

В последния възможен миг Бърни включи на максимална мощност двигателите дясно на борд, докато Нела подаде максимална обратна тяга на двигателите ляво на борд. Едновременно с това и двамата стъпиха с всички сили на педала на спирачките за левите колела. Кондорът се завъртя със сила на сто и осемдесет градуса и закова на място, като реактивните сопла на четирите двигателя се оказаха насочени точно срещу картечното гнездо от разстояние само сто метра.

За десет секунди Бърни и Нела оставиха двигателите на максимална тяга, като едновременно с това блокираха постъпателното движение на машината чрез спирачките. Целият фюзелаж на самолета се тресеше като попаднало в капан диво животно, протестирайки срещу грубото отношение. Скоростта на газовете зад соплата превишаваше с много тази на всяко торнадо и те се носеха назад със скоростта на звука. Струята издуха първата редица чували от горната част на стената пред редута. Газовете подхванаха пясъка и чакъла от повърхността на пистата и ги изстреляха като малки куршуми в лицата на картечарите, надничащи през амбразурите в преградата. Това моментално ги ослепи и изстърга като с шкурка клепачите им, изпържи очните им ябълки и свали кожата от лицата им. После вдигна и запрати тежките оръжия право върху тях, убивайки и обезобразявайки всичко по пътя си. Накрая безжизнените им тела бяха вдигнати с лекота и стоварени в задната стена на редута.

— Изключи двигателите! — нареди Хектор на Бърни, надвиквайки рева на моторите, и плесна плещите на пилотите, за да не остане съмнение в заповедта му. Грохотът стихна до нежен шепот и кондорът спря да се дърпа като мустанг.

— Спусни задната рампа! — Гласът на Хектор прозвуча неестествено силно в непривичната тишина. — Червен екип, действайте! Давай! Давай! Давай! — Заповедта беше излишна, но възбудата му бе толкова силна, че за момент той не можеше да мисли логично.

Между търбуха на кондора и терена имаше просвет от най-много метър и двайсет, така че капакът на задната рампа падна почти моментално. Дейв Имбис поведе дванайсетте си бойци по пистата в посока на редута. Момчетата ловко се прехвърлиха през горния ръб на стената и нахлуха в помещението на редута със скоростта и настървеността на гладни маймуни, нападнали бананово дърво. Заповедта на Хектор бе никакви пленници и никакви живи врагове зад тила, но… всичко да стане тихо. Съпротивата, срещу която се изправиха, беше минимална.

Картечарите и помощниците им бяха ослепени и извън строя. Повечето от тях изобщо не помръдваха, разхвърляни като парцалени кукли из вътрешността на укреплението. Няколко се търкаляха по пясъчния под, виеха в агония и държаха в ръце напълно обезобразените си лица. Достатъчен бе по един карате удар с ръба на дланта, за да замлъкнат завинаги. Командирът на картечния взвод бе единственият останал на крака. Той побягна иззад натрупаните алуминиеви сандъци, в заслона на които бе намерил убежище от разразилата се в редута убийствена вихрушка. Стигна до тесния изход в задната стена на редута. Тогава Дейв Имбис вдигна тежкия си нож с дясната си ръка. Изнесе я над рамото си и вложи силата на цялото си тяло в замаха. Двайсетсантиметровото острие се завъртя един и половина пъти във въздуха, преди да порази бягащия между плещите. Мъжът загуби устрема си и се заби в стената от чували. Свлече се бавно, като се опитваше да достигне дръжката на ножа с двете си ръце. Изкашля се, от устата му шурна струя кръв и обля чувала пред лицето му. Ръцете му увиснаха безпомощно, той се свлече на колене и се подпря с чело в пода, сякаш застинал в молитва.

Дейв Имбис пристъпи зад него, стъпи с ботуша си върху тила му, за да го задържи неподвижен, издърпа окървавения си нож от тялото и го избърса в ръкава на ризата на мъртвеца. Едновременно с това каза в гласово активирания микрофон на бъркина:

— Тук е червеният командир. Мишената е ликвидирана.

Всичко приключи за по-малко от две минути след слизането им от кондора. Пистата бе дълга три километра. От това разстояние нито Джони Конго, нито Карл Банок в далечния й край можеха да видят каквото и да е било през гъстия прашен облак, който продължаваше да се стеле ниско над повърхността, а още по-малко да чуят нещо повече от краткотрайния грохот на самолетните двигатели, включени за секунди на пълна мощност.

— Браво! Начало на фаза две — заповяда Хектор. — Дейв, извади от строя оръжията и веднага тръгвайте към нас.

Монтираните в амбразурите картечници бяха извадени от въоръжение американски „Браунинг“ 50- и калибър и Дейв ги познаваше отлично. Той бързо мина по огневата линия и свали от всяка плъзгащия се затвор. Подаде ги един по един на хората зад себе си. Те изтичаха през задния изход на редута и хвърлиха затворите в езерото. Приключил с тази задача, Дейв строи бойците си в свободна формация и ги поведе в тръс към сградата на терминала, на три километра от тях. Бяха изминали по-малко от една четвърт от разделящото ги разстояние, когато внезапно се разнесе огнестрелна стрелба с малокалибрено оръжие.

***

Без да бърза, кондорът рулираше по пистата към терминала на летището, където чакаха трите паркирани коли с групата посрещачи, начело с Джони Конго.

Хектор стоеше скрит до задната преградна стена на пилотската кабина, сгушен зад пилотите, където не можеше да бъде видян през предното стъкло. С бинокъл на очите, той разучаваше разположението на сградите около терминала и укрепения с пясъчни чували редут.

— Разпознах със сигурност Джони Конго. Това е едрият зловещ чернокож на покрива на бялата кола, отдясно на редута. Тъмносиня риза и кремав панталон. Няма начин да сбъркаш тази свиня — съобщи той в гласово активирания си микрофон за сведение на командирите на екипи. — Виждам и Карл Банок, изправен на стената от пясъчни чували над амбразурите за тежките картечници. Играе танца на войната и размахва над главата си автомат. Малкото копеленце е в дълга… червена рокля с шарка. На мен ми прилича на пеньоар, може да е халат. Бос е, което значи, че току-що е станал от леглото. Изглежда ми надрусан с нещо, от което още не се е свестил. Искам всички да помните, че е мой — каза той с напрегнат глас. — Малко по малко край колите се събира тълпа. Трудно е да се прецени колко са… петдесет, шейсет или сто — все курви и главорези на Джони. Курвите са облечени коя както свари… Повечето са почти голи и доколкото виждам, са разхвърляли дрехите си по пътя насам. Започне ли стрелба, ще настане пълна суматоха. Но забравете за скрупулите и за съпътстващите щети. По-добре да пострадат няколко невинни зяпачи, отколкото да оставите някого от истински лошите да ни обстрелва.

Разнесе се гласът на Джо:

— Това не съм го чула! Бог да ми е на помощ, но това не съм го чула!

Хектор се смръщи и замълча, понеже кондорът наближаваше края на пистата. Разстоянието бързо се скъсяваше и той можеше да прецени обстановката и да вземе окончателно решение. Заговори отново, добре съзнавайки, че е единственият на борда — с изключение на пилотите, разбира се, — който може да види какво ги чака в края на пистата:

— Редутът изглежда идентичен с онзи, който Дейв току-що неутрализира. И тук разполагат с две тежки картечници 50- и калибър със сдвоени цеви. Добрата новина е, че амбразурите са твърде дълбоки, за да позволят обстрел наляво или надясно. Лошата новина е, че нямаме възможност да заслепим картечарите с прах. Опитаме ли нещо подобно тук, всички бандити наоколо, които останат извън обсега на реактивната струя, ще започнат да стрелят по нас… — Хектор внезапно замълча, понеже усети леко докосване по рамото и бързо се извърна.

Зад него бе застанала Джо. До този момент той не бе забелязал, че тя е напуснала сгъваемата седалка в бордовата кухня.

— Хектор, чуй ме — тихо, но настоятелно каза тя. — Защо не използваш ей онзи склад като щит? — Тя посочи напред. — Ако Бърни рулира до лявата страна на склада, ние ще останем скрити от Джони Конго достатъчно дълго, за да слезе вторият ти екип. Джони ще продължи да си мисли, че сте група красавици, когато изскочите оттам със стрелба.

Хектор я изгледа за няколко секунди, проклинайки се, че не е видял тази възможност в самото начало.

— Браво, момичето ми! — възторжено възкликна той. — Оставам твой длъжник… — После се обърна към пилотите: — Бърни, чу я, нали? Подминаваш редута и правиш маневра, за да ни оставиш колкото е възможно по-близко зад склада. След това веднага спускаш товарната рампа. Не гаси двигателите и имай готовност за обратен завой с цел да се изнесем оттук по спешност, ако нещата загрубеят. — Сетне заговори в оповестителната система: — Внимание… минути ни делят от началото! Спираме зад сградите на летището. Докато слизаме, ще сме защитени от вражески огън. Белият и черният екип по места за излизане, веднага! — Накрая потупа Бърни и Нела по раменете: — Зад кондора има защитен хангар. Вкарай талигата там, веднага щом се убедиш, че сме слезли. Аз тръгвам. Довиждане… Ще се върнем.

— Успешен лов. Хектор — пожела му Нела.

Той се обърна и напусна кабината. Спря само за миг в бордовата кухня, за да прегърне Джо Стенли и да я целуне по устните. После й прошепна:

— Обожавам те, но те моля поне веднъж да направиш каквото искам от теб. Стой тук и не тръгвай след мен. Отвън е много опасно, а ти си ми нужна за следващите петдесетина години…

Остави я и изтича през вече пустия пътнически салон. Хората му бяха заели места до задната рампа. Последва ги през отворения херметичен люк в необятното товарно помещение. Черният екип на Пади се бе подредил отдясно на борд, а белият екип на Пол — отляво.

Докато минаваше покрай строените бойци към най-задната част на отделението, Хектор провери за последен път екипировката си.

Беше облякъл маскировъчна бронежилетка от кевлар и носеше каска от същия материал. И двете бяха устойчиви на многократни попадения от стандартното натовско леко стрелково оръжие. В прикачените с велкро джобове към куртката си носеше две зашеметяващи гранати М84 „Флашбенг“ и двайсет резервни пълнителя всеки с по четиридесет на брой 9-милиметрови патрона за картечния си пистолет. Отпред на куртката си имаше малък таен джоб, който все пак бе достатъчно голям, за да побере една от бързодействащите спринцовки „Хипнос“, взета от арсенала за мръсни номера на Дейв Имбис.

Носеше картечен пистолет „Брюгер & Томет МР-9“ като основно оръжие. Харесваше го заради малкия му размер, лекото тегло, бързото боравене с него и отличната му точност. Само с едно леко движение на палеца можеше да смени режима на стрелба от единична на автоматична с деветстотин куршума в минута. Цевта бе относително къса, но оптичният мерник му позволяваше да се увери, че ще улучи мишена с размера на кокоше яйце от разстояние петдесет метра, като стреля без опора.

Хектор стигна товарната рампа, където Пади и Настя чакаха начело на черния екип, и им каза тихо:

— Бърни ще ни спре зад склада откъм далечната част на летището, така че първоначално ще бъдем скрити от Джони Конго и бандитите му. Слизаме и веднага се разделяме. Аз повеждам моите надясно и заобикаляме укрепения с чували редут. Вие тръгвате с вашите хора наляво по дългия път зад склада, за да ги изненадате в тил. Ще ангажирам вниманието им, докато не ги ударите отзад. Заедно трябва да не им позволим да се изтеглят нагоре по хълма. През всичкото време не забравяйте, че сме тук само и само да ликвидираме Джони и Карл, а не да се бием с всички до последния човек. Доберем ли се до тези двамата, изнасяме се незабавно. Ако бъдем принудени да ги преследваме в лабиринта на замъка, ще дадем жертви.

— Боже опази… — изсумтя Пади.

— Ние слизаме първи. Вие слизате веднага след последния мой човек. — Хектор се усмихна на Пади, който му се усмихна в отговор. Кръвта и на двамата кипеше от възбудата на смъртната опасност. Точно заради нея продължаваха да копнеят за тези моменти.

Хектор се извърна и отиде при Пол Стоу начело на белия екип от другата страна на товарния отсек. Кондорът спря с разклащане, толкова рязко, че хората едва не изпопадаха. Задната рампа започна да се спуска, но това ставаше толкова мъчително бавно, че на Хектор му идеше да загризе ноктите си от нетърпение.

— След мен! — нареди той и изтича по все още движещата се рампа, като скочи с главата напред в разширяващия се процеп. Отвън до земята имаше около два и половина метра. Още докато падаше, той превъртя тяло така, че да се приземи на крака като котка. Пое силата на удара, пружинирайки, и се метна към ъгъла на склада. Чу зад гърба си приземяването на хората му, но не посмя да хвърли поглед назад.

Стигна до ъгъла на сградата и залепи гръб в стената. Дишаше леко, но усещаше сърцето си да бие в гърдите като добре настроен състезателен мотор. Хвърли поглед зад ръба на стената.

Много малко се бе променило за минутите, изминали откакто бе видял за последен път разположението: Джони продължаваше да стои на покрива на роувъра си, сложил ръце на хълбоци. Около колата се бе събрала разнородна тълпа от въоръжени мъже и невръстни момичета. Повечето от тях озадачено гледаха към мястото, където кондорът бе изчезнал зад сградата. Някои тайландки продължаваха да танцуват и да пляскат с ръце, но едно от полуголите момичета се бе облегнало на роувъра и обилно повръщаше алкохола, с който бе напоено.

Картечарите в редута бяха зарязали оръжията си и се бяха качили на защитната стена, за да погледнат над чувалите къде е изчезнал самолетът. Онова обаче, което привлече веднага вниманието на Хектор, бе странно облечената фигура на Карл, който продължаваше да балансира върху стената. Бе спрял да танцува, но за разлика от всички останали бе обърнал гръб на Хектор и викаше на Джони Конго:

— Какво, по дяволите, си мисли, че прави онзи тъп задник Юри Волков?

Изобщо не осъзнаваше, че Хектор го гледа. Разделяха ги около петдесет метра. В ръцете си Хектор държеше едно от най-съвършените леки огнестрелни оръжия, с които някога бе стрелял. Пред него бе най-ясно обозначената мишена, която боговете на войната някога му бяха предоставяли. Държеше в ръцете си живота на човека, когото бе дошъл да убие.

Едно-единствено съображение му пречеше да го направи в този момент — искаше да гледа Карл в очите, докато той умира. Искаше да усети гадната миризма на смазващия ужас в последния му дъх. Искаше последното нещо, което чуе, да бъде името на жената, която Хектор бе обичал. Искаше да прошепне в ухото му името на Хейзъл в онзи последен миг и Карл да го отнесе със себе си в пламъците на ада.

И докато се колебаеше, моментът отмина. Започна да вдига оръжието си, но внезапно Джони Конго изрева с гръмотевичен глас:

— Слез от стената, Карл, глупако. Това е капан. В шибания самолет не е Юри, а Хектор Крос. — Хищническите му инстинкти бяха толкова силни, че безпогрешно бе надушил опасността.

Карл не реагира веднага на предупреждението — просто остана като парализиран. Хектор все още можеше да направи каквото иска, но времето да го стори бързо изтичаше. Бързо, но с плавно движение той вдигна пистолета си и изстреля откос от пет куршума. Откатът бе толкова лек, че можа да проследи през оптическия мерник попаденията.

Беше се прицелил в краката на Карл, за да го прикове, но не и убие. Два от куршумите пропуснаха — единият вдигна облаче прах в оградата около летището, а вторият улучи повръщащата до роувъра тайландка. Вероятно я бе уцелил в главата, защото тя падна, сякаш някой бе отворил капак под краката й.

Другите три куршума улучиха Карл точно където се бе целил Хектор. Единият мина през глезенната става на босия му ляв крак. Съдейки по ъгъла на влизане, Хектор разбра, че е разбил ходилните кости в мястото им на свързване с големия и малкия пищял. Другите два куршума минаха малко по-високо, заради повдигането на дулото в ръцете на Хектор поради отката. Краката на Карл бяха в една линия с посоката на стрелбата, така че преминаващите през левия крак куршуми попаднаха веднага в десния зад него. Така куршумите счупиха костите в двата крака на Карл.

Краката му се подгънаха едновременно и той падна назад. Търколи се надолу по задната стена на редута и се скри от погледа на Хектор.

В същия миг Джони Конго изчезна от покрива на бялата си кола, само че за разлика от Карл той съобразително бе скочил. Хектор чу гласа му да заповядва на Сам Енгвеняма на суахили. Хектор бе израсъл в Източна Африка и говореше добре този език, затова разбра, че Джони нарежда на Сам да използва тайландските курви като щит срещу предстоящата атака.

***

Под прикритието на стените на редута Джони изтича към мястото, където Карл Банок се гърчеше в локвичка от собствената си кръв.

— Краката ми…! — хленчеше Карл. — О, Господи, помогни ми! И двата ми крака са счупени! — След което хленчът му премина в ужасен вой: — Джони! Помогни ми, моля те. Къде си, Джони…?

— Тук съм, до теб, Карл, момчето ми — наведе се чернокожият гигант и го вдигна до гърдите си сякаш беше бебе. Карл изквича отново, понеже натрошените му крака се разклатиха и счупените краища на костите болезнено се отъркаха едни в други. Джони хукна заедно с него към роувъра.

Бандитите догониха повечето от спасяващите се тайландски проститутки и им преградиха пътя, макар че няколко бяха успели да избягат и сега да тичаха, пищейки като обезумели, към сградите на летището. Бандитите довлякоха заловените обратно при колите, извиха ръцете им на гърба, преодоляха съпротивата им и ги обърнаха с лице към хората на Хектор.

***

В мига, в който Карл се бе скрил от погледа му зад стената на редута, Хектор изтича напред, следван отблизо от Пол Стоу и останалите от белия екип. Хектор зави на ъгъла и видя Джони с Карл на ръце, обкръжен от бандата си, да отстъпва към трите паркирани коли. Хората му влачеха със себе си съпротивляващите се заложници.

Наемниците на Джони Конго бяха все от нилските племена. Те по произход бяха по-високи от повечето хора и гледаха с презрение на по-ниските от метър и осемдесет като на забавили развитието си джуджета. Плещите им се извисяваха над генетично по-дребните им пленници, зад които се опитваха да се скрият. Но правеха каквото можеха да заслонят Джони и тялото в ръцете му, което той носеше към рейнджроувъра.

— Целете се в главите — кресна Хектор на Пол, — но стреляйте високо и гледайте да не улучите някоя от азиатките!

В средата на отстъпващата редица бе Сам Енгвеняма, който бе най-висок от всички. Хектор срещна погледа му и Сам видя как се повдига дулото на картечния пистолет. Затова реши да стреля първи и завъртя с една ръка автомата. Но „Калашников АК47“ е пословичен със склонността си да повдига дулото в режим на автоматична стрелба. Това е почти невъзможно да се коригира с една ръка. Проблемът на Сам се усложняваше от голия травестит, когото се опитваше да усмири с другата си ръка, но младежът се съпротивляваше толкова енергично, че наруши равновесието му в критичния момент. Затова първият му откос вдигна облачета прах в краката на Хектор, без куршумите да го докоснат. Миг по-късно Хектор отговори с единичен изстрел, който уцели Сам в челото, на два сантиметра над носа му.

Без да сваля оръжието си, Хектор го прекара по отстъпващата редица на личната охрана. Бързо изстреля три нови куршума, прицелвайки се в стърчащите незащитени глави. След всеки изстрел падаше по един човек и тялото му се сгърчваше в конвулсивна агония.

Най-ниският бе в края на редицата, най-далече от Хектор. Плоското му лице с груби черти бе допълнително обезобразено от едра шарка. Дребничката азиатка, която държеше като щит пред себе си, се изтръгна от ръцете му и побягна, освобождавайки и двете му ръце за точна стрелба, и той успя да изстреля къс откос с автомата си. Щастието му се усмихна и двама служители на „Кросбоу“ от двете страни на Пол Стоу паднаха поразени.

Хектор се извърна и стреля през отворената от тях междина. Белязаният изпусна автомата си и тръгна заднешком, стиснал гърлото си с две ръце. После падна по гръб, все така държейки се за гърлото. Хектор насочи вниманието си отново към бандитите пред себе си. Успя да изстреля къс откос, след който патроните в пълнителя му свършиха. Свали веднага празния пълнител, но преди да зареди нов, редицата на охранителите пред него се разпадна и хората се разпръснаха.

Повечето от тях побягнаха право към черния екип на Пади, който бе заобиколил отзад и в момента изскачаше на полесражението иззад другия ъгъл на склада. Хектор се усмихна мрачно на добрия си стратегически ход и остави на Пади да се оправя с оцелелите.

Сега насочи цялото си внимание към двамата, които бе дошъл да убие. Видя, че под прикритието на отстъпващата охрана Джони бе успял да изтича с Карл в ръцете до рейнджроувъра. Сега заобикаляше колата, за да остави Карл от другата страна. Метна го на задната седалка и се хвърли обратно към мястото на шофьора, за да седне зад волана.

Хектор се опита да се прицели в него. Но в същия миг обитателите на казармените помещения зад склада, изплашени от виковете и стрелбата, започнаха да изскачат от паянтовите постройки подобно на мравки от мравуняк, нападнат от пчели убийци. Хората на Пади ги подгониха отзад и засилиха паниката им до степен да побягнат право към бандитите и ужасените тайландски проститутки, мъчещи се да избягат от екипа на Хектор. Цялата тази тълпа премина пред полезрението на Хектор, точно между него и мишените му, което му попречи да се прицели.

Хектор се хвърли напред, разблъсквайки от пътя си истеричните негърки и пищящите им бебета, но тогава видя, че по никакъв начин не може да попречи на Джони да се измъкне с роувъра си.

Джони вече бе успял да отвори вратата и сниши глава, за да влезе в колата, в момента, в който Хекгор блъсна встрани чернокожа жена с дете във вързоп на гърба си и започна да стреля без задръжки с картечния си пистолет. Изпразни цял пълнител. Видя куршумите да се забиват в роувъра, да разтрошават стъклата на прозорците и да оставят следи в боята. Но проклетият дявол явно имаше ден — вече беше зад волана, без да бъде засегнат дори от един куршум, когато ударникът на оръжието в ръцете на Хектор удари в празна камера.

Джони запали двигателя и освободи спирачката. Дебелите колела захапаха пръста под машината и роувърът скочи напред по пътя към портала на летището.

Хектор изтича до по-близката от двете изоставени амфибии. Качи се по стълбата на палубата на голямата, но тромава машина. Седна на пилотското място в бронираната кула на носа. С облекчение видя, че ключовете са в гнездото на таблото. Мощният дизелов двигател още беше топъл и запали от първи опит. След това забоботи ритмично, изхвърляйки син дим от изнесения над главата му стърчащ ауспух.

Пол бе заповядал на хората си да се качат на палубата след него. Хектор зърна с бърз поглед, че четирима липсват, но беше ясно, че без жертви няма да се мине. Насили се да не мисли в този момент точно за това и размаха ръце към Пади и Настя. Те го видяха и наредиха на екипа си да се затича, като разблъсква изумените жени и деца от пътя си.

Зад тях останките от въоръжените сили на Джони отстъпваха в пълен безпорядък. Повечето бяха захвърлили оръжията си и тичаха към прикритието на джунглата. От тази страна на летището имаше само един отворен портал и сега всички се боричкаха да излязат през него. Разстоянието бе прекалено голямо за картечния му пистолет, но Джони не се поколеба да изстреля цял пълнител, за да разчисти пътя си. Целеше се високо, за да компенсира далечината. Не видя никого да пада, но забеляза рязко увеличаване на усилията им да избягат и на силата на крясъците им.

Пади се качи на амфибията първи от екипа си.

— Какво стана с Джони и любовника му? — извика той на Хектор. — Къде избягаха копелетата?

— Ето го там! — отговори Хектор и посочи напред към портала в заграждението, през което точно в този момент минаваше на скорост роувърът. — Побързай, за бога. Ще ни се измъкнат.

Трима от хората на Пади все още се държаха за перилата на желязната стълба за качване, но без да ги изчака, Хектор включи на скорост и потегли към портала. Беше забелязал, че Дейв Имбис предвожда хората си на бегом към далечната страна на пистата, в посока към склада и жилищните сгради около него. Когато ги изпревари, Хектор отби от пътя, рязко спря и се изправи в цял ръст в кулата за управление. Видя, че Бърни вече е поел с кондора към хангара. Извика на намиращия се от другата страна на пистата Дейв:

— Иди там и охранявай самолета, докато не се върнем. Ние ще преследваме Джони там горе — и посочи замъка.

Дейв му махна с ръка и изкрещя в отговор нещо утвърдително.

Хектор се отпусна обратно в седалката на водача, настъпи педала на газта и мина на скорост през портала, за да излезе на пътя, който водеше нагоре към замъка. Пред него се виждаше вдигнатият от роувъра облак прах. Машината вече бе преполовила разстоянието до върха на хълма.

Пади, Настя и Пол внимателно се придвижиха напред, като се държаха здраво за дръжките, предвидени за ходене по време на движение. Платформата под краката им подскачаше неудържимо. Събраха се зад Хектор. Спидометърът на таблото показваше умопомрачителните шейсет и пет километра в час, прекалено висока скорост за това чудовище по тесния виещ се път. Никой обаче не протестираше. Всички бяха с мрачни лица.

— Щети, Пади? — осведоми се Хектор, без да отклонява поглед от пътя.

— Трима — докладва Пади. — Оказа се, че едно въоръжено с автомат копеле се бе скрило зад нас в жилищните помещения. Пусна ни да го подминем и после откри огън в гърба ни.

— Но аз му светих маслото — със задоволство вметна Настя. — И никоя от щетите ни не е фатална. Всички са на крака. Изпратих ги обратно в самолета.

— Страхотна си, Нази — похвали я Хектор, след което погледна през рамо към Пол Стоу: — А нашата сметка поносима ли е, Пол?

— За съжаление е по-висока от тяхната, сър — отговори Пол. — Имаме четирима извън строя, един от които… може би двама, са убити.

Хектор наведе глава, понеже по корпуса на амфибията изчатка автоматен откос. Останалите се хвърлиха на палубата и потърсиха заслон зад бронята.

— Откъде, по дяволите, дойдоха изстрелите? — осведоми се Хектор.

— Горе, на бойниците, има група бандити — обясни Пади. — Но тази стара каруца не би трябвало да се бои от обстрел с леко оръжие. Ти се моли да нямат там горе репегета или тежки картечници,

— Ще оставя молитвите на теб. Никога не го правя, когато шофирам — тросна се Хектор, без да отмества поглед от пътя, взе следващия завой странично, вдигайки облак прах и изхвърляйки канонада от камъчета.

— Както шофираш, Хектор Крос, бандитите няма да имат нужда от репегета — строго го скастри Настя. Тя натискаше с една ръка кевларовата каска върху русите си къдри, а с другата стискаше Пади за рамото. Както винаги този стил на говорене служеше, за да маскира ужаса им.

Автоматичната стрелба от бойниците в стената вече се сипеше върху тях със силата на тропическа буря. Куршумите чаткаха по бронята като откачен барабанист и отскачаха от нея с писъка на рикошетите. Други се забиваха в пътя пред тях, така че амфибията продължаваше през облак от прах и трасиращи куршуми.

Хектор надникна през процепа в предната броня на машината и видя роувъра на Джони да изчезва зад портите на замъка пред тях. Изруга разочаровано, като видя, че те се затвориха след колата без забавяне.

Следващият завой скри гледката към портите на замъка от очите му, но ги остави незащитени за стрелбата от намиращите се високо над тях бойници.

В канонадата от летящи куршуми Хектор заговори в гласово активирания си бъркин.

— Джо! — повиши глас, за да може да го чуе тя. — Джо Стенли, чуваш ли ме?

— Тъй вярно! — незабавно се отзова тя. — Но… боже мой, каква е тази дандания около вас?

— „Полъх на картеч[18]“, както се изразил навремето Бонапарт. По-важно е дали ти и Ема имате представа за местонахождението на Джони и Карл? Защото ни се изплъзнаха — уведоми я Хектор. — И сега ще се окопаят в замъка.

— Тъй вярно — потвърди Джо. — Ема ги е засякла с камерите си в замъка. Твоите две мишени току-що влязоха във вътрешния двор с бяла кола. Джони извади Карл през задната врата и го носи нагоре по стълбището в основната сграда. Карл изглежда ранен. Ема го чува да стене и вижда, че кърви.

— Ранен е и още как — мрачно потвърди Хектор. — Едва не му откъснах краката.

— Боже мой! — ужасено прошепна тя.

— Нали не мислиш, че сме дошли чак тук, за да шляпаме карти с тях? — сряза я той. Позволяваше си го за първи път, но гнусливостта й в разгара на битка, в която собствените му хора бяха ранявани и убивани, му идваше малко в повече и го ядоса. — Това вече не е игра. На хората им се случват лоши неща. Стегни се, ако обичаш!

Докато говореха, той зави на последния завой и когато излязоха от него, видя замъка на по-малко от триста метра пред себе си. Тежките дървени врати бяха затворени.

Пътят в тази част минаваше почти успоредно на замъка и толкова близко до основата на стените му, че хората горе на пътеката зад бойниците не можеха да ги видят. Канонадата срещу тях внезапно секна.

В относителната тишина Хектор отново каза в бъркина:

— Джо, чуваш ли ме?

— Тъй вярно, сър. Все още ви чувам. — Тонът й бе студен като утринна слана. Не бе приела добре срязването му.

Бог да ни е на помощ с тези цупения и фасони, когато се опитваме да свършим нещо, помисли си той, но го запази за себе си. Въпреки това и неговият тон бе също толкова хладен, когато проговори в микрофона:

— Има ли Ема представа за числеността на гарнизона в замъка?

— Тъй вярно, сър! — отсече по военному Джо. — Ема потвърждава присъствието на двайсет и трима вражески елементи на територията на замъка, без да се броят Джони и Карл. Петнайсет от тях са отвън на стената. Петима охраняват главния портал. Последните трима са с Джони и му помагат да пренесе простреляния от вас враг.

— Разбрано — не обърна внимание на студенината й той. Тонът му бе неутрален, но не и мислите му.

„Не трябваше да я вземам тук. Не мислех с главата си, поне не с която трябваше.“

Наближи портала на замъка, без да намалява скоростта, напротив, дори настъпи докрай педала на газта и двигателят изръмжа.

Вече беше толкова наблизо, че видя три процепа за стрелба в самия портал и други два в каменните колони от двете страни. От всички стърчаха черните цеви на автомати, насочени от защитниците на замъка. Подновената канонада отгоре по носа на машината му подсказа, че са излезли от сянката на стените. Хектор погледна през тесния процеп в предната броня право към святкащите дула на противника.

Оставаха му още само няколко секунди в тежката машина, преди да я забие челно във високите почти пет метра врати от грубо издялани трупи. Те бяха дело на живелия преди триста години омански султан и през вековете бяха изсъхнали и излъскани от пясъка. Железните им панти бяха от ковано на ръка желязо и бяха почти изгнили от ръжда.

Древните врати бяха неспособни да окажат съпротива на атаката на масивната машина със стоманен корпус. Те просто експлодираха в гейзер от дъски и трески и останките им се стовариха върху каменните плочи на вътрешния двор. Тримата стрелци, стоящи зад тях, бяха смазани на кървава пихтия от тежестта им.

Амфибията изкатери купчината и с рев навлезе във вътрешния двор. Хектор я спря в центъра на открития площад.

Двамата оцелели охранители изоставиха постовете си от двете страни на разбития портал и изтичаха към стълбището, извеждащо до голямата зала на основната сграда на замъка.

Хектор бързо се изправи в кулата и изстреля два откоса. Първият охранител се свлече на място в основата на стълбището и остана там, без да помръдва. Вторият успя да изкачи стълбището, преди Хектор да се завърти към него и да го порази с дълъг откос. Мъжът изви гръб, когато куршумите направиха шев през гърба на маскировъчната му куртка. После падна и се изтърколи по стълбите, за да свърши до убития си другар. И двамата не помръднаха.

Хектор за момент си помисли, че макар Ема в Хюстън да бе станала чрез камерите си свидетел на бързата екзекуция, тя едва ли щеше да сподели видяното с Джо Стенли, защото двете можеха да си общуват само по късовълновото радио. Джо вече бе изживяла сериозно претоварване на крехката си нервна система.

— Пади, чу ли какво съобщи Джо?

— Всяка дума.

— Тръгвам след Джони и Карл.

— Добре, Хек.

— Ти и екипът ти се оправете с петнайсетимата бандити горе на бойниците. Те едва ли ще останат там още дълго. Предполагам, че ще слязат, за да се разправят с нас. Макар да ми се струва по-вероятно вече да бягат към джунглата като другарите си долу, в равнината.

— Остави това на мен — каза Пади и изстреля заповед към оцелелите от екипа си, които чакаха снишени зад преградата на амфибията. — Хайде, момчета! — Всички скочиха на крака.

Хектор бързо се усмихна на Настя:

— Колкото до теб, моя смъртоносна царевна, не бъди лакома, остави няколко трохи и за нас.

Тя го стрелна с един от високомерните си погледи.

— Луд човек ти, Крос. Защо винаги говори глупости на мен, сякаш съм бебе? — Под стрес английският на Настя се разпадаше по шевовете и тя започваше да използва членовете и предлозите като в руския език.

После се обърна и скочи с превъртане през борда на амфибията, за да се приземи точно зад Пади. Двамата поведоха черния екип на бегом към основата на стълбището, където лежаха двата трупа.

Хектор отново се обади в микрофона на бъркина:

— Джо, моля те, попитай Ема може ли да актуализира местонахождението на Джони и Карл. И обърни внимание, че използвах думата „моля“ — добави той с цел да стигнат до примирие.

— Моля те, задръж малко така, Хектор, и моля те, забележи по какъв начин ти отговарям. — В гласа й се долавяше намек за усмивка, а и бе използвала малкото му име. След кратка пауза тя продължи: — Хектор, Ема ги вижда на камерата си. Спуснали са се на ниво „Браво“, под основната кухня и избата за припаси. Сега са в коридора при „Браво Танго 05“, като се движат в източна посока към малката задна крепостна врата, излизаща над езерото. Групата се състои от петима.

— Благодаря, Джо Стенли. Тръгваме след тях. Край засега.

— На твоите услуги, Хектор Крос. Край и от мен. — Поне беше примирие, ако не и пълно мирно споразумение. Хектор си забрани да мисли за това и поведе екипа си към замъка.

***

Веднага щом влезе в голямата зала, Хектор забеляза кървавата следа. Но по гланцираните плочки имаше само малки кървави капчици. Изглежда, Джони бе успял да спре кръвотечението с турникет.

„Добре! — помисли си Хектор и тръгна по следата. — Не бих искал гадната малка свиня да умре от загуба на кръв, преди да се добера до него!“

Макар Ема да им бе предала, че пътят надолу за подземието е чист, групата тръгна в преследване, защото такава бе втората природа на хората в нея.

Хектор пое напред с още четирима, Пол и неговият отряд прикриваха тила и дублираха придвижването им. Когато Хектор стигнеше до безопасно място, той залягаше и сигнализираше на Пол да го последва. Така, на скокове, прекосиха бързо голямата зала и започнаха да слизат по кръговата стълба, водеща към подземието. Когато първият отряд стигнеше до поредната стълбищна площадка, те спираха и оставяха другия отряд да ги настигне и на свой ред да тръгне напред. Така минаха през кухнята и продължиха надолу по стълбата, докато най-сетне навлязоха в лабиринта на подземието.

Поспряха и чуха далечното ехо на престрелката от бойниците високо над тях. Това продължи за кратко, после тишината се възцари отново.

— Ема съобщава, че Пади е влязъл в бой с вражеските елементи по бойниците — съобщи Джо на Хектор по бъркина. — Разпръснал ги е и е разчистил тази зона. Оцелелите са се разбягали. Тилът ти е подсигурен, Хектор.

— Благодаря, Джо. — Хектор потисна и последните остатъци от възмущение към нея. — Моля те, предай на Пади, че трябва да ни последва в подземието и да ни настигне колкото може по-бързо. Възможно е да имам нужда от помощта му.

— Разбрано, Хектор!

— Сега искам актуализация за позицията ни.

Хектор имаше в ума си точна и напълно ясна карта на тази част благодарение на архитектурните чертежи и скици, получени от Андрю Муркрофт. В момента обаче се намираха на петнайсет метра под земята и в този каменен лабиринт нямаше никакъв проблясък на светлина. Така че Хектор не разполагаше с отправни точки, към които да привърже тази карта. От друга страна, не смееше да предупреди врага си чрез запалване на лампата, вградена в каската му от кевлар.

Можеше само да сканира пътя право пред себе си с помощта на „черната светлина[19]“ от оптичния мерник на оръжието си. С него той можеше да следи излъчването на кървавата следа, оставена от Карл по каменните плочи. В един момент следата се стопи, но Джони и хората му имаха по подметките си от кръвта на Карл и бяха оставили петна, достатъчни за Хектор да ги следва.

В абсолютната тъмнина хората от отряда му го следваха отблизо, като поддържаха контакт с него и един с друг, държейки ръка върху рамото на човека отпред.

На компютъра си в Хюстън Ема следеше придвижването им с камерите, които бе монтирала в подземието. Всяка от тях разполагаше с инфрачервено „око“, което възприемаше излъчваната от живите тела топлина. Пак със същото устройство тя можеше съвсем ясно да вижда къде се намира бандата на Джони във всеки момент.

Шепотът на Джо в ухото на Хектор му предаваше позицията с точност и го насочваше напред. Те бързо настигаха Джони и дори вече виждаха отражението на лъча на фенерчето му от стените на тунела пред тях.

И изведнъж тази мъждукаща светлина напълно изчезна.

— Лоши новини от Ема — тихо съобщи Джо в ухото на Хектор: — Тя докладва, че Джони е стигнал блиндажа и е изчезнал в него. Ема е изгубила всякакъв контакт с него.

Хектор знаеше за съществуването на блиндажа, но макар да бе очаквал това да се случи, изпита в душата си смут.

Не знаеха нищо за вътрешното устройство на блиндажа. Карл и Джони го бяха построили след отпътуването на Ема от Казунду, поради което тя не бе имала възможност да монтира камери в тази част на замъка. Но пък бе подслушала Карл и Джони да обсъждат конструкцията. Оттам знаеше и името, което му бяха дали. Беше ги слушала да го замислят като място за спасение, когато всичко останало се провали.

Дори бе успяла да проследи индиректно развитието на работата по строежа. За щастие, една от камерите й бе сложена на такова място, че да наблюдава участъка от стената, в която Карл и Джони бяха изкопали входа за бункера.

Съдейки по времето, което им бе отнело да приключат, и по обема на изнесената изкопана земя, беше очевидно, че става дума за обширно помещение. След като работата бе приключила, Ема бе наблюдавала как входът за бункера старателно се маскира. Но какво имаше зад вратата, си оставаше загадка.

— Е, Пол — с нормален глас каза Хектор, — сега са се окопали зад тайната врата. Вече можем да включим лампите на каските си. Няма как да се издадем.

Всички примигнаха на светлината, която им се стори ослепителна след тъмнината.

Хектор отново ги поведе напред. Меките гумени подметки на бойните им ботуши стъпваха практически безшумно по каменния под. Хектор зави на поредния ъгъл и се озова в задънена част на тунела. Но забеляза малките капчици от кръвта на Карл да водят до основата на стена, в която не се виждаше нищо. Застана близо до стената и се зае да я разглежда внимателно. Леко прекара ръка по зидарията.

Гласът на Джо в ухото му препредаваше указанията, които тя получаваше от Хюстън.

— Ема те вижда. Казва да се преместиш половин метър надясно. Виждаш ли малкия триъгълен син камък точно под линията на погледа ти? Да… натисни го силно. Използвай дланта си. Натисни с цялото си тяло и усети дали поддава. Така… страхотно! Задръж и го завърти обратно на часовниковата стрелка.

Хектор изпълни дадените му инструкции, досещайки се, че Ема бе наблюдавала Карл или Джони да правят същото.

Камъкът неохотно се завъртя под ръката му. Разнесе се приглушеният звук на отключване на някакъв механизъм. И тогава цял сегмент от зидарията се завъртя около скрита ос и се отмести, за да разкрие боядисана в зелено врата.

Хектор се наведе напред и докосна вратата. Веднага разбра, че е метална, а не дървена. Почука леко повърхността й с връхчетата на пръстите си и се вслуша преценяващо в резонанса.

Изобщо не приличаше на лъскавите врати от високолегирана стомана — материала, от който се изработват вратите за банковите хранилища. Точно обратното, беше нискокачествена мека стомана. Заварките бяха грубо изпълнени, особено около пантите, и вероятно бяха работа на местни заварчици, докарани тук сигурно от Кигома, на другия край на езерото.

— Глупава постъпка, Джони Конго — тихо промърмори Хектор. — Не си ли достатъчно стар, за да знаеш, че евтиното може да излезе много скъпо? Тази мърлява занаятчийска работа сега ще ти струва живота.

— Не разбрах, Хектор. Повтори, ако обичаш — помоли Джо.

— Казах си, че щастието отново ме споходи — усмихна се Хектор. След това направи знак на Пол да се приближи.

Двама от хората му носеха десет килограма кумулативни заряди за точно тази ситуация. На Хектор му трябваха по-малко от десетина минути да подреди зарядите край пантите на зелената врата.

Заповяда на хората си да се изтеглят зад завоя на тунела и ги последва, развивайки електрическия кабел, докато се отдалечаваше. Момчетата вече бяха заели позиция като за стрелба, но с гръб към експлозива и с ръце върху ушите.

Хектор свърза кабелните обувки към дванайсетволтов акумулатор. Това беше мощността, нужна му за възпламеняване на детонаторите.

— Ще има огнена вълна — предупреди той и без бавене завъртя ключа.

Коничната форма на зарядите насочи експлозията в метала на вратата. Ударната вълна — нищо особено — премина над тях.

Всички незабавно скочиха на крака и атакуваха входа на бункера. През гъстия облак прах видяха, че вратата е повдигната от пантите си и запратена в отсрещната стена на тунела.

Хектор погледна надолу по стълбите във вътрешността на блиндирания бункер. В тавана на първата секция все още светеха електрически лампи

Хектор носеше една от зашеметяващите „Флашбенг“ гранати в дясната си ръка, а картечния пистолет — в лявата. Издърпа със зъби халката на запалката и хвърли гранатата надолу в бункера.

Зашеметяващата граната е създадена с цел временно да заслепи и оглуши жертвите си, както и да ги обърка и дезориентира.

Хектор отскочи обратно от отвора и клекна извърнат, като затвори плътно очи и защити ушите си с ръце.

Дори при това положение видя през стиснатите си клепачи блясването с интензивност 2,4 милиона свещи, а ушите му звъннаха. Но без да чака повече, скочи на крака. Установи, че координацията му не е нарушена, и се хвърли надолу по стъпалата, водещи във вътрешността на бункера, с пръст върху спусъка на картечния си пистолет. Чу Пол да го следва отблизо.

В основата на стълбището имаше голямо и почти немебелирано преддверие. В него имаше трима души, всички те охранители казундийци в пародия на униформи. Бяха изпуснали оръжията си и се търкаляха по пода. Погледът им бе нефокусиран. Единият от тях се опита да стане, но залитна и отново рухна на пода.

Хектор не видя смисъл да си хаби патроните. Предполагаше, че ще му трябва всеки, до последния, когато се изправеше очи в очи срещу Джони Конго.

— Погрижи се за тях, Пол — заповяда той, без дори да поглежда през рамо. Пред себе си виждаше кървавите пръски, оставени от Карл Банок. Те го водеха през отворената врата към стаята отвъд. Прекоси с три бързи крачки преддверието, притисна гръб към страничната колона и стрелна поглед зад нея.

Карл Банок лежеше свит на пода в бункера. Силна емоция опари сетивата на Хектор и за момент го накара да забрави всичко останало. Най-сетне човекът, убил Хейзъл, бе изцяло в ръцете му. Зрението му се бе свило в тесен светъл тунел, в края на който се виждаше омразната физиономия на Карл Банок.

Лицето на Карл бе изкривено от неподправен ужас. Очите му бяха широко разтворени, погледът му бе впит в Хектор. Устата му бе глупаво зяпнала в опит да каже нещо, но от нея не излизаше никакъв звук, а само стичащата се по устната му слюнка.

Хектор мина през вратата и бавно се отправи към него. Счупените крака на Карл бяха извити под тялото му. Имаха груба превръзка, вече просмукана с кръв. Карл вдигна двете си ръце в умолителен жест. Хектор се опита да му каже нещо, но се задуши от горчивия вкус на омразата в устата си.

И тогава чу слаб звук зад себе си и разумът му с пълна сила измести емоцията. Внезапно осъзна, че е направил фатална грешка и сам се е поставил в смъртна опасност. Наведе се и се извъртя, вдигнал пистолета в посока източника на звука.

В отвора на помещението, през който бе влязъл само преди секунди, се плъзгаше желязна врата и го отделяше от Пол и хората му в преддверието.

Изведнъж схвана, че гледа не накъдето трябва. Опасността беше зад него. Започна да се обръща с лице към нея. Но закъсня.

Нещо го блъсна със силата и масата на бързо движещ се локомотив. Ударът го повдигна от пода и го запрати с главата напред в желязната врата.

Макар бронежилетката от кевлар да пое значителна част от удара, усещането бе като че ли бе прекъснат гръбначният му стълб. Въздухът излетя от дробовете му като от спукан ковашки мях. Картечният пистолет отхвръкна от ръката му и изтрака в ъгъла. Ушите му писнаха от силата, с която главата му се удари във вратата. Ако не бе кевларовата каска, черепът му щеше да се счупи като черупката на гълъбово яйце.

Въпреки болката успя да се удържи на крака и да се обърне, за да посрещне следващата атака.

Джони Конго връхлиташе върху него повторно. Лицето му бе изкривено в безумна ярост. До този момент Хектор го бе виждал само от разстояние, но сега осъзна, че е подценил големината му наполовина. Казано просто, Джони бе гигант. Извисяваше се над Хектор. Гръдният кош и крайниците му бяха масивни. Но беше бърз, много по-бърз, отколкото Хектор смяташе за възможно при толкова грамаден човек. И отново нападна Хектор.

С приближаването си наведе глава. Хектор видя отблизо, че обръснатото му теме е покрито с мрежа от белези. Досети се, че това е „запазената марка“ на човек, който обича да удря с глава. Знаеше, че Джони ще използва главата си като смъртоносно оръжие, но едновременно с това осъзна, че няма нито времето, нито разстоянието да отбегне атаката. Затова наведе своята глава и посрещна с нея удара на Джони. Теметата им се сблъскаха звучно. Макар каската отново да спаси Хектор, поемайки част от силата на удара, той едва не загуби съзнание. Желязната врата зад гърба му помогна да не се стовари на пода.

Хектор си даваше сметка, че Джони пак ще го атакува и че няма никакъв начин да оживее след още един подобен удар. Противникът му го превъзхождаше по тегло, ръст и сила. Единственият му шанс бе той да атакува пръв. Използва вратата зад себе си като трамплин и се отблъсна от нея.

С цялата си тежест замахна с десния юмрук към лицето на Джони. Усети хрущяла в носа да се счупва под свитите кокалчета на пръстите му и видя през ноздрите да излитат две ярки струи кръв.

Джони обаче сякаш не забеляза удара. Разтърси глава и скочи върху противника си. Само че беше дал на Хектор частицата от секунда, която му бе нужна, за да извади тежкия траншеен нож от ножницата на дясното си бедро. Опита се да насочи двайсетсантиметровото острие към гърдите на Джони. Но дългите голи ръце на чернокожия го обхванаха в мъртва хватка, като боа удушвач. Лъскавите черни мускули се издуха и втвърдиха в железни въжета. След това той започна да стиска.

Ръката с ножа бе прикована отстрани на тялото му. Острието бе насочено надолу към пода и Хектор с изумление установи, че не му е останала никаква сила да го повдигне. Лявата му ръка бе притисната върху гръдния му кош.

Усети, че силата му бързо го напуска, защото Джони просто изстискваше живота от тялото му като вода от мокър парцал. Пръстите на дясната ръка на Хектор се разтвориха без команда от мозъка му. Траншейният нож падна и изтрака на пода. Джони повдигна Хектор във въздуха сякаш държеше дете. Могъщите му ръце се стегнаха през ребрата му като машина за пресоване на коли в автоморга и започнаха да се забиват в дробовете му. Повече не можеше да диша, а зрението му се замъгли.

И тогава, в агонията и тъмнината, той усети нещо твърдо под пръстите на лявата си ръка, която продължаваше да бъде безмилостно притискана върху гръдния му кош. Досети се какво напипва. Събра последните си остатъци от сила. С един, вече безчувствен пръст отвори велкрото на джоба в бронежилетката и докосна спринцовката „Хипнос“. Сякаш по своя воля палецът му натисна малкия зелен цилиндър към показалеца и разпечата пластмасовия капак, който защитаваше острието на спринцовката. Вече не виждаше нищо, но в спускащия се мрак на отчаянието намери сила за едно последно усилие. Извъртя китката на лявата си ръка и усети леката съпротива на иглата, опряла в нещо.

Не знаеше какво е то, но заби иглата в него и натисна буталото на спринцовката. След това загуби съзнание.

***

Когато отвори очи, имаше усещането, че е бил в несвяст часове или дори дни. След това ноздрите му се изпълниха с животинската миризма на потта на Джони Конго и той усети върху себе си тежестта на голямото му туловище, което го приковаваше към пода. Пое дълбоко дъх и се измъкна изпод тялото. Седна замаян. Едва сега схвана, че е бил в безсъзнание по-скоро секунди, отколкото часове.

Погледна към тялото на Джони и видя, че спринцовката „Хипнос“ продължава да стърчи, забита в мощните мускули на предмишницата му. Джони хъркаше силно с широко отворена уста.

Хектор чу някакво драскане зад себе си. Обърна се към източника на звука и видя Карл Банок да пълзи на лакти към него. Счупените му крака се влачеха безпомощно. В дясната си ръка държеше траншейния нож, който Хектор бе принуден да изпусне. Изражението му бе диво и кръвожадно като на бясно куче.

Хектор се изправи. Карл надигна горната половина на тялото си от пода и хвърли ножа към него. Опитът беше жалък. Ножът удари бронежилетката на Хектор с дръжката напред и падна в краката му. Хектор прекрачи през него. Бавно се приближи и застана над Карл, гледайки го от горе надолу.

— Карл Банок, предполагам[20]? — тихо попита, но в гласа му звучеше неприкривана заплаха. Куражът на Карл се стопи и той се сви, намръщен и мълчалив. Хектор ритна един от ранените му крайници. Кракът се огъна в точката на счупване и Карл изкрещя.

— Попитах те нещо — напомни му Хектор.

— Моля те, не ме наранявай пак — изстена Карл. — Да… да! Знаеш, че съм Карл Банок.

— А ти знаеш ли кой съм аз?

— Да. Знам кой си. Не ми причинявай повече болка.

— И кой съм аз? — настоя да чуе Хектор и ритна крака му пак. Карл изкрещя отново.

— Причиняваш ми болка — избърбори той. — Ти си Хектор Крос.

— Знаеш ли защо дойдох да те намеря?

— Съжалявам. Бих променил всичко, ако можех. Не съм искал да ти причинявам страдание. Аз не съм лош човек. Всичко това е кошмарна грешка. Моля те да ми простиш.

— Как се отваря онази врата? — кимна Хектор към желязната врата зад тях.

— Мисля, че Джони държи дистанционното в джоба си.

Хектор се върна при продължаващия да хърка по гръб Джони. Наведе се над него и опипа отвън джобовете му. Намери устройството, насочи го и натисна бутона. Вратата изсъска и се изтегли във водещите улеи.

Пади и Настя чакаха от другата страна, но се хвърлиха да минат през разширяващия се процеп, преди вратата да се бе доразтворила. Гласът на Пади бе дрезгав от безпокойство.

— Добре ли си, Хек? — бяха първите му думи.

— Не бих могъл да се чувствам по-добре, синко — отвърна Хектор.

— Виждам, че си боцнал едрото копеле със спринцовката.

— Действа точно както ни обеща Дейв. Той забели очи още докато изпразвах спринцовката — кимна Хектор. — Но сега трябва да побързаме. Трябва да се измъкнем оттук, преди врагът да се прегрупира. Носиш ли „свински опашки“?

— Не се притеснявай, приятелю.

— Тогава ги дай на Пол. Кажи му, че искам момчетата здраво да овържат Джони. — Хектор докосна болящия го гръден кош. — Той е най-опасният човек, когото някога съм срещал. Силен е като бизон. Бях като дете в ръцете му.

— Защо да поемаме допълнителен риск? Да му светим маслото тук и сега — предложи Настя и посегна към пистолета си в кобур на кръста.

— Не ставай мекушава, Нази. Това би било прекалено мило и лесно — поклати глава. Хектор. — Не е… за него съм приготвил нещо наистина специално. На път за дома ще го изхвърлим през задната рампа на кондора от седем километра височина. Така ще има две минути свободно падане, за да се разкае за греховете си, преди да се забие в земята.

— Чудесно! — аплодира идеята Настя. — Чувам да говори старият Хектор. Онзи, когото всички познаваме и обичаме.

— Пол, ела тук с две от момчетата си — повика Хектор и когато те влязоха през вратата, той посочи един от тежките столове от тик, подредени до стената. — Завържете го за един от онези. Ще го използваме вместо носилка, за да го свалим долу, на летището. Копелето сигурно тежи над сто и трийсет килограма. Но столът ми изглежда достатъчно як, за да го издържи.

Докато наместваха Джони на стола, Хектор насочи вниманието си към Карл.

— Този е голямата награда — каза той на Пади и Настя. — Това е единственият човек, когото познавам, убил баща си, майка си, доведената си майка и двете си сестри. Затрил е цялото си семейство.

— И най-лошото от всичко е, че това вонящо лайно е убило скъпата ми приятелка Хейзъл — мрачно го изгледа Настя. — И се е опитал да убие малката ни Кати. А това никак, ама никак не ми харесва.

— Но трябва да му отдадем дължимото за едно нещо — изтъкна Хектор. — Човекът обича животните. Особено му харесват свине и крокодили, нали така, Карл? Обожаваш да ги храниш, нали, Карл?

Карл го изгледа тъпо, но постепенно агонията в очите му отстъпи на ужаса от досещането какво намеква Хектор.

— Не! — прошепна, клатейки невярващо глава. — Моля те, не говори по този начин. Ще ти дам всичко, което имам. Пари? Искаш ли пари? Мога да ти дам шейсет милиона долара.

— На този свят няма достатъчно пари, Карл — каза му Хектор със съжаление и се обърна към Пол Стоу и момчетата, които довършваха завързването на грамадното тяло на Джони за стола. — Ще ви трябват всички хора, за да смъкнете този слон до летището. Той обаче ще спи още поне три часа, така че няма да ви създава много неприятности. Пади, Настя и аз ще отнесем Карл Банок до едно място. Вероятно ще стигнем до кондора преди вас, но ако не стане така, натоварете го на борда и кажете на пилотите да ни чакат. Няма да се забавим. — Той плесна Пол по рамото. — Действайте, момчета!

Изчака да направят маневрата по измъкването на импровизираната носилка през преддверието и да я изнесат нагоре по стълбите в тунела. След това се върна при лежащия Карл.

— Как се казваха питомците ти, Карл? Бъди така добър да ми припомниш…

— Не, не можеш да постъпиш така с мен! Изслушай ме… Мога да обясня. Ти не разбираш. Трябваше да го направя. Саша и Бриони ме тикнаха в затвора. Баща ми ме изостави, а също и майка ми… — бърбореше несвързано Карл и бълваше поток от объркани думи. Едновременно с това плачеше и протягаше умолително ръце към Хектор: — Милост! Моля те, имай милост! Пострадах достатъчно. Виж краката ми. Никога повече няма да мога да ходя…

— Анибал… сетих се! — щракна с пръсти Хектор, преструвайки се, че си е спомнил. — Анибал и Алин. Ами да слезем долу в градината и да ни представиш на Анибал и Алин.

Изведнъж в ухото му се разнесе гласът на Джо Стенли. Звучеше пронизително от възмущение.

— Хектор, чувам всяка твоя дума! Не можеш да направиш каквото си намислил. Няма значение колко е виновен, не можеш да го убиеш просто ей така. Така ще паднеш на неговото ниво. Ще извършиш престъпление срещу божиите и човешките закони. Отмъщението е мое, казва Господ[21]. Онова, което си намислил, е диво и варварско.

Хектор отговори в микрофона с ясен и отчетлив глас:

— Съжалявам, Джо, скъпа. Тук сме малко заети. Сега не мога да говоря. Край.

Той изключи бъркина си и направи знак на Пади да направи същото. Когато престанаха да са в ефир, подкани:

— Няма какво да се церемоним, искам да свърша работата.

Сграбчи Карл за китката и изви ръката му назад между плещите. Пади направи същото с другата ръка. Настя клекна и завърза със „свинска опашка“ китките на Карл зад гърба му.

После двамата мъже вдигнаха Карл на колене и така го извлачиха по стълбите в тунела. Настя ги следваше и носеше оръжията им.

Пренесоха Карл през лабиринта все така с крака, влачещи се зад него. Той продължаваше да се кълне в разкаянието си и да умолява за прошка и милост, а от време на време надаваше по някой писък, когато носът на обувката му се заклещеше в нещо и кракът му се извиеше.

Така стигнаха до задната крепостна врата и излязоха през нея… Озовали се пак на слънце, спряха да си поемат дъх и да се огледат. Хектор погледна нагоре към стените на замъка. Тунелът, извел ги от подземието, минаваше под основите им и сега те се намираха в градината.

— Двамата с Джони сте свършили тук страхотна работа — поздрави го Хектор. — Превърнали сте мястото в райска градина. Колко жалко, че няма да можеш да му радваш повече.

Летището се простираше под тях и се виждаха Пол и хората му да носят Джони надолу по извиващия се път.

Тримата продължиха по склона на хълма, докато стигнаха издадената навън черна вулканична скала, зад която започваше водната градина.

Фонтаните образуваха преплетени мотиви от пръски на фона на чисто синьото африканско небе. Водопадите падаха в каскада по черната скална повърхност, изливаха се в басейни и подземни фунии, през които се връщаха в езерото, чиято необятна сребриста повърхност блестеше далече под мястото, където се намираха.

Продължиха през лехите от папрати и стрелиция, украсени с екзотични цветове в нюансите и формата на райски птици.

Накрая стигнаха до каменния перваз около ямата с крокодилите. Виковете на болка и молбите за милост на Карл Банок заглъхнаха, когато Хектор и Пади го положиха по корем на перваза. Пади го хвана през краката, за да му попречи да падне с главата надолу в зеления басейн. Хектор се наведе над перваза до него.

На пясъчния бряг от далечната страна на зеления басейн двата крокодила се печаха кротко на слънце. Огромните челюсти на Анибал бяха широко разтворени, за да позволи на малката бяла чапла, кацнала на долната му устна, да изкълве черните пиявици, впили се във венците му.

Алин лежеше до него и изглеждаше като изваяна от камък. Очите й блестяха и бяха неумолими като излъскан оникс зад прозрачните клепачи.

— Питал ли си се някога какво са изпитали сестрите ти, докато са били изяждани живи от животните, Карл? — тихо попита Хектор. Карл издаде задавен звук. — Е, на път си да разбереш от личен опит — продължи той. — Имаш ли някаква, макар и бегла, представа какво е да загубиш човек, когото обичаш, Карл? — После отговори на собствения си въпрос: — Естествено, че нямаш. Та ти никога не си обичал никого освен себе си. Аз обаче знам какво е чувството. Загубих жена си. Ти познаваше жена ми, нали, Карл? Естествено, че си я познавал. Искам да ми кажеш името на жена ми. — Но Карл мълчеше и Хектор хвърли поглед назад към Пади: — Трябва да посъбудим паметта му, Пади. Я му извий крака, ако обичаш.

Пади силно изви пречупения мрак и Карл изпищя.

— Да опитаме пак, Карл — невъзмутимо предложи Хектор. — Как се казваше жена ми?

— Хейзъл. Казваше се Хейзъл.

— Благодаря ти, Карл. Сега, ако обичаш, не казвай повече нищо друго. Държа това име да бъде последната дума, която си промълвил. — Хектор кимна на Пади и той сграбчи глезените на Карл, вдигна ги високо и го хвърли с главата надолу през перваза по края на стената. Карл се заби във водата и потъна. След малко изплува, кашляйки задавено.

На пясъчния бряг Анибал щракна челюстите си, а чаплата възмутено изкряка и отлетя тежко над върховете на дърветата стрелиция. Анибал повдигна грамадното си тяло върху късите си крака и с клатушкане се отправи към края на басейна. После влезе, без да бърза, в мътната зеленикава вода. Алин го последва без забавяне.

— По-добре ли се чувстваш сега, Хектор? — попита Настя, докато съзерцаваха кървавата гледка отгоре.

— Не, Нази. Нищо не може да ме накара да се чувствам по-добре. И нищо никога няма да успокои болката ми дълбоко в мен.

Отстъпи крачка от стената и се извърна. Другите двама застанаха от двете му страни, след което тримата леко се затичаха надолу по хълма към кондора, който ги чакаше готов за излитане.

Бърни и Нела ги видяха да се приближават и включиха двигателите. След това рулираха тежката машина по рампата на хангара и спряха в началото на пистата.

***

Веднага щом тримата се озоваха в безопасност в товарния отсек на кондора, Бърни вдигна рампата, а Нела обяви по оповестителната система:

— Добре дошли отново на борда. Моля, намерете най-близките до вас празни седалки, седнете и закопчайте коланите си. Излитаме незабавно!

Хектор тръгна напред и влезе в херметизирания пътнически салон, който вече беше препълнен. Имаше три чувала с труповете на жертвите, които бяха дали. До тях бяха евакуационните носилки, на които лежаха обезопасени с ремъци ранените. Туловището на Джони Конго все още бе завързано за тиковия стол, на който го бяха донесли тук, а главата му вяло се люшкаше върху гърдите му. Пол Стоу бе взел предпазната мярка да го покрие с найлоновата мрежа, с която закрепваха товара в отсека.

— Не желаех да рискувам, сър. Не бих искал да се свести и да разпердушини самолета, а и нас заедно с него. Но от тази мрежа не може да се измъкне дори разярен слон.

— Много добра идея — одобрително кимна Хектор.

— Запазих за вас онези места отпред — каза Пол и посочи към началото на салона.

— Къде е Джо Стенли? — попита Хектор.

— Мисля, че е в бордовата кухня, на сгъваемата седалка зад тоалетната.

Кондорът излетя и се насочи на север. Пробиха облачната пелена, набраха височина и Бърни изключи сигнализацията за поставяне на коланите. Хектор веднага стана и дръпна пердето на кухнята. Джо седеше сама на сгъваемата седалка до прозореца. Изглеждаше измъчена и тъжна. Погледна го и вяло му се усмихна. Той й се усмихна в отговор. После тя извърна глава и пак се загледа през илюминатора. Той свали сгъваемата седалка до нейната и седна.

— Здрасти. Имаш ли желание да поговорим?

— Не особено — отговори тя, все така без да го поглежда.

— Както желаеш — сви рамене той и скръсти ръце.

Поседяха така известно време, преди Джо да наруши мълчанието:

— Никога не ми казвай какво направихте с него!

— За кого говорим? Да не би да става дума за човека, убил Хейзъл, който планираше убийството и на Катрин Кайла?

Тя не отговори и продължи да гледа отнесено през илюминатора. Тогава Хектор разбра, че всъщност тя плаче. Докосна рамото й леко, но Джо гневно се дръпна от ръката му.

— Моля те, махни се и ме остави сама — разрида се тя.

— Искаш да се махна… завинаги?

— Да! — изплака тя, Хектор стана и се отправи към пътническия салон. Не! — спря го тя. — Не си отивай!

Той се обърна с лице към нея.

— Да или не…? Как да бъде, Джо?

— Ти си го убил.

— Убил или екзекутирал? Нашият свят често разчита на прецизния смисъл на думите, Джо.

— Нямаш правото, Хектор! Ти си престъпил чертата на закона и почтеността.

— За кой закон говорим всъщност, Джо? За закона Ал Кисас, който се отнася до възмездието, както е изложен в Библията, книга „Изход“, и е подпечатан от пророка Мохамед в Корана?

— Говоря за закона на Америка, закон, който аз защитавам и високо ценя. — Тя все още плачеше и това го караше да полага всички усилия, за да й се противопостави.

— Което не ти попречи да ме наречеш убиец. Ти вече си ме осъдила, но защитаваният от теб закон на Америка постановява, че аз съм невинен до доказване на противното.

— Да, има съмнение. Но сега ти се готвиш да убиеш Джони Конго. Чух те по радиото да се хвалиш какво смяташ да направиш. Само че направиш ли го, Хектор, аз никога няма да мога да се насиля да ти простя. И никога няма да мога да остана с теб.

— Искаш да пусна на свобода Конго? Това ли искаш от мен?

— Не съм казала такова нещо — възмутено отрече тя — Искам да го предадеш на закона. Предай го в ръцете на американската правосъдна система, която вече е доказала вината му и е произнесла присъдата. — Тя скочи на крака и стисна двете му ръце. — Моля те, Хектор! Моля те, мили, направи го заради мен! Не, направи го заради двама ни. Защото така ще можем да продължим заедно…

Той я изгледа продължително в очите, преди вдървено да кимне.

— Добре, така да бъде. — Но устните му бяха свити и гласът му излизаше с мъка от гърлото заради усилието да произнесе: — Давам ти Джони Конго като доказателство на любовта ми към теб. Прави с него каквото искаш.

***

Американското Министерство на правосъдието изпрати самолет „Груман“ от Вашингтон до международното летище на Абу Зара. На борда му пътуваха четирима американски федерални пристави със заповед за арест и задържане на Джон Конго.

Благодарение на специално издаден кралски указ предаването бе извършено в хангара, където емирът на Абу Зара държеше частните си самолети.

Приставите бяха до един високи, атлетично сложени мъже, късо подстригани. Бяха строени до отворената врата на самолета. Носеха цивилни костюми, но опитното око на Хектор забеляза издутините от кобурите. Видя и характерната извивка на железните бомбета на излъсканите им черни обувки.

— Изглеждат доста корави момчета — прецени той, докато Пади и осем души от оперативния състав на „Кросбоу“ отвеждаха Джони в хангара. Джони влачеше окови на краката си, а ръцете му бяха стегнати на гърба със стоманени белезници. Предаването бе извършено бързо и без церемонии. Старшият на федералните пристави връчи на Хектор официална разписка от името на американското правителство, стисна ръката му и каза няколко кратки думи на благодарност. Кимна на хората си и двама от тях пристъпиха зад Джони и го хванаха за лактите. После го помъкнаха насила към отворената врата на реактивния самолет.

Внезапно Джони се обърна и тръгна назад към Хектор. Въпреки белезниците и оковите двамата яки пристави бяха неспособни да го удържат. Джони ги повлече със себе си. Избълва поток такива оскърбления, че впечатли даже Хектор и свикналите на подобен речник служители на „Кросбоу“.

После се опита да се нахвърли върху него. Носът му беше подут и обезформен от удара с глава в бункера.

— Аз дадох заповед да бъде убита шибаната ти курва… — изкрещя той и пръски слюнка се посипаха по лицето на Хектор. Наведе пак глава, за да я забие в лицето му, но Хектор очакваше този ход. Балансираше леко на пръсти като боксьор и беше заел идеалната стойка. Вложи цялата си сила в удара. Още преди докосването с юмрука си знаеше, че това е най-добрият удар, който някога е нанасял. И той попадна точно в желаната точка от челюстта на Джони.

Дори здравите мускули на врата на гиганта не удържаха отскачането на главата му назад, почти до счупване. Тялото му падна като черна лавина и остана неподвижно на пода на хангара. Изведнъж се възцари пълна тишина, която след малко бе нарушена от старшия федерален пристав:

— Мили боже, господине! Добър сте, трябва да ви го призная. Това е един от най-добрите нокаути, които някога съм наблюдавал. — Той направи крачка напред и отново стисна ръката на Хектор, но този път с чувство.

— Отведете го и не забравяйте да му биете обещаната инжекция — каза му Хектор.

— Такъв е планът, сър — потвърди приставът.

Пет дни по-късно Рони Бънтър се обади по телефона на Хектор, за да го осведоми, че Върховният съд е насрочил нова дата за екзекуцията на Джони Конго — 15 октомври, т. е. след три седмици.

***

Заплахата за живота на Катрин Кайла най-сетне бе окончателно отстранена. Това означаваше, че могат да се върнат към нормалния си живот. Хектор и Джо взеха Катрин и гледачките й при отлитането от Абу Зара, за да се завърнат в Лондон заедно.

Домът им беше идеален, а животът в английската столица дори още по-добър. Имаше ресторанти и клубове, за които Джо само бе чувала или чела, така че трябваше да бъде образована. Беше взела твърде малко дрехи със себе си, което бе достатъчно извинение за честите посещения в магазините по „Бонд“ и „Слоан“. На всичко отгоре Джо никога не бе хващала въдица в ръката си и макар да бе чувала за атлантическата сьомга, като жител на Тексас никога не бе я виждала.

Хектор откара Джо и Катрин Кайла на север в Шотландия, където тримата прекараха три дни като гости на познат херцог със замък на река Тай.

Джо и Катрин гледаха от брега, докато Хектор крачеше до кръста във водата и замяташе петметровия си прът.

Същата вечер, след като се бяха преоблекли в официални дрехи за прием, Джо изказа мнението си за представянето на Хектор:

— Беше много красиво за гледане. Почти като балет… толкова грациозно и умело.

— Да те науча тогава утре да замяташ — предложи й той.

— Не, благодаря — отклони поканата тя. — Повтарям, че е красиво, но ми се струва голяма загуба на време.

— Не те разбрах — засегна се той.

— Е, ти нали не улови никаква риба… или съм пропуснала нещо?

— Не е важно дали ще уловиш, същността е в самия риболов.

— На мен ми се струва малко налудничаво — отбеляза тя. Беше ерес, разбира се, но Хектор не се заяде. Разривът между двама им малко по малко се бе затворил и той беше щастлив. Не искаше отново да го отваря.

Към третия ден двете момичета бяха загубили всякакъв интерес към заниманията му. Джо заби нос в книгата си, а Катрин по цял ден си играеше с куклите си. Когато тези занимания им омръзнеха, излизаха на дълги разходки, държаха се за ръце и си разказваха удивителни истории, които никоя от тях не разбираше. Когато малката се умореше, Джо я носеше на хълбока си, а Катрин се опитваше да й набута в ръцете и куклата си.

След една от тези разходки се прибраха и завариха Хектор все още в реката, но не замяташе, а дългият му прът бе огънат почти на две. Той надаваше странни викове, които привлякоха вниманието им. Застанаха на брега ръка за ръка и се загледаха с любопитство. И тогава сьомгата изскочи от водата. Разкъса водната повърхност, блесна със сребристото си тяло и цопна обратно в реката. Двете момичета възбудено изпищяха.

Петнайсет минути по-късно Хектор излезе на брега, носейки в мрежата разкошна десеткилограмова сьомга. Положи я на тревистия бряг и извади кукичката от носа й. Освободи я от мрежата и държейки я в двете си ръце, я поднесе на Катрин да я докосне. Тя бързо извади палеца от устата си, мушна ръчички зад гърба си и отстъпи три бързи крачки. Хектор се обърна към Джо:

— А ти? Не би ли искала да докоснеш истинска жива шотландска сьомга?

Джо обмисли предложението цяла секунда и поклати глава.

— Може би следващия път — уклончиво каза тя.

Все така с рибата в ръце Хектор се върна в реката. Вдигна я до лицето си, целуна я по студения нос, потопи я във водата и я побутна по течението. Тя остана замаяна в ръцете му още малко, размърда хриле, възстанови равновесието си и си възвърна волята за живот. Трепна и се стрелна във водата с цвят на чай.

Същата нощ правиха любов. Когато се наместваха да спят в прегръдката си, тя сънено му каза:

— Странен човек си ти, Хектор Крос. Убиваш хора, без да ти мигне окото. От друга страна, полагаш невероятни усилия и харчиш огромни пари, за да измъкнеш риба от водата и после да я пуснеш пак там.

— Убивам само онези, които заслужават да умрат — отговори той. — Онази риба носеше двайсет хиляди яйца в корема си. Тя не заслужаваше да умре. Тя и малките й заслужават да живеят.

На следващия ден отпътуваха обратно за Лондон. Пътят беше дълъг и пристигнаха в „Кръстопътя“ навреме, за да видят как Катрин Кайла изгълта вечерята си от смляно пилешко с тиква. Онова, което не можа да погълне, се стичаше по бузата й на лигавника.

След това сестра Бони ги покани да присъстват на сложния ритуал по слагането на Катрин да спи в леглото, заедно с всичките й зайчета и мечета, подредени около нея в правилния ред.

— Но… откъде знаеш какъв е правилния ред? — запъна се Хектор.

— Тя ни казва — обясни сестра Бони. — Знам, мислите си, че само издаваме някакви звуци, но всъщност това е таен език. Научава се, като човек прекара повече време с нас. — Прозвуча леко осъдително, но той знаеше, че си го заслужава.

По-късно същата вечер Джо приключи своите приготовления за сън и излезе от банята блестяща от уханни кремове и прелестна като пролетна градина, а Хектор вдигна постелката откъм нейната страна на леглото, за да й направи място до себе си. Тя се сгуши в ръцете му с тихо гукане, не много по-различно от звуците, които Катрин Кайла издаваше, докато лягаше в своето легълце със своята бутилка.

— Мога ли да се консултирам с теб като клиент с адвокат, преди да преминем към по-важното? — попита я Хектор.

— Голям майстор си да избереш най-удобния момент, да знаеш — прошепна тя. — Но питай, щом не може да чака.

— Ако Карл Банок е мъртъв, какво тогава щеше да стане с активите на тръста?

Тя помълча малко, а когато отговори, тонът й бе сдържан:

— Нямам основания да допускам, че Карл Банок не е в цветущо здраве. — Тя го погледна, докато правеше тази лицемерна забележка, след което продължи: — Обаче, ако за момент допуснем обратното, тогава законът на щата Тексас е пределно ясен. — Тя седна в леглото, обхвана коленете си с ръце и помисли малко, преди да обясни: — Всеки, който заяви, че Карл е мъртъв, трябва да може да представи в съда неопровержимо доказателство за смъртта му, каквото например може да бъде смъртен акт, издаден от практикуващ лекар, или направено под клетва заявление от надежден очевидец на смъртта. Хектор, можеш ли да се сетиш за някого, който ще бъде готов да се изправи в съда и да се закълне, че е бил очевидец на смъртта на Карл Банок?

— Нищо не ми хрумва — призна Хектор.

— В такъв случай, при отсъствие на неопровержимо доказателство за смъртта му, законът предвижда изтичането на седемгодишен период, преди заинтересованите страни да внесат в тексаския Върховен съд иск за обявяване на предполагаема смърт. Доказателствата пред съда трябва да показват, че няма основания да се вярва, че субектът е още жив, като например виждането му от надежден свидетел или влизането му в контакт с едно или повече лица, които биха очаквали подобен контакт. В нашия случай попечителите имат основания да очакват Карл да се свърже с тях, за да поиска да му бъдат изплатени полагаемите му се от тръста суми за утрояване на спечеленото от него. Ако Карл не го направи, това би било солидно доказателство, че не е между живите. Други въпроси? Или може вече да преминем към по-важните неща, за които сме се събрали тази нощ?

— Нямам повече въпроси, но ще направя един коментар и той е, че живеем в много жесток свят, ако бедното ми безпомощно малко дете трябва да чака да стане на едва ли не десет години, преди да може да си купи първото си ферари.

— Ах, ти…! — възкликна тя, сграбчи възглавницата и го заудря с нея.

***

Тази нощ правиха любов с повече чувство и това бе по-удовлетворяващо и за двамата. След това той заспа толкова дълбоко, че изобщо не я усети да става.

Когато се събуди, чу, че е в банята си. Погледна часовника до леглото и видя, че още няма пет сутринта.

Стана и се разходи до своята баня. По обратния път към леглото я чу да говори по телефона. Сигурно се обаждаше на майка си в Абилийн. Понякога наистина недоумяваше какво толкова имат да споделят след дълги години на редовни нощни обаждания. Легна си и бързо заспа отново.

Когато се събуди пак, беше седем часът. Джо все още беше в своята дневна зад затворената врата. Хектор облече халата си и отиде до детската. Върна се в леглото, носейки Катрин, която стискаше сутрешната си бутилка. Облегна се на възглавниците и я сложи в скута си. Докато тя продължаваше замечтано да суче от биберона, той захласнато я гледаше в лицето. Струваше му се, че се разхубавява с всеки изминал ден и все повече заприличва на Хейзъл.

Най-сетне чу вратата на дневната на Джо да се отваря. Погледна нататък усмихнат и я видя да стои на прага. После усмивката бавно изчезна от лицето му. Джо бе напълно облечена и държеше в ръка пътната си чанта. Изражението й бе печално.

— Къде отиваш? — попита той, но тя не отговори на въпроса му.

— Джони Конго е избягал от затвора — съобщи без заобикалки.

Той усети сърцето му да се сковава в ледена буца. Джо пое дълбоко дъх и продължи:

— Убил е трима надзиратели и се е измъкнал.

Хектор поклати недоумяващо глава.

— А ти откъде знаеш?

— Обади ми се Рони Бънтър. Говорих с него по телефона половината нощ. Обсъждахме ситуацията… — Тя спря и прочисти гърлото си. След това тихо продължи: — Сигурно ще обвиниш мен, нали, Хектор?

Той поклати глава, но не намери думи, с които да отрече. Знаеше, че това е истината.

— Предполагам, че сега пак ще тръгнеш след Джони Конго — каза тя с увереност.

Той не отговори веднага.

— А имам ли някакъв избор? — попита я накрая, но въпросът му явно бе риторичен.

— Трябва да те напусна — заяви тя.

— Ако ме обичаш истински, ще останеш — възрази той, но го каза едва чуто.

— Не, именно защото те обичам, трябва да те напусна.

— Къде отиваш?

— Рони Бънгър ми предложи да се върна на старата ми работа в „Бънгър & Теобалд“. Там поне ще мога да защитавам интересите на Катрин.

— Ще се върнеш ли някога при мен?

— Съмнявам се. — Тя се разплака, но продължи да говори през сълзи: — Никога не съм си представяла, че може да има друг като теб. Но да съм с теб е като да живея на кратера на вулкан. Единият му склон гледа към слънцето. Той е топъл, почвата е плодородна, там е красиво и безопасно. — Тя преглътна тежко и добави: — Твоят друг склон е скрит в сенки и го обитават тъмни плашещи неща, като омраза и отмъщение, гняв и смърт. А аз нямам представа кога планината ще изригне и ще унищожи себе си и мен.

— Ако не мога да те спра да си тръгнеш, поне ме целуни, преди да ме напуснеш.

Но тя пак поклати глава.

— Не… ако те целуна, ще омекна и тогава ще останем един с друг завинаги. А това не бива да се случва. Ние не сме създадени един за друг, Хектор. Ще се унищожим взаимно… — Тя отново преглътна с труд, погледна го в очите и каза: — Аз вярвам в закона, Хектор, докато ти вярваш, че си законът. Трябва да си тръгна. Сбогом, моя любов.

Той усещаше със сърцето си, че изреченото от нея е истина.

Тя се обърна с гръб към него и излезе през вратата. Затвори я тихо зад себе си. Хектор напрегна слух, за да чуе последните звуци от нейното присъствие в къщата, но тишината бе оглушителна.

Единственият звук бе от бозаещата Катрин, която бе захапала биберона на бутилката. Той свали поглед към нея и тихо й каза:

— Сега сме само двамата с теб, малката ми.

Катрин изплю биберона. Посегна с ръчичката си към лицето му и докосна с розовото си пръстче единствената сълза по бузата му. Никога не беше виждала такова нещо и сега го гледаше с големи и удивени очи. После тихо, но ясно каза:

— Мил маж, ба-ба.

И за момент му се стори, че сърцето му ще се пръсне.

Примечания

1

Рондавел (ю.а. англ.) — традиционна африканска кръгла къща. — Б. пр.

2

Официалната титла на посланика на Съединените щати в Обединеното кралство. — Б. пр.

3

Уедж, айрън — имена на стикове в голфа; уеджовете са с по-къса дръжка и по-масивна глава и се използват за изваждане на топчето от трудно място; айръните са с по-малки железни глави и се използват за изстрелване на топчето към дупката (те имат номера обикновено от 3 до 9). — Б. пр.

4

Един от начините, по които се произнася в Ирландия името Padraig (еквивалент на английското Патрик); в северните части звукът „д“ се изпуска. — Б. пр.

5

Кааба (ар.) — букв. „високо място, обкръжено с почит и уважение“, правоъгълна постройка с размери 13x9 м (вътре), височина 12 м, чиито таван и покрив са от тик, покрит с неръждаема стомана, а стените са от черен метеоритен камък, шлифован отвътре. Съгласно исляма сушата се е образувала, разпростирайки се от Кааба в четирите посоки на света. — Б. пр.

6

Хумус — гъста паста от размачкан нахут, тахан, лимонов сок и чесън, която се разстила върху питка. — Б. пр.

7

Фалафел — добре изпържени топки от смлян нахут, бакла или и двете; традиционна арабска храна, която се консумира загърната в джоб от питка, подправена с туршия или лют сос. — Б. пр.

8

Мармайт (англ.) — тъмнокафява солена паста, екстракт от мая; използва се като овкусител на суши, но може да се маже тънко на филия — типична британска храна. — Б. пр.

9

Ма’ел салама или Ма’а салама (ар.) — Сбогом. — Б. пр.

10

„Елефант енд Касъл“ — име на основно кръстовище в централен Лондон, на метростанция и на заобикалящия район. — Б. пр.

11

Т.нар. „vanity plate“ (табела на суетата) — визуално напомня изписването на фамилията на героя на английски CROSS. — Б. пр.

12

Щат на единичната звезда — другото име на Тексас. Всички американски щати имат прозвища. В случая с Тексас името подчертава, че Тексас е бивша независима република, а освен това отразява знамето на щата, което представлява комбинация от три правоъгълника в синьо, бяло и червено, с единична звезда на фона на вертикалния син правоъгълник. — Б. пр.

13

Известно още и като Танганайка. — Б. пр.

14

Идва от „Кафява алеутска“ — порода лисици, пренесена от Русия на Алеутските острови, които впоследствие започнали да бъдат наричани острови Фокс (от Fox (англ.) — лисица). — Б. пр.

15

„Да тръгна и по долината на смъртната сянка, няма да се уплаша от злото.” (Псалтир, 22:4).

16

Марион Уолтър Джейкъбс (1930– 68), известен като Литъл Уолтър, е бил блус музикант, певец и виртуоз на хармониката (сравняван с величието на Джими Хендрикс при китарата), променил веднъж завинаги представата какво е възможно в блуса с хармоника. — Б. пр.

17

Шекспир. Уилям. Макбет. С., Отечество, 1986, превод Валери Петров — Б. пр.

18

В ориг. Whiff of grape (англ.) — В началото на 16–и век артилеристите преминали от гюлета към малки железни топчета, зареждани направо с платнена торба или от по-голям съд, които се наричали „картеч“ и се изстрелвали от гладкоцевни оръдия. Сега това се прави с шрапнел. Терминът се приписва на Томас Карлайл (шотландски есеист и историк), който написал „Френската революция“ като очевидец. През 1795–а Наполеон обърнал оръдията си срещу разбунтувалата се тълпа и избил 200–300 революционери, ранявайки още толкова, преди останалите да се обърнат в бягство. По думите на Карлайл той казал: „Националният Конвент беше спасен от полъх на картеч“. — Б. пр.

19

Друго име за дългите ултравиолетови лъчи (UV— А), невидими с просто око. — Б. пр.

20

Големият английски изследовател на Африка Дейвид Ливингстън загубва по време на експедицията си връзка с околния свят за шест години и в — к „Ню Йорк Хералд“ изпраща (през 1869 г.) Хенри Стенли да го открие, което той успява да направи (през 1871 г.). При срещата им Стенли, който се притеснявал да го прегърне, малко шеговито изрича прословутата фраза „Д — р Ливингстън, предполагам?“, която е напълно излишна, защото на стотици километри наоколо те са единствените белокожи. Автентичността на фразата не е потвърдена, защото Стенли впоследствие откъсва от дневника си именно страниците за срещата с Ливингстън. — Б. пр.

21

Защото писано е: „отмъщението е Мое. Аз ще отплатя, казва Господ“ — Послание на свети апостол Павел до римляни, 12:19 — Б. пр.

Content

Уилбърт Смит
Порочен кръг
(Хектор Крос - 2)

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

Примечания