Ник Пизолато

Галвестън

ПОХВАЛИ ЗА „ГАЛВЕСТЪН“

На Ейми и на Алегра

„Често нажежен до бяло трескав сън с непоносима бедняшка красота… Това е елегия за сломените и неосъществените, за тези, които са се загубили, та някой — който и да е — да ги потърси може би.“

— Денис Лихейн, Ню Йорк Таймс Бук Ривю

„Поразително черно крими, разказано в лиричен тон от корав тип.“

— Далас Морнинг Нюз

„Напрегнат първи роман, просмукан от силна „ноар“ чувствителност… Блестящ дебют в криминалната проза!“

— Буклист

„Пизолато преминава гладко между минало и настояще и ярко описва Галвестън в цялата му отчаяна красота.“

— Пъблишърс уикли

„Безжалостна криминална проза, написана предимно с ярки, концентрирани фрази. За встрастения маниак на езика това е същински рай.“

— Таймс Пикаюн

„Сюжетът на Галвестън е зареден с невероятна динамика и вие ще препускате през страниците, за да я дочетете!“

— Мисуриън

„Бурен и красив роман с език, който често изненадва и впечатлява.“

— Сан Антонио Експрес Нюз

„Галвестън е впечатляващ дебют, пълен с истини, роман завръщане, който успява да изведе жанра „ноар“ много напред.“

— Чък Хоган, автор на „Дяволи в изгнание“ и „Принцът на крадците“

„Галвестън е завладяваща и призрачна история, прекрасно разказана, необикновено добре написан криминален трилър, трогателен в описанията си на хора, борещи се да избягат от тежестта на миналото сред пейзаж от развалини.“

— Кем Нън, автор на Тихуана Спгрейтс

„Виртуозна, ловка, велика криминална творба, философска на висотата на времето… Сказателна американска история на най-високо ниво.“

— Дойчландфунк

Рядко се забивам в трилъри, особено в такъв мрачноват тип, май след “Тук няма място за старци” на Кормак Маккарти не съм чел нещо подобно, пък и то е доста различно… всъщност дори не се сещам за друга книга, която да ми напомня на “Галвестън” на Ник Пизолато, може би тази на друг прочут сценарист — “25-ят час” на Дейвид Бениоф, макар тя да бе ориентирана към катарзиса на един престъпник, докато тук оцеляването му е първостепенната тема. Все тая — важното е, че книгата ми хареса, точно една вечер четене с нещо огнено в ръка, а след това угнетено заспиване с глава, гъмжаща от въпроси дали тая история е реалистична и дали точно така трябваше да се наредят нещата.

Историята се върти около Рой Кейди, наемен бияч, който има прекалено кофти ден — откриват му рак, приятелката му вече спи с шефа му, а е и пратен на самоубийствена мисия. Оцелял на косъм и оставил трупове след себе си, сред които и доверието към боса, той тръгва да бяга, по съвместителство с невръстна проститутка, оказала се на кофти място в кофти време. Между двамата тече сблъсък на характери, но и на морални принципи, които тези наглед низвергнати от обществото хора все пак притежават. Пизолато пестеливо, с много умение гради мрачни сцени, преследвания, драми, скандали, но и любов, закрила, защита на тези, които ти стават близки… просто живот без пропагандната опаковка на преследването и постигането на щастието. Едно дете успява да внесе светлина в романа — и само то успява да наклони везните така, че да се получи деликатен баланс между тъмната и светлата му страна.

”Галвестън” е роман за престъплението, наказанието, разочарованието и по малко прошката. Героите на Пизолато са ръбати, неприятни, безкрайно далеч от съвършенството, но толкова близо до човешката природа в основната й инстинктивна същност. Няма как да не ги харесваш, да си ги разпределяш в категории “добри” и “лоши”, дори все пак съзнателно ниво да съзнаваш, че тоя “добър” е извършил куп недобри неща в живота си. Суровостта на сюжета е компенсирана с жива и неподправена проза, която до края безотказно задържа вниманието.

Знам, че мнозина ще дирят в тоя роман атмосферата на “True Detective”, но аз открих по-скоро тази от “Breaking Bad”, според вкусовете си е. Просто си представях романа в черно-бяло, нямам идея защо, а точно в историята на Уолтър Уайт имаше куп сцени, които могат да се преглътнат само така.

— Христо Блажев

* * *

„Как често съм лежал под дъжда върху чужд покрив и съм си мислел за дома.“

— Уилям Фокнър

ЕДНО

Лекарят направи снимки на белите ми дробове. Бяха пълни със снежни виелици.

Когато излязох от кабинета, всички в чакалнята изглеждаха благодарни, че не са на моето място. Някои неща ги прочиташ по лицата на хората.

Бях усетил, че нещо не е наред, защото предния ден гоних един тип два етажа нагоре по стълбите и се запъхтях, като че на гърдите ми тегнеше щанга. От две-три седмици се наливах яко, но знаех, че не е само от това. Бях толкова вбесен от внезапната болка, че му счупих ръката на оня. Той изплю няколко зъба и се оплака на Стан — според него било прекалено.

Но точно затова никога не оставах без работа. Защото прекалявах.

Разказах на Стан за болките в гърдите си и той ме прати при един доктор, който му дължеше четирийсет бона.

Вече вън от клиниката извадих цигарите от якето си и взех да мачкам пакета в длан, но реших, че сега не му е времето да ги отказвам. Запалих една там, още на тротоара — беше гадна на вкус, а пушекът ми напомняше за памучните влакна из гърдите ми. Автобуси и коли пъплеха бавно, лъчите на слънцето блестяха по стъклата и хромираните решетки. През слънчевите очила ми се струваше, че се намирам на морското дъно, а колите са риби. Представих си едно много по-тъмно и хладно място и рибите се превърнаха в сенки.

Клаксон ме стресна и ме извади от унеса. Бях тръгнал да слизам от бордюра. Махнах на едно такси.

Мислех си за Лорейн — момичето, с което някога ходех — и как веднъж цяла нощ будувахме и си говорихме до сутринта на един плаж в Галвестън: място, откъдето се виждаше как кълбестият бял дим от петролните рафинерии се стеле в далечината като път, водещ право към слънцето. Ще е било преди десет-единайсет години. Тя винаги е била много млада за мен, мисля си.

Беше ми криво още преди рентгена, защото жената, която смятах за свое гадже, Кармен, бе почнала да спи с шефа ми Стан Птитко. Отивах да се срещна с него в бара му, не че точно днес имаше някакъв смисъл. Но човек не престава да бъде себе си само заради една виелица от сапунени стърготини в гърдите.

Няма как да се измъкнеш жив, ала се надяваш да отложиш крайния срок. Нямаше да кажа за дробовете си нито на Стан, нито на Анджело, нито на Лу. Не исках да висят в бара и да ме обсъждат, докато ме няма там. И да се забавляват.

Прозорецът на таксито, през който се виждаха задаващите се квартали, беше изпоцапан с пръстови отпечатъци. Има места, които сякаш се отварят пред теб, но в Ню Орлиънс нищо не напомняше на порти. Градът бе като потънала наковалня със собствена атмосфера. Слънцето лумваше между сградите и дъбовете, усещах как светва в лицето ми, а после — сянка: като блиц в дискотека. Сетих се за дупето на Кармен и как ми се беше усмихвала през рамо. Все още си мислех за нея, а нямаше смисъл — знаех я, че е курва и няма сърце. Когато тръгнахме с нея, тя беше с Анджело Медейрас. Сега пък беше със Стан. Анджело също работеше за Стан. Реших, че сигурно чука няколко типа зад гърба на Стан и донякъде обидата ми се поуталожи.

Опитвах се да измисля на кого да кажа за дробовете си, защото ми се искаше да кажа на някого. Гадна новина е това, особено ако те чака работа.

Барът се наричаше „При Стан“ — тухлен, с тенекиен покрив, с решетки на прозорците и очукана метална врата.

Вътре седяха Лу Териът, Джей Майрес и двама-трима, дето не ги познавах — старци. Името на бармана беше Джордж. Лявото му ухо беше омотано с бяла марля. Попитах го къде е Стан и той ми кимна към дървеното стълбище, което се изкачваше нагоре покрай стената към офиса. Вратата беше затворена, затова се настаних на едно столче и си поръчах бира. После обаче се сетих, че умирам, и смених поръчката с „Джони Уокър“, син етикет. Лу и Джей си говореха за някакъв проблем с букмейкърски франчайзинг. Разбрах го, понеже като прехвърлих двайсетте, няколко години бях събирал залози и познавах жаргона. Те млъкнаха и ме изгледаха, виждайки, че се ослушвам. Нито им се усмихнах, нито нищо и те продължиха да си говорят, но този път много по-тихо, свели глави, да не ги чувам. Никога не са ме зачитали кой знае колко. Познаваха Кармен като сервитьорка тук, отпреди да се хване със Стан, и мисля, че май ми имаха зъб заради нея.

Не ме харесваха и защото никога не се вписах в компанията им. Стан ме наследи от предишния си шеф Сам Джино, който пък ме наследи от Харпър Робишо, а че тия типове така и не ме приеха напълно, главно аз си бях виновен. Те се обличаха по модата на латиносите — анцузи, ризи с френски маншети и набрилянтинени коси, а аз нося джинси и черни фланелки с яке и каубойски ботуши — както съм правел винаги, държа си косата отзад дълга и не си бръсна брадата. Името ми е Рой Кейди, но Джино подкокороса всички да ми викат „Биг Кънтри“ — и още ми викат така, ама без симпатия. Аз съм от Източен Тексас, от Златния триъгълник[1], и за тия момчета винаги съм бил измет. Нямам нищо против, защото покрай другото се и страхуват от мен.

Не че някога съм имал желание да се изкачвам по корпоративната им стълбица.

С Анджело обаче съм се разбирал винаги. Преди тая история с Кармен.

Вратата на офиса се отвори и оттам излезе тя, Кармен — приглаждаше си полата, оправяше си косата и се вдърви, като ме видя. Но след нея се подаде и Стан и тя заслиза по стълбите; той я следваше по петите, докато си загащваше ризата отзад. Стъпалата пъшкаха под краката им и още преди да стигнат долу, Кармен запали цигара. Отнесе я в другия край на бара и си поръча „Сива хрътка“[2].

Хрумна ми да й подхвърля нещо остроумно, но реших да го премълча.

Ядосвах се най-вече, че ми беше съсипала самотата. Дълго време бях живял сам.

Тоест при нужда забърсвах по някоя, но си бях сам.

А сега започнах да чувствам, че не ми се остава сам.

Стан кимна на Лу и Джей, дойде при мен и ми каза, че тази вечер с Анджело трябва да свършим една работа. Струваше ми усилия да си докарам вид, че уж съм супердоволен от това партньорство. Стан имаше отсечено като скала чело на поляк, което хвърляше сянка върху дребните му очи.

Подаде ми едно листче и каза:

— Джеферсън Хайтс. Ще посетите Франк Сенкевич.

Спомнях си това име — май президент, бивш президент или адвокат на местния профсъюз на докерите.

Докерите щяха да ги поставят под федерално наблюдение, помислих си, носеха се слухове, че са ги взели на прицел и ги проучват. Те въртяха разни далавери за партньорите на Стан и парите, които изкарваха, крепяха съюза им жив, ама това всъщност бе всичко, което знаех.

— Никой не бива да пострада тежко — каза Стан. — Сега не искам такива работи. — Той застана зад столчето и сложи длан на рамото ми. Никога не можех да разгадая погледа на тия очички, впечатани под голата канара на челото му, но тайната на неговия успех сигурно бе в пълното отсъствие на милосърдие по лицето му: широки славянски скули над обтегната уста без устни като на казашки нашественик. Ако в Съветите наистина е имало хора, способни да заврат нажежена кука в ствола на пениса ти, то това сигурно са били хора като Станислав Птитко.

Каза:

— Искам тоя да ме разбере правилно. Трябва да играе за отбора. Това е.

— Анджело трябва ли ми за тая работа?

— Вземи го, все пак. Трябва да сме внимателни.

Каза също и че преди срещата с Анджело трябвало да взема нещо в Гретна[3].

— Тъй че — бъди точен — додаде и кимна към чашата „Джони Уокър“ в ръката ми.

После обърна един шот „Столичная“ и го бутна към бармана. В средата на марлята, увита около ухото на Джордж, имаше жълто петно. Стан дори не ме погледна, когато си оправи вратовръзката и обяви:

— Без пушкала.

— Какво?

— Помниш ли го камионджията миналата година? Не искам убити само защото на някой си са му сдали нервите. Затова ти го казвам на тебе, казах го и на Анджело: оставете патлаците. Да не разбера после, че са ви изнесли в чували.

— Оня там ли ще е?

— Там ще е. Пращам му помощи.

Той се отдалечи, спря се до Кармен, целуна я силно и я стисна за цицата, а в моята глава се прокрадна варварска мисъл. После излезе през задния вход; Кармен просто продължи отегчено да пуши. Замислих се над това, дето го каза Стан — да не носим патлаци.

Странно ми се виждаше да го каже.

Кармен ме изгледа накриво от другия край на бара, Лу и Джей го забелязаха и взеха да й говорят и обясняват колко спокоен изглеждал Стан, откакто бил с нея. Вярно си беше, осъзнах аз, и нещо ме присмъдя; дълбоко в някакви кътчета на сърцето си почувствах болка от срам. Гаврътнах джонито и поръчах още едно.

Кармен имаше светлокестенява коса, дълга и увита в кок на тила, а кожата на хубавото й лице вече бе загрубяла и пудрата се набиваше в дребничките гънки и бръчици, които не се виждаха, докато не я приближиш. Напомняше ми на празна чаша от изпит коктейл, на дъното на която имаше смачкана коричка от лайм върху бучки лед.

Мисля, че причината мъжете да я харесват, беше необикновената чувственост, която излъчваше. Поглеждаш я и веднага разбираш — тая е готова на всичко. Секси наистина, но не се издържа лесно.

Знам какви ги е вършила — неща, за които Анджело изобщо не подозираше. Неща с повече от един. Веднъж ми предложи да доведе още едно момиче за повече тръпка.

Не си падам особено по тия неща. По онова време изпитвах романтични чувства, което, виждам сега — е било неуместно.

Мисля, че предателството й се услаждаше повече дори и от секса. Сякаш имаше да урежда сметки.

Твърдеше, че веднъж съм я ударил, но аз не й вярвах. Падаше си малко актриса и за нея драматизмът имаше предимство пред истината.

Признавам все пак, че спомените ми за въпросната нощ не са съвсем пълни.

В бара Лу каза нещо от сорта: „Ясно си личи, че знаеш как да ощастливиш един мъж.“

— Кой казва, че не се старая? — му отвърна Кармен.

Всички се разсмяха, а.380-я калибър на кръста ми сякаш се нажежи. Нямаше да ми донесе никакво удовлетворение. Просто ме беше яд и не исках да умра така, както ми беше намекнал докторът.

Пуснах няколко банкноти на бара и излязох. Преди няколко вечери се бях натряскал с текила и бях зарязал пикапа — той още си седеше там непокътнат, голям форд Ф-150, модел осемдесет и четвърта. Това се случваше през 1987 г. Колите по онова време ми харесваха повече — четвъртити и здрави, тежки машини, а не като днес — играчки. Пресякох експресната магистрала за Поншартрен, оставих радиото изключено, а мислите ми жужаха като пчелни крилца.

Гретна. На „Франклин Стрийт“ се запитах кога ли ще е последният път, когато ще върша такива неща. Всеки сноп лъчи, който се блъскаше в предното стъкло на колата, докато дърветата се редяха навън, сякаш напираше да го оценя, но това не се случваше. Мъчех се да си представя, че не ги виждам, ала не ми достигаше въображение.

Бях затънал в същата онази задушаваща безнадеждност, както когато бях дванайсет-тринайсетгодишен и се взирах в дългите памукови поля. Августовските сутрини с торбата от зебло, метната на рамо, и господин Бийдъл с треньорската свирка, яхнал коня си, който насочваше хлапетата от груповия дом. Ужасната мисъл, че възложената задача няма край. Онова чувство, че Не-Можеш-Да-Победиш. След седмица бране на памук за първи път забелязах мазолите по ръцете си, когато изпуснах една вилица и осъзнах, че върховете на пръстите ми не усещат нищо. Сега погледнах твърдите възглавнички на пръстите си, обхванали кормилото, и залялата ме вълна гняв ме накара да ги стисна. Чувството, че са ме измамили. После се замислих за Мери-Ан, майка ми. Тя беше слаба, умна жена, която безволево се бе оставила да затъпее. Но днес нямаше причина да мисля за нея.

Намерих адреса, който ми беше дал Стан — жилищен блок, същинска клоака, издигнат до една редица от складове: изподраскани с графити белезникави тухли, избуяли буренаци и троскот, които превземаха съседния празен парцел. На паркинга — изгнили коли и онази миризма на бензин и напечени от слънцето боклуци, която обвиваше Ню Орлиънс.

Номер 12. Вторият етаж. Нед Скинър.

Минах покрай прозореца му и надзърнах вътре. Тъмно беше и не мярнах да има движение. Пъхнах ръка в джоба, където държах бокса си, и продължих да прекосявам балкона. Слязох на долния етаж, заобиколих отзад и проверих външните прозорци. Полъхна ветрец и разлюля високите бурени.

Пак се качих горе и почуках на вратата. Цялата сграда лъхаше на изоставеност — щорите бяха спуснати, не се чуваше звук от телевизия или радио. Зачаках и се огледах, а после забих джобното си ножче в рамката на ключалката. Евтина дървесина, лесно се цепи.

Промъкнах се вътре и затворих вратата. Тясно местенце с оскъдна мебелировка и боклук навсякъде; вестници, камари стари фишове за конни надбягвания, опаковки от полуфабрикати, телевизор с ръчно превключване на каналите и пукнат екран. Празни бутилки от маркова водка стояха наредени на барплота. Винаги много съм мразил мърлячите.

В апартамента вонеше гадно — на пот, на спарен дъх и на човешки оцет. Банята беше плесенясала и полепнала с мръсотии, по плочките бяха захвърлени спекли се дрехи. В спалнята имаше само матрак върху пода и тънки, омотани пожълтели чаршафи. По килима, като накъсани цветя, бяха пръснати смачкани фишове от надбягвания.

На пода до леглото с опакото надолу лежеше снимка в рамка. Вдигнах я: кестенява жена с малко момченце, доста симпатични и двамата, засмени, с грейнали погледи. Изглеждаше правена преди няколко години — личеше си по прическата на жената и фасона на дрехите й. Хартията беше по-плътна от тая, която обикновено виждаш в днешно време, с подобна на кожа текстура, а и лицата бяха поизбледнели с времето. Занесох я в дневната, бутнах някаква кутия от пица от едно кресло и седнах. Взрях се във фотографията, а после огледах апартамента. Бях живял по подобни места.

Разгледах усмивките върху снимката.

Тогава нещо премина край мен, съвсем близко, като чувство или някакво знание, но не съумях да го доловя съвсем. Чувство за нещо познато, усещане, спомен, който не искаше да излезе на светло. Опитвах се да стигна до него, но не успявах.

Ала бе близо, чувствах го.

Светлината, която се процеждаше през щорите на прозорците, падаше върху мен на старомодни затворнически райета. Много време чаках в креслото, но човекът така и не дойде. Като се има предвид случилото се по-късно, мисля, че времето, което прекарах в неговото очакване, бе демаркационната линия в живота на всекиго от нас — и на неговия, и на моя.

Момент, в който нещата са могли да се развият някак, преди да се развият иначе.

* * *

Срещнах се с Анджело в осем същата вечер в „Синия кон“ на улица „Чупитулас“. Беше нещо като рокерски бар и там винаги се чувствах повече у дома си, отколкото при Стан.

Първо се отбих до моя фургон. Въртеше ми се една мисъл, малко нещо параноична, но когато Стан поиска да не вземаме пистолети, взех да умувам. Чудех се защо ли го каза, щом съм професионалист и на практика не съм наемен убиец. И защо му беше да свърша тази работа заедно с Анджело? Хрумна ми, че ме е пуснал на Анджело. Може би двамата със Стан искаха да ме пречукат заради нещо, свързано с Кармен. Повярвали са например, че съм я бил. Или просто не ме искаха да се мотам наоколо, след като съм я чукал. Или… знам ли.

Усещах във всеки случай, че нещо не е наред. Независимо дали се съмнявах в инстинктите си, беше ясно, че ще ги послушам. Затова си приготвих месинговия бокс и сгъваемата палка, но затъкнах и един „Колт Мустанг“.380 калибър[4], любимия ми, в ботуша. В допълнение вързах един стилет с пружина на ръката под лакътя. Не го бях използвал с години. Смазах го с водоотблъскващ спрей и го пробвах навън, облечен с якето. Врътнах китка и острието се изстреля от ръкава ми като осколка от ледена мълния.

На срещата в бара обаче Анджело ме изненада. Той се завъртя на столчето си и подаде ръка. Имаше попарена, гузна физиономия, затова стиснах ръката му, като много внимавах да не си врътна китката.

— Готов ли си да го свършим? — попитах.

— Чакай да си допия. — Той пак се обърна към бара и отпи от уискито си със сода. Оредяващият му алаброс беше отстъпил много назад над челото му; с черния си анцуг биеше на очи така, както аз биех на очи в „При Стан“. Седнах до него и се вторачих в бутилките.

Той ме изгледа с чувство, което бих нарекъл вбесена мъка, сякаш не го свърташе на стола и не знаеше какво да направи — коляното му играеше, чоплеше нокти. После зацепих.

— Проблеми? — казах.

— Знаеш ли за Стан и Кармен? — попита ме.

— Да. Много ясно.

Той ме изгледа сърдито.

— Зарежи — казах. Погледнах бутилките и се сетих, че имам рак. — Двойно „Джони Уокър“, син етикет!

Питието струваше четирийсет долара. Плъзна се гладко по гърлото ми и го опари, сгря гърдите ми и аз почувствах живот в тях.

— Тя е само… — смънка Анджело.

— Какво?

— Ама тя как… Тя просто ще… Но защо? С него? И ти знаеш историите му.

— Именно, Кармен не е от най-непокварените жени. Хайде стига, та тя си е курва.

— Не говори така. Не искам така да говорят за нея.

— Тогава не говори за нея — казах. — Не и с мен. — С ъгълчето на окото си забелязах, че ме гледа на кръв.

Другото, което мъжете харесваха у Кармен, беше, че е умна или поне хитруша и познава мъжкия начин на мислене. Трудно бе да я отпишеш като тъпа кифла. Мисля, че много типове я смятаха за по-умна от тях и понякога това може да се окаже доста възбуждащо. Пресуших останалата част от фантастичното уиски и се обърнах към него.

— Готов ли си?

Почти ми се стори, че ще ме застреля, но той въздъхна и кимна пораженчески, надигна се от столчето и се олюля. Не бях го усетил, че е пиян, и малко се притесних за онзи мъж от Джеферсън Хайтс — Сенкевич.

— Ти ще караш каза ми той.

Пикапът ми се събуди и се изтръска като мокро куче. Гласът от радиото тъкмо разправяше, че Джим Бакър[5] щели да го разжалват. Анджело седеше, сякаш му бяха изпуснали въздуха. Проверих повторно адреса и подкарах по „Наполеон“ на север към Шосе 90.

Той се наведе напред и спря радиото.

— Помниш ли… — каза, като леко заваляше. — Помниш ли преди години, като разбихме ония хлапета, дето продаваха в парк „Одюбон“?

Позамислих се.

— Да.

— И онова момче, дето се разрева! Помниш ли? Още нищичко не бяхме направили, а сълзите му направо… — Той се изкикоти.

— Помня.

— „Моля ви се! Това е само, за да си плащам училището!“

— Аха.

— А ти му викаш: „Това тук е училището.“ — Той млъкна и изправи гръб на седалката. — А помниш ли чантата?

— О, да!

Беше преди около пет години, точно след като бях минал към бандата на Стан. Хлапето имаше цяла раница, натъпкана с четири хиляди долара и малки пликчета с по четвъртинка кока.

— Помниш ли какво направихме?

— Дадохме я на Стан.

— Аха. — Той се размърда и се обърна с лице към мен, отпуснал ръце в скута си. — Знам, че си си мислел същото като мен. Че можеше просто да си го разделим. И че нямаше нужда Стан да разбира.

Слабият му треперлив глас се сливаше със светлините от фаровете, които проблясваха по предното стъкло на колата.

— Но си нямахме доверие — продължи той. — И двамата си го мислехме, обаче си нямахме доверие.

Погледнах го и вдишах дълбоко.

— Накъде биеш?

Той сви рамене.

— Не знам. Просто… мислех си. Искам да кажа… Аз какво имам да покажа? Ти какво имаш да покажеш? На четирийсет и три съм, баси!

Той сякаш просто очакваше да му откликна приятелски, а според мен нямаше право. Да не говорим колко мъчително ми беше да го слушам тоя дебел макарончо как се опитва да говори за чувствата си, когато въобще му липсваше речник да се изрази.

Да ми се жалва от живота си, докато мен ме гласят за ковчег.

— Защо просто не се стегнеш? — попитах.

— Хъ…

Той се загледа през прозореца, а аз пуснах касета на Били Джо Шейвър — знаех, че Анджело го мрази, но той и дума не обели за музиката.

Чувствах се малко виновен — нали тази вечер възнамерявах да го наръгам във врата, а то сякаш щях да изритам сакат. Нужна ми бе основателна причина.

Аз държа на честната игра.

Имам предвид, ако ми дадат името ти на листче, значи си извършил нещо, та да ми го пъхнат в ръката. Нещо, което не е трябвало да вършиш.

Както и да е, Анджело се зазяпа през прозореца и взе да въздиша като тийнейджърка, докато аз усещах как слайд китарата от тонколоните вибрира по вратите и ме пари отвътре. След малко намерих къщата — викторианска сграда на „Нюман Авеню“ с двор, опасан с копия от ковано желязо. Обиколихме квартала няколко пъти, като разширявахме периметъра, за да проверим дали мястото е под наблюдение. Спрях пикапа на Сентръл, за да можем да се промъкнем от там между къщите.

Проверих си екипировката и набутах скиорската маска в джоба на якето. Анджело взе да нахлузва своята, но му казах да изчака, докато стигнем там, с което той беше напълно наясно, но се държеше така, сякаш не може и връзките на обувките си да върже сам, че си помислих дали да не му кажа да ме изчака. Но нямаше как, двамата се запрошмугвахме през дворовете към оттатъшната страна. На „Нюмън“ светеше само една улична лампа и то доста по-надолу от мястото, където отивахме. Кучета не чух, а в къщата беше тъмно.

Казах му, че аз ще заобиколя отзад, а той да почука на предната врата.

Нахлузих си маската, хванах се за прътите на оградата, прехвърлих се през нея и минах през тихо задно дворче с малък каменен шадраван, който ромолеше успокояващо и странно. Изкачих стълбите към задния вход. Тогава не се сетих, но трябваше да видя, че нито нещо мърда, нито свети — нито нищо. Не бях забелязал, че от всички къщи на улицата точно тази тъне в мрак.

Но аз бързах. Усещах напоения си с уиски дъх, спиран от маската, и чувах хриптенето си, заглушавано от ромола на каменното шадраванче. Застанах до задния вход и се ослушах.

Чух как Анджело почука от другата страна на къщата и зачаках; усетих крачки отвътре да приближават входната врата. Дръпнах се назад, извадих палката и отброих три секунди. После ботушът ми се стовари върху вратата, дървото се строши и хлътна навътре.

Втурнах се в мрака на сляпо с вдигната палка. Нещо тежко фрасна черепа ми и тъмата разцъфтя в червено.

Загубих съзнание.

Свестих се, когато някой ме хвърли на пода; мигрената ме риташе в главата. Бяха свалили маската ми и видях Анджело да седи срещу мен. По лицето му се стичаше кръв, държеше се за носа. Бяхме във фоайето пред входната врата — една лампичка на стената с мъждива светлина изпод оранжево стъкло го обагряше в жълтеникаво. Червени тапети. До мен стоеше мъж и още един — до Анджело. Бяха с черни военни клинове и скиорски маски и стискаха пистолети със заглушител. Носеха черни елеци с натъпкани джобове и груби кубинки. Истински професионалисти. Бяха втренчили мъничките си студени очички, същите като на Стан, в моите.

Този до Анджело се озърна към стената, чухме стъпки. Стори ми се, че изхленчи жена. Във въздуха лъхна на барут, а също и на лайна. Огледах се.

Един труп — трябва да беше на Сенкевич — лежеше настрана в съседната стая. Ризата му, мокра, лъщеше.

Пак чух изхлипване и реших, че е Анджело, но очите ми, посвикнали, съзряха момиче, което седеше в тъмното на стол в стаята вляво от мен. Виждах бузите й достатъчно ясно, че да забележа разтеклата се по тях спирала за мигли. Силно бе стиснала ръце около тялото си и трепереше.

Разбрах какво се случва и защо Стан не искаше да носим патлаци. Погледнах Анджело — беше объркан, вторачил мокри помътнели очи в кръвта, която се събираше в шепата под носа му.

Чух приближаващи стъпки; иззад ъгъла, закопчавайки токата на панталоните си, се показа трети мъж. Под мишница стискаше дебела папка, пълна с документи. Беше облечен като другите двама — хардкор положение. След като си дигна дюкяна, той изтегли пистолета от колана си.

— Изправете ги. — Имаше причудлив акцент, нито американски, нито европейски.

— Какво става? Кои сте вие? — кресна Анджело. Единият от мъжете го шибна в лицето с дръжката на пистолета, Анджело затисна уста и се затъркаля напред-назад по пода.

Момичето на стола задиша тежко, учестено, сякаш се задушаваше.

Мъжът, който удари Анджело, го сграби за косата, потегли го и го изправи на крака. Онзи до мен опря заглушителя в слепоочието ми и каза:

— Мърдай.

Станах бавно, с пистолет все така опрян в слепоочието си. Усетих, че са ми опразнили джобовете и.380-ия вече не е в ботуша ми. Погледнах Анджело. Той стоеше сред локвичка пикня. Невъоръжени, бяхме в непосредствена близост до три пистолета.

Хората просто не се измъкват от ситуации като тази.

Закараха Анджело до едната стена и измериха разстоянието между него и трупа на Сенкевич в съседната стая. Мисля, че се опитваха да ни разположат тъй, че да изглежда все едно сме се изпозастреляли помежду си, но не съм сигурен.

Мъжът до мен ме зашлеви по бузата, после ме бутна напред. Престорих се, че се препъвам, и паднах на коляно.

Когато ме дръпна и ме изправи, завъртях китка и забих стилета в шията му. Гореща кръв оплиска лицето и устата ми.

Оставих ножа да стърчи от врата му и се прикрих зад него, когато другите двама вдигнаха пистолетите. Единият стреля по мен и от стената отхвърча мазилка, а другият стреля по Анджело. Крайчец от алаброса му отхвърча и той падна на колене. Двамата откриха огън по мен. Изстрелите изтрещяха като удари от пневматичен чук и уцелиха ранения мъж. Куршумите се забиха в него и той се загърчи с острието, щръкнало от врата му.

Зърнах колта си точно пред мен, запасан в неговия колан. Извадих го бързо, вдигнах го и стрелях през кървавия фонтан по най-близкия.

Нямах време да се прицеля — бях полузаслепен от кръвта, пръснала от артерията — но го улучих в гърлото. Той се разтърси, гръмна веднъж и се строполи по гръб.

Никога не бях стрелял така през живота си.

Последния мъж, който беше останал — който подряза Анджело — го простреля неговото приятелче, докато падаше. От подмишницата му се вдигаше пушек и той притисна с ръце тялото си, прислонен към стената. Пистолетът му лежеше на няколко педи от кубинката му.

Точно тогава тялото на Анджело рухна странично върху килима.

Последният мъж погледна към пистолета си, към крака си, а после към мен — точно когато го гръмнах в главата.

Всичко продължи може би пет секунди.

Пушекът се бе разстелил из фоайето като ниска мъгла над земята. Горната част от челото на Анджело беше откъсната, бузите му бяха омазани със сълзи и кръв. Повърнах. Момичето на стола изпусна стон и заплака по-силно.

Тримата мъже в черно лежаха на пода, тънки струйки дим се виеха над труповете им. Ножът стърчеше от шията на единия като грамаден шип, на оранжевата светлина изтичащата му кръв приличаше на боя.

Момичето в тъмното седеше на стола с широко отворени очи и трепереше. Подминах я и се разходих по коридора.

Видях, че в една стая в дъното свети, и се промъкнах към нея. Върху легло беше проснато голо тяло на жена, а лампата за четене на нощното шкафче хвърляше зеленикава светлина върху него. Чаршафите бяха окървавени, по гърлото и бедрата й имаше силни натъртвания. Беше млада, но не колкото момичето на стола.

Върнах се при него и казах:

— Ставай. Нищо няма да ти направя.

То не помръдна. Не ме поглеждаше, дори не примигваше. Оставих го да поседи там още малко, докато избърша кръвта от очите си.

Забелязах папката с документи, пръснати по пода на фоайето с парченца кост върху тях. Наведох се да ги събера и тръгнах към задния вход, но се спрях. Момичето продължаваше да седи.

Беше видяло лицето ми. Зашлевих го по бузата. Хванах ръката му и го дръпнах от стола.

— Ставай! Идваш с мен.

— Какво ще правиш? — заекна жената.

— Махаме се оттук.

— Къде отиваме?

— Не знам. — За първи път се вгледах в лицето й. Беше по-млада, отколкото предполагах. Сложила си бе спиралата непохватно, доста бе прекалила с нея и сега гримът й приличаше на разлято мастило. Руса, с много къса коса, дори с разтеклия й се по бузите грим тя изглеждаше почти дете, но имаше и още нещо — като онова, което понякога можеше да зърнеш в очите на Кармен: правила за самосъхранение, възел от трудни избори. Може и така да ми се е сторило. Каквото и да усетих, се изпари като мимолетен порив или настроение.

— Тръгвай с мен — казах. Тя не помръдна и аз заврях пистолета си в лицето й.

Втренчи се в дулото, а после в очите ми. На приглушената оранжева светлина не можех да различа цвета им. После заби поглед в пода. Изхлузи се от стола на колене, приведе се над труповете и започна да тараши джобовете на убитите. Реших, че търси пари или нещо, което й бяха взели. Оцених действията й — те сякаш потвърдиха прагматичната жилка, която бях усетил в нея.

През цялото време очаквах да завият сирени. Отидох до прозореца и погледнах навън, ала нощта изглеждаше спокойна и тиха. След като приключи с тършуването, тя взе от страничната стая голяма чанта, напъха няколко неща в нея и се изправи — погледът й беше ожесточен и трезв.

— Вонда… — каза тя. — Приятелката ми Вонда.

Тръгна надолу по коридора към спалнята, ала аз я сграбчих за китката. Поклатих глава.

— Не е добре да го видиш.

— Но…

Издърпах я през задния вход навън за ръката, после през улицата и я набутах в тъмното, докато все така очаквах да чуя сирени откъм Шосе 90. Миризмата на кръв и барут пълнеше ноздрите ми, усещах как кръвта засъхва по бузите ми. Издърпах си ризата от панталона и затърках енергично лице, изсекнах се. Запромъквахме се из дворовете сред петнистия мрак между дърветата, скривайки се от поглед.

Щом стигнахме при пикапа, я бутнах вътре и запалих мотора. Пеенето на Били Джо се смеси с боботенето на колата и този шум ме накара да се ухиля. Хрумна ми, че ако бях казал на Стан за дробовете си, всичко това може би нямаше да се случи. Той вероятно щеше да остави природата да свърши своето.

За секунда просто останах така в пикапа — с вълчата си усмивка. Това сякаш изплаши момичето, защото то се сви до прозореца и заби поглед в пода.

После потеглих от бордюра и свърнах към магистралата.

Сега, като си го припомням, мисля, че я взех заради нещо повече, не само защото беше видяла лицето ми. Какво ми пукаше, че ме е видяла? Аз умирах. А можех и да си обръсна брадата, да се подстрижа. Нали една от причините да ходя така бе, че ако някога го закъсам, щях да имам възможност да се подстрижа късо и да се обръсна, за да променя външността си изцяло.

Мисля, че може би за секунда там, в онова фоайе, осветено в мръсно оранжево, изпълнено с дим и кръв, докато изстрелите все още кънтяха в ушите ми и адреналинът сковаваше челюстта ми, нещо в нейното лице, страхът и скръбта по лицето й наподобяваха чувството, което ме бе обзело в онзи празен апартамент по-рано — усещане за нещо забравено, ала незаглъхнало, интуитивен спомен, липса.

Както и да е, оказа се, че това момиче също било от Източен Тексас.

* * *

Момичето каза, че името му е Ракел, а всички й викали Роки. Беше изпаднала в шок и като се има предвид през какво мина, много хора на нейно място щяха да изключат напълно, тя обаче бърбореше като майна[6]. Подозирам, че по някое време преди събитията от тази нощ бе проумяла, че можеш да се научиш да живееш с всичко.

— Фамилията ми е Арсено. — Произнесе го "Арсен, о! “ — Ще ме убиеш ли?

— Не. Престани да ми задаваш този въпрос.

Стигнахме до моя фургон в Метъри[7]. Поседяхме в края на паркинга за фургони, в тъмното, но моят с двойната ширина си изглеждаше точно както го бях оставил. Нямаше возила, които да не са ми познати. Прозорците не светеха. Затова влязохме. Не запалих лампите, подбутвах я да върви пред мен.

— Тук ли живееш?

— Млъкни.

Питах се преди колко ли време мъжете с облекло на командоси е трябвало да се обадят на Стан. Навън светът съвсем се бе притаил. Живите дъбове и кленове около парка сякаш не шумоляха, само се надвесваха над тези кутийки в безветрието, а от другите осветени фургони не се чуваше и виждаше нищо. Никой не минаваше пред прозорците; мъждивото им сияние огряваше клоните изотдолу, осветяваше пластмасовите играчки и гумите, разхвърляни из калните дворове. Запалих лампата в коридора.

Оставих пистолета върху капака на септичния резервоар, измих си лицето на мивката в банята, изтърках си ръцете до лактите със сапун с пемза и мехурчестата вода се оттече в розов водовъртеж.

Извадих чиста риза и изрових от шкафа малък сейф от онези, дето ги използват в банките. Вътре имаше малко над три хиляди долара, фалшива шофьорска книжка и фалшив паспорт, бях си ги направил преди години. Моят пенсионен фонд. Свалих от лавицата кутия патрони.380-и калибър, чистичък автомобилен номер, още дрехи и нахвърлях всичко в един стар войнишки брезентов чувал.

Момичето седна на единственото кресло в дневната — голям фотьойл марка „Лейзибой“, в който заспивах повечето от вечерите. Армия от празни бирени кенове „Хайлайф“ се бе строила на пода около креслото — съвсем истинска армия; с нож бях изрязал отстрани в кутиите лентички, които бях загънал надолу като ръце, а горните дъна бях изправил като глави. Свършил бях всичко това, докато гледах „Форт Апахи“[8], и малко ме досрамя, че тя ги видя. Фотьойлът беше поставен точно срещу телевизора с видеото и колекцията ми от касети до него.

— Много филми имаш — отбеляза тя, — а никакви мебели. — Погледът й обходи бирените кутии върху килима.

Размахах пистолета насреща й.

— Връщай се в пикапа. По-живо!

— Но нали сега дойдохме! Всичките ти филми са стари.

Имах почти пълната колекция с филми на Джон Уейн на видеокасети и ми беше жал да я зарежа. Бях я събирал години наред.

— Тук не е безопасно — казах. — Мърдай или ще си имаме проблеми.

Когато отидохме при пикапа, смених с отвертка номера на колата с новия, който бях подпечатал преди години; съвпадаше с номера на форда на един зъболекар от Шрийвпорт.

Най-добре щеше да е просто да се качим на шосе Ай-10 и да тръгнем на запад, докато излезем от Луизиана. Можехме да караме и на изток, но в Мисисипи не съм добре дошъл, а в западна посока след няма и три часа вече си в Тексас, което беше за предпочитане.

Хвърлих чувала в каросерията на пикапа. Сейфът и папката от къщата на Сенкевич заврях под моята седалка. Вляхме се в движението по междущатското шосе.

— Та, защо ония мъже искаха да те убият? — попита тя.

— За глупости. Заради една жена. — Треснах по кормилото и осъзнах колко съм се вбесил от това. — Ето колко струва животът ми.

Искаше още да й разкажа, аз обаче не възнамерявах да се раздрънквам. Попитах я какво е станало, че е опряла до занаята. Бях разбрал, че е проститутка — и тя, и приятелката й бяха изпратени да оправят Сенкевич в дома му.

— Още имаш кръв по лицето — каза тя.

Погледнах се в огледалото, а нейният малък пръст ме докосна леко под челюстта.

— Ето тук.

Избърсах се с малко плюнка. От другата страна на касетата беше записана Лорета Лин. Точката на челюстта ми, където тя ме допря, се загря и леко взе да пулсира. Опитвах се да я предразположа да говори, защото така по-лесно щях да се оправя с нея, а и не исках да изпадне в още по-голям шок. Или може би просто съм имал нужда да слушам нечий глас. Започвах да осъзнавам всичко и е възможно да съм искал някой да ми говори.

— Давай, продължи с това, което разказваше — казах.

— Какво беше?

— Как си се докарала… докъдето си се докарала.

— А, да.

Вече ми беше разказала, че е от Ориндж, Тексас, точно на границата с Луизиана и недалеч от Порт Артър, където бях израсъл. Твърдеше, че е на осемнайсет. Избягала в Ню Орлиънс преди около пет месеца с някакво момче, по-голямо от нея с няколко години.

— Той беше същинско бедствие. Тоби. Нямаше просто по-кофти тип, с когото да тръгна. Каза, че познавал сума ти хора в града, дето можели да ни намерят работа. И приказките му едни такива, все едно наистина имаше връзки. Беше обратен, та си виках, сигурно казва истината. Колкото до работата… накрая единствената, дето успя да намери, беше да шитка трева на някакви хора из Сен Рош и Лоуър Найнт[9]. После реши да удря в грамажа… Да крадва, нали схващаш. Да си натрупа собствен запас. Тоя период хич не беше добър за мен. И един ден повече не го видях. Не се върна в стаята. Не го знам дали е умрял, или просто се е наложило да избяга, защото е направил още някоя глупост. Обаче изчезна.

Зачопли устната си и се взря в отминаващата нощ; лицето й потрепери, сякаш всеки миг щеше да откачи — като лист, брулен от силен вятър.

— Никой никога не дойде да го потърси. На мен вече ми беше втръснало, а и почти бях свършила парите. Той никакви не ми остави. Познавах едно момиче. — Пак млъкна и потрепери, спазъм разтърси гръбнака й и тя затули уста.

— Какво?

Лицето й се разкриви и тя заплака. После си избърса очите и изправи рамене.

— Познавах това момиче, Вонда. Тя беше отседнала в същия хотел. Каза ми, че работела за себе си. Тя беше, ами, нали се сещаш… аз нищо не разбирах от тия работи, ама така, както говореше Вонда, звучеше приятно. А изглеждаше и някак си порядъчно, щото дори го имаше в указателя. „Елитен ескорт“. Като истинска фирма. Та, тя ми каза… Вика: „Ако те бива в нещо, никога не го прави безплатно.“ Не е ли забавно? Почти разумно, а?

Тя се извърна към мен.

— Знаеш ли, напомняш ми на някого. На един тип от групите, дето пастрокът ми им се кефеше. „Олмънд Брадърс“. На единия от обложката на плочата.

— Единият от собствениците на „Елитен ескорт“ е Стан Птитко — казах. — Срещала ли си го?

— Не. Но мисля, че май съм чувала името му един-два пъти. Тъй де, още съм нова. Кой е той?

— Той е оня, дето се опита да уреди убийството ми тази вечер.

— А…

— Разправяше за приятелката си. Вонда.

— Да. — Очите й се насълзиха и светлините на таблото заплаваха в тях. — Вонда се държеше добре с мен. Свърза ме с някои други момичета, нейни познати. Никак не беше отдавна. Не можех да си плащам наема. Бях го закъсала. Обаче… обаче тя… — Тя тръсна глава, сякаш отричаше някакво обвинение, и затули уста.

— Тази ли беше Вонда — попитах, — в къщата? В спалнята?

Тя кимна, дребните й мускулести рамене се затресоха.

Оставих я да си поплаче.

Когато вече можеше да говори, тя продължи:

— Казаха ни, че ще е лесно. Само ние двете да обработим оня тип. Точно когато той се беше захванал с Вонда, ония тримата нахлуха вътре. Тя се събличаше, когато те влязоха — на мен ми трябваше повече време — и те… Те не й дадоха да се облече. Блъскаха го оня, докато не им показа къде е това, което търсеха. После го застреляха.

Обаче Вонда… ами, тя беше гола. И двете се бяхме ошашкали, никога не бях виждала нещо подобно. Те… ъъ… те… — Тя пак тръсна глава, сви мъничко юмруче и се заудря по бедрото отново и отново. Имаше хубави крака и според мен не биваше да ги посинява. — Закараха я в спалнята. Казаха… накараха ме да седна. Те казаха, че били, че били… — Тя продължи, като заекваше тежко: — Казаха, че аз съм била афтърпартито. Господи… аз съм… ох… — Тя заскърца със зъби и се хвана за корема, сякаш я бяха ударили. — Толкова, толкова се радвам, че ги утрепа тия шибаняци…

— И аз се радвам.

Тя отърка очи с длани. Имаше фини кости и макар и разстроена, у нея личеше оная сурова твърдост, която си беше чисто тексаска — тъпата и необуздана гордост, която добре познавах. После осъзнах нещо.

От доста време не се бях сещал за рака си. Нещо повече, беше ми добре. Все едно бях някакъв герой.

Все едно я бях спасил.

Замислих се какво значи късмет и какъв съвършен изстрел бях произвел. Какъв късметлия бях, че не откриха стилета или че спусъкът не се беше задействал, когато ме пратиха в несвяст и са ме извлачили във фоайето.

Оставих Роки да плаче и да забива нокти в бедрата си — направих го с толкова дискретност, колкото пикапът позволяваше. Пуснах касетка на Рой Орбисън.

В зависимост от местата, през които минавахме, нощта около нас сменяше оттенъците си от мастиленочерно през червено и виолетово до избеляло жълто, което трептеше като тюл пред тъмата, сякаш се виждаше как мракът се спотайва под светлината, а после пак потъвахме в мастиленочерно. Миризмите във въздуха се меняха от морска сол и борова дървесинна каша до амоняк и горящ петрол. Дървета и блатисти местности притискаха пътя около нас, минахме над басейна на Ачафалая по дълъг мост, висящ над течен мрак, и аз си спомних гъстите плетеници от лози и горски дървета, когато бях дете: как зеленият листак изглеждаше пълен със сенки и как ми се струваше, че в тези сенки се е изпокрил половината свят.

Кули на рафинерии пламтяха в нощта и тяхната диря от яркосив пушек ме накара да си представя Лорейн, седнала на онзи плаж в Галвестън, сгушила глава на гърдите ми, а аз й разказвам за памуковите поля. Запитах се какво ли би си помислила за всичко това.

Преди няколко години бях платил на един да издири къде се намира. Беше се омъжила. Още пазех записани новото й име и адреса и понякога исках да замина и да я потърся. Но това беше преди десет години, а аз винаги съм бил твърде стар за нея.

Някъде около Лафайет Роки вече се беше окопитила и настроението й бе преминало във възбуда, която ме постави нащрек. Тия бързи смени на настроенията в жените винаги са ми се стрували инсценирани, подозрителни.

— Сега къде отиваме? — попита тя.

— Щом влезем в Тексас, ще те оставя. Мога да те закарам в Ориндж, ако искаш. Можеш да се върнеш при семейството си.

— Ъ-ъ. Там няма да се върна. По-добре ме остави направо тук.

— Значи, ако не е Ориндж, ще е някъде другаде. Но оставаш с мен, докато стигнем в Тексас. Ония мъже ще те търсят. Ще искат да разберат какво се е случило. Знаеш ли какво означава това?

По начина, по който потъна в седалката, се досетих, че е започнала да схваща колко различни бяха нещата сега.

— Оф…

Случайни фарове осветиха лицето й и очите й блеснаха като калното мочурище под нас. Тя загриза устната си, сякаш кроеше нещо.

— Тогава хайде да заминем някъде заедно — каза.

— Как така?

Извърна се настрана и внезапно се оживи, кръстоса крака на седалката, полата й се вдигна малко нагоре и разкри стройни бедра.

— Виж… Ти нали преди малко разправяше, че бягаш? И аз бягам. Нали така каза, а? Ние с тебе сме земляци, пич. Защо просто не избягаме за малко заедно, да видим как ще потръгне?

Припари ми на тила и в гърлото ми заседна буца, но не се издадох. Погледнах краката й, русата й коса, подстригана на тила и навита на пухкави къдри, разделена на път и обрамчила лицето й — лице с остри, птичи черти, с големи очи, чийто цвят все още не можех да определя. Беше се гримирала наново и пак беше прекалила със спиралата — опит да изглежда по-възрастна сигурно, но с гъсто слепените мигли още повече приличаше на дете.

Навярно беше от ония провинциални коконки, които пощуряваха, ако няма мъж наоколо.

— Само предлагам — каза тя, свеждайки очи. — В момента ще се чувствам много по-незастрашена, ако мога да поостана малко с тебе.

Поклатих глава.

— В никакъв случай. Боже! Не. Къде според теб да отидем?

— Не знам — сви рамене тя. — Някъде из Залива? Някъде, където има плажове? В Корпъс може би? Или какво ще кажеш да отцепим чак на запад? А? Калифорния. — Тя се ухили, а аз се подразних — говореше, все едно заминавахме на почивка.

— Колко пари имаш? — попитах.

Тя си прибра усмивката.

— Аз ли? От нула до никакви.

— Уха!… - възкликнах.

Тя изпъчи гърди.

— Мислиш си, че искам твоите пари ли бе, каубой? Аз мога самичка и банка да си отворя! Имах си пари, ама са там. В Ню Орлиънс. Не си ме питал дали имам нужда да мина през къщи. Ти си тоя, дето ме отвлече. — Тя скръсти ръце и се навъси: признак на онази тъпа, злобна гордост, натрупана в тежки години. — Притрябвали са ми гадните ти пари!

— Тогава и аз не ти трябвам, Роки. Много по-лесно би могла да изчезнеш, ако не си вързана с мен.

— Да, бе, да изчезна. — Тя размести крака и пак се обърна към предното стъкло. — Не знам. Никак не ми се остава сама, ясно? Точно сега… Като се има предвид всичко, де… не искам да съм сама. Ясно?

Червени светлини изригнаха в огледалото ми за обратно виждане и разцепиха нощта като изстрел, като писък. Сирени. Тя хлъцна.

— Всичко е наред — казах, но сърцето ми щеше да се пръсне в гърдите. Спрях радиото, ударих спирачки и отбих встрани от пътя. Тя придърпа чантата си в скута и я стисна с две ръце.

— Не им се оставяй да ни арестуват — каза и гласът й не прозвуча нито тихо, нито уплашено, а твърдо и безкомпромисно. — Не им се оставяй, пич.

Но щом спрях до банкета, ченгето профуча край нас с вой и присвятвания и това бе една от най-красивите гледки, които са виждали очите ми: как светлините на ченгето примигват и се смаляват ли, смаляват в далечината.

После единствен звук остана дъхът ни. Ръцете й пуснаха чантата и се разсмяхме. Смехът й беше писклив и истеричен, а устата й зейна като капандура. Изчаках светлините на ченгето да се стопят в тъмното, а после изкарах пикапа на пътя.

Возехме се мълчаливо.

— Няма основателна причина да не се делим — обадих се и наистина не знаех защо отново повдигнах темата.

Осъзнах по-късно, че всъщност съм искал да ме убеди, да ми даде довод. Сякаш някаква погубена част от мен видя шанс да се прероди.

— Какво ще кажеш за… де да знам… солидарност? Сега сме като съучастници в престъпление.

— Престъпленията ни са съвсем различни.

— Все тая. — Тя се обърна към прозореца и скръсти ръце. Беше приключила с опитите да ме навие, но може би само защото разбра, че съм лесен.

— Кажи ми защо не искаш да отидеш в Ориндж? — казах.

Тя вирна брадичка и заяви:

— За това не се кахъри, имам си причини.

— Семейството ти там ли е още?

Тя завъртя очи и въздъхна:

— Някои от тях.

— И не можеш да отидеш при тях?

— Не сме близки. Ясно? — Тя притисна чантата до корема си и засмука долната си устна.

— Майка и баща?

— Пастрок. Какво бе, още ли искаш да се ровичкаш в тия истории? Айде стига, какво ти пука?

— Спокойно, де. Само заради твоя пастрок ли?

Гората край междущатското шосе се полюшваше.

Тя изкриви челюст.

— Виж какво, пич, ако ти говоря само защото ти настояваш да е така, няма как да знаеш дали те лъжа, или не. Все тая. Така че просто зарежи всичко това, става ли? Ами ти как попадна в Ню Орлиънс?

Усилих звука на радиото, тя се отпусна назад, а отговорът се подреди в главата ми. Собствената ми история винаги ми е изглеждала като низ от случайности.

Бях работил за Харпър Робишо в Бомон от седемнайсетгодишен. След като през 77-ма той умря в Бро Бридж, Луизиана, бизнеса го откупи Сам Джино. После привлякоха Стан Птитко да върти бара. А по-нататък Сам Джино вече го нямаше, но хората му все тъй продължаваха да ми възлагат поръчки. В града. Това бе отговорът на въпроса й как всъщност попаднах в Ню Орлиънс.

Замислих се над това. Самата истина си беше, но в историята имаше нещо сбъркано. Тя всъщност не обясняваше нищо, нали?

Бях седемгодишен, когато Джон Кейди си дойде от Корея и няма и две години по-късно падна от една охладителна кула в рафинерията, пиян преди пладне, и си строши врата. Наричах го татко, но като попораснах, по няколко неща доста ясно си пролича, че не ми е баща — външността ни, времето, когато съм бил заченат. Той винаги е бил добър с мен, въпреки че познанството ни не продължи дълго. Към година след като го погребахме, Мери-Ан падна от един мост. Тя предпочиташе да я наричам Мери-Ан, а не „мамо“ — твърдеше, че това състарявало жената с десет години. Разправяха, че скочила, но не смятам, че хората, с които е била, заслужават доверие. После — груповият дом и бийдълковците, и памуковите поля.

А сега аз умирах и всичко, което някога ми се бе случило, започваше да ми се струва мъгляво и маловажно.

След три часа път пред нас се разкри Лейк Чарлз и лампите зад дърветата засветиха по-ярко.

Тя се надигна.

— Къде ще спрем тази вечер? Колко далече отиваме?

— Не съм решил. За мен най-важното беше да се махна оттам. Май успяхме да се измъкнем.

— И на мен така ми се струва.

— Мисля си, сигурно ще им отнеме бая време, докато научат какво е станало и го проумеят. И да го разберат — какво? Ченгетата едва ли имат нашата информация. Няма как да ни предадат на закона, без да се прецакат сами. Тоя тип, Стан Птитко, хората го познават. Той няма да иска да се вдига шум.

— Разбирам.

— Значи си траем и пътуваме все по-надалеч… Да. Вероятно ще се измъкнем.

Тя кимна.

— Хубаво, де, ама към Ню Мексико ли отиваме, към Невада ли, накъде?

— Не знам. — Никой от нас с нищо не показваше да е забелязал, че не спорим за това дали тя остава.

— Знаеш ли, ако се подстрижеш и се обръснеш, бас държа, че никой няма да те познае.

— Наясно съм.

— Нещо ми се иска да цапна едно.

— На мен ми се иска да цапна няколко. Цяла кана малцово уиски.

Тя се обърна към мен и качи коленете си на седалката.

— Почва да ми се струва, че никога през живота си не съм имала толкова силна нужда да гаврътна едно както сега.

— Е, пък млада си още.

Веждите й заиграха дяволито и развратно, прекалено развратно. Това беше тънка маска, защото изглеждаше уморена, зашеметена и сякаш всеки момент щеше рухне; сякаш се бореше с всичко това, като кършеше вежди.

Касетката се беше извъртяла и гумите свистяха по паважа. Почти бяхме излезли от града и наближавахме Сълфър, където дългата крайбрежна редица от рафинерии приличаше на нощно Чикаго. Сетих се за едно-две местенца, които знаех в Лейк Чарлз.

— Имаш ли лична карта? — попитах.

Тя кимна.

Беше малко нереално, малко като насън, когато паважът се спусна надолу, а дърветата отстъпиха и ни обля яркожълтата светлина на уличните лампи по главната, „Прийн Лейк Роуд“.

Намерих едно местенце, където се бях отбивал преди години — казваше се „Плевнята на Джон“. Беше тесничко, с нисък таван, три билярдни маси и претъпкано с дебели жени и сърдити мъже, които лочеха „Милър Лайт“ и чакаха да стане въргал. Лейк Чарлз беше едно от местата по крайбрежието на Залива, където най-лесно можеше да ти сритат задника. А всяко място южно оттук бе направо лагер на ужасите за бялата измет.

Завихме около застлания с чакъл паркинг и оставих пикапа отзад в тъмното под някакви дървета. Цигареният дим се виеше над обемните бетонирани къдри на жените като мъгла около айсберги. Националното знаме и знамето на Конфедерацията бяха окачени на задната стена над снимка на Рони Рейгън с героичната му прическа. Дочух от джубокса да свири Уайлън, а наоколо да се носи смях и да бъбрят дружелюбни гласове, затова сметнах, че става.

Няколко души ни изгледаха: тя не беше достатъчно млада, за да ми е дъщеря. Но може пък и да беше, знаеха ли. Барманът — с вдигната яка на ризата и отпорил ръкави — премести поглед от картата към лицето й и обратно около десетина пъти.

Поръчах бутилка „Будвайзер“ и чашка „Джони Уокър“.

Роки се изправи на палци и забарабани с пръсти по бара.

— Да имате сок от грейпфрут? — Оня кимна. Носеше тънък и лепкав на вид мустак, косата му беше зализана и разделена на път като на счетоводител. — От какъв? — попита тя. — От жълт или червен?

Той бръкна в хладилника и извади малка кутия.

— От жълт.

— Супер — каза тя. — Дайте ми двойна „Солена хрътка“[10] с повечко сол.

След такава поръчка на място като това може да те загледат накриво, но видях, че тя му хвърляше лъчезарни усмивки — от онези, които могат да разведрят и най-навъсеното лице. Но не харесах особено начина, по който той й се усмихна в отговор.

Всички на бара бяха млъкнали и ни гледаха. Всичките пиеха „Бъд.“[11] или „Милър“ и сигурно се обидиха от претенциозните нотки в поръчката ни. В средата на кръчмата имаше само няколко маси и всичките бяха заети, затова отидохме да се облегнем на един тезгях покрай стената в дъното.

Изпихме си питиетата за по-малко от пет минути.

Още четири-пет от тия и може да се оправя — обади се тя.

— На мен ли го казваш!

Тя побутна към мен празната си чаша.

— Ще черпиш ли? Само тая вечер.

Кимнах. Но докато крачех към бара да взема още по едно, старите инстинкти се надигнаха в мен и пак се наострих. Първото и най-полезното правило в затвора е, че излежаваш твоята си присъда, не нечия чужда.

Всички ме следяха как поръчвам и как барманът не забърка втората „Солена хрътка“ със същата жизнерадост. Когато се върнах, до Роки стояха две момчета, подпрени на щеки за билярд и тъпо ухилени, а тя им се усмихваше безгрижно и връткаше краче.

Поставих питиетата на тезгяха.

— Ей — рече тя. — Благодаря. Това са Къртис и Дейвид.

И двамата бяха кльощави и кокалести, и двамата — с бейзболни шапки, спуснати ниско над сплескани, тесни лица с малки и близко разположени очички, които винаги съм свързвал с браковете между близки роднини в блатистите райони. Кимнах и забелязах озлобената бдителност, която трепкаше по лицата им.

— Те работят в заводите в Сълфър. Къртис е участник в родео.

— Да — каза единият и ми протегна ръка. — Вие к’во прайте тука?

Стиснах му ръката.

— Приятно ми е.

После им обърнах гръб. По изражението на Роки виждах, че са още зад мен и се огледах през рамо.

— Ей — каза единият, — а да поиграем билярд малко?

— Не, благодаря. — Обърнах се отново към тях. — Разкарайте се оттук, момчета.

Гърдите им се издуха, а очите им се присвиха тъй, че заприличаха на прободни рани. Ту се споглеждаха, ту вперваха в мен ледените си зъркели, досущ рибешки — тъпи и черни. Цял живот съм познавал този род типчета — провинциални кретени, зациклили в състояние на постоянен яд. Тормозят дребни животинки, а като пораснат, налагат децата си с каиш, катастрофират с камионетките си пияни, на четирийсет откриват Исус и почват да ходят на църква и по проститутки.

— Няма нужда от грубости, господинчо.

— О, хайде, моля ви, всичките! Не се връзвайте. Чичо ми е пичага — каза Роки.

Те се спогледаха. Бях се втренчил в тях и усетих как онази тънка вена на челото ми се изду два пъти. После спряха с опитите си да ме гледат в очите. Двамата й кимнаха кажи-речи любезно и с широки крачки се върнаха към играта си, без да се обръщат.

— Божичко — каза тя. — Какво те прихваща?

Пийнах от джонито.

— Не сме дошли да се запознаваме с хора. Схващаш ли?

— Абе ти като им откъснеш главите, това надали ще е точно кротуване.

Не отговорих, но си отбелязах колко лесно и бързо успях да обуздая гнева си, под чийто напор можеше и да осакатя ония момчета.

Такъв съм. И съм бил винаги.

Лесно кипвам.

Но този път беше неоправдано, предвид ситуацията и момичето — което си беше така. Момчетата ни гледаха от билярдната маса и си приказваха нещо. Отпивах от бирата и зяпах един плакат на мажоретките на „Сейнтс“ на стената. Роки вече ме гледаше по-иначе, по-предпазливо, а светлините от джубокса струяха по лицето й и се отразяваха в очите й. Загледах се в тях.

— Какво? — попита ме.

— Имаш зелени очи. Чудех се.

— По дяволите, пич, доста си странен.

Запалих цигара.

— Защо им махна да дойдат?

— Ами, мислех да ги изръся една цигара. Но сега ще си взема от твоите. — Тя бръкна в джоба на якето ми и извади пакета „Кемъл“, взе една и го върна обратно. Цялата поредица от жестове изглеждаше доста преднамерена и фалшива.

— Не ми казваш истината.

Опитваше се да ми се прави на вамп.

— Откъде знаеш?

— Много хора като лъжат, погледът им бяга лекичко вляво.

— А стига, бе!

— Вярно е.

— Моят не е бягал.

— Мога да се хвана на бас — бягаше.

Тя се засмя и запали цигарата. Вдъхна, затвори очи и бавно издиша дима от устата си. Гласът й стана нисък, почти сърдит.

— Нали каза, че ми трябват пари? Мисля, че бяхме на едно мнение по тоя въпрос.

Дрънчаща, пълна с безнадеждност мелодия се издигна над останалите гласове и джубоксът заблестя в розово и бяло сред пушека.

— Това си е бая долнопробно. Не се сърди. Много си млада. Струва ми се, че можеш да се целиш по-нависочко, що се отнася до кариерните ти стремежи.

Тя се приближи и ме хвана за китката. Слаба пареща тръпка на възбуда плъзна нагоре по ръката ми и се разля в раменете.

— Не ме кефи, обаче всичките ми пари останаха в града.

— Можеше да ми ги пробуташ тия, ама се престара. Не трябваше да слагаш длан върху китката ми. Прекали. — Обаче не си дръпнах ръката и тя отстъпи назад, овесила леко разтрепераната си долна устна.

Допих джонито.

— Няма нищо. Само не се пробвай да ме изиграеш, момиче. Нищо добро не те чака по тоя път.

Тя скръсти ръце и скръцна със зъби, започна да си гради хубав малък форт от възмущение, но преди да успее да каже нещо, аз я пресякох:

— Успокой се. Просто спри. Зарежи ги тия простотии да ми се правиш на кукличка и да ми пускаш дребни фъндъци. Става ли? И аз няма да се ебавам с теб. — Оставих бутилката. Устата й се отпусна и тя се озъби печално, много сладурски. Тропна с крак.

— Виж — казах. — Предлагам ти нещо и повярвай, като ти казвам — това е къде-къде повече, отколкото хората въобще получават от мен. Казвам ти: бъди честна с мен. Не се опитвай да ме изиграеш и аз ще съм точен с теб. Ако ти нямам доверие, не можеш да дойдеш с мен.

Тя потупа дръзко цигарата, веднъж.

— Значи си го обмислил? Можем да се крием заедно?

— Може би. Само за кратко. Само бъди пряма с мен.

— За какво?

— За това коя си.

— Добре. Първо ти. — Тя издаде челюст, издуха дима и отдръпна цигарата от лицето си. — Ти кой си?

Свих рамене.

— Аз съм куриер, както им викат. — Допих „Будвайзера“ на една продължителна глътка и загасих фаса. — Освен това тази сутрин разбрах, че умирам от рак.

— Мисля, че… Чакай! Какво каза?

— Тази сутрин.

— Ти… вярно ли?

Залюлях глава.

— Ти си първият човек, на когото го казвам — подсмихнах се.

— Господи! Толкова съжалявам. Имах една леля… Чакай! Вярно ли? Ама ти сериозно ли ми го казваш?

— Вгледай се в лицето ми. — Тя ме послуша. — Дробовете ми са пълни с гадости и скоро ще умра. Тази сутрин го разбрах.

— Леле… човече. Имах една леля, болна от рак. Изгриза я. Заприлича на жила.

— Не, не искам да говоря за това. Не искам да ми напомняш за него. Няма да ме познаваш достатъчно дълго, че да ти пука. — Запалих още една цигара и щом я видя, тя широко разтвори очи.

— Ей, ти не трябва ли да…

Издухах едно колелце дим.

— Сега вече защо да ги спирам?

— Еха. Е, наздраве за тебе!

Някакъв пияница с белези от изгаряне по врата кимна похотливо към двама ни, когато влезе със залитане в тоалетната.

— Нямаш ли… Имаш ли си мацка, или семейство, или някого? — каза Роки. — На когото би трябвало да кажеш?

— Не. Какво ти казах току-що за напомнянето?

— Извинявай. Да му се не види. — Тя се засмя тихичко. Лицето й разцъфваше, когато се усмихнеше, очите й заблестяваха и около тях се появяваха ситни бръчици.

— Какво? — попитах.

— Днеска си имал направо адски ден, а?

— Най-адския.

Сетих се за къщата на Сенкевич, за мъжете във фоайето, за черепа на Анджело… но най-вече за това колко бързо пипах, как мислите и действията ми течаха плавно като живак. Сякаш сигурната смърт бе изпепелила всичко ненужно, беше ме направила по-бърз, по-чист, както въздействаше на каубоите и фехтовачите по филмите, каквито обичах.

Тъй че дори и тогава в бара, с нея, усетих как се променям, ставам по-различен. Тя разклати чашата си и топящите се бучки лед се раздрънчаха.

— Какво ти се прави? — попита ме.

Завъртях шишето си на тезгяха и се загледах как избилите по него капчици се стичат надолу.

— Да се натряскаме — как ти се струва?

— Става!

Пак отидох до бара и се върнах с питиета. Тя беше сама, но момчетата на билярдната маса продължаваха да я държат под око.

Чукнахме се.

— Обаче после какво? Какво следва?

Свих рамене.

— Утре продължаваме. — Нищо не ми изглеждаше толкова рисковано, колкото беше. Сякаш ме пазеха. Чувствах се толкова възприемчив, че почти можех да различа отделените атоми от дима, които се търкаляха по кожата ми като разбит чакъл.

Тя отпи от чашата си, ъгълчетата на устните й се извиха нагоре, образувайки две трапчинки на бузите й, а в усмивката й проблясна опасност от инерция, от упорито безцелно пътуване.

Но на мен не ми трябваше план, а само движение. Същински най-чист убиец, аз вече бях мъртъв.

* * *

Хората внимателно ни оглеждаха, когато напускахме бара, на никого не му се харесваше онова, което можеше да последва между двама ни — мъж като мен и момиче като нея. Взирах се през предното стъкло, а главата на Роки постоянно климаше към раменете й. Завих под междущатското, където знаех, че има няколко хотела, но те всички сияеха някак си твърде ярко, затова поех на югоизток към най-тъмната част на града и наех една стая в мотел с изглед към изоставен парцел и закован с дъски пазар. Мястото се казваше „Старлайтър“. Платих в брой. Старицата на рецепцията беше почти плешива, шмъркаше енфие и не ми поиска документи. Напомняше ми на Матилда — жената, която готвеше в груповия дом ястия от кървавица и яйчен прах.

В стаята имаше грамадно двойно легло, а прозорците дрънчаха от климатика. Роки отиде в банята, аз си събух ботушите, пъхнах пистолета в единия и ги набутах заедно със сейфа под леглото. Свалих си якето и колана и се отпуснах в единственото кресло в стаята, с широко разкрачени крака и затворени очи, обърнати към тавана, и оставих света да си се върти.

Вратата на банята изскърца и аз едва-едва отлепих клепачи. Тя излезе по гащички и блузка с гол гръб, пригладила назад мократа си къса коса. Светлината от крушката в банята я осветяваше като момиче от по-класните плакати на средна страница. Остави дрехите си, сгънати под чантата, в един от ъглите, а аз продължавах да надничам изпод клепачите си и да изглеждам като задрямал. Тя застана до мен и усетих уханието й — късче атмосфера с натрапчив мирис на мускус.

Ръката й докосна рамото ми.

— Рой?

Отворих очи. Гащичките й бяха светлосини, от онези с връвчиците отстрани, кокалите на ханша й стърчаха остро от тях. Взирах се право в малкото обло хълмче между краката й. Пръстите й докосваха съвсем леко рамото ми. — Искаш ли да си легнем?

— Тук ми е добре.

— Няма проблеми. Можеш.

Надигнах се, примигах и прогоних паяжината от очите си. Сведеното й надолу лисиче лице ми показа влажни, полуотворени устни.

— Още нещо — казах. — За онова, дето си говорихме в бара. За откровеността. Не ми се размотавай пред мен по гащички и тям подобни. Не искам да го правиш.

— Защо не? — попита тя, а другата й ръка се плъзна по бедрото й и потърка плоския й корем. — След случилото се днес? Не ме ли харесваш?

— Просто ти казвам. Престани.

Тя отстъпи назад към леглото.

— Добре.

Когато се качи на леглото, задникът й щръкна нагоре — тесен, заоблен и прорязан от цепката като праскова — именно от онези, за които си фантазира почти всеки познат ми бял мъж, включително аз; копринените триъгълничета оставяха страните на ханша й да заничат навън и нищичко по нея не се набръчкваше или тресеше. Не знам какво ме беше прихванало. Докато се напивах, си мислех за Кармен и за Лорейн, питах се дали тя е получила развод, а Роки беше по-хубава и от двете и както е при повечето мъже представата за секс с млада жена ме изпълваше с неморалност. Но просто отхвърлих идеята. Тя се намести между чаршафите, климатикът дрънчеше и се тресеше, студеният въздух ме лъхаше в гърдите.

Тя заговори тихо, без да се извръща от стената:

— Можеш да дойдеш да спиш тук, ако искаш. Трябва да спиш на легло. Нищо няма да ти правя.

Беше се омотала със завивките. Станах и полегнах на леглото, матракът изскърца и хлътна надолу. Лежах по гръб с ръце, скръстени на корема. Сгушеното й на кълбо телце се попремести съвсем мъничко към мен, свито и обърнато с гръб.

Затворих очи под съпровода на климатика и усетих как постепенно дишането й доби бавен и дълбок ритъм. В тъмното се замислих за онзи мъж, чийто апартамент бях посетил по-рано през деня, онзи с фишовете за залагания, празните бутилки и снимката на жената и детето. Сега вече нямаше защо да се тревожи от срещата с мен.

Питах се какво ли ще прави с отпуснатото му назаем време.

Питах се дали ще избяга.

* * *

На сутринта Роки похъркваше тихо до мен, краката й, разтворени като стрелките на будилник, показващ четири часа, бяха изритали завивките встрани, тънките износени гащички бяха прилепнали в задника й, едната от връвчиците се беше разнищила. Събудих се с мисълта за Мери-Ан. Майка ми имаше червеникаворуса коса и хубаво изразително лице с изпъкнали скули и когато не се гримираше, се виждаха тъмни кръгове около очите й като на енот — единствения й истински недостатък, ала той правеше изражението й по-вглъбено, докато погледът й сновеше по всичко и търсеше разни неща. Тя кръшкаше по малко на Джон Кейди. Това беше видно и по-късно започнах да мисля, че той сигурно не е възразявал.

Понякога тя си оставаше вкъщи и слушаше плочи на Ханк Уилямс, подпряла брадичката си с ръка на кухненската, маса. Пиеше ромов пунш, докато очите й се замъглят и погледът й стане мръснишки. Тогава понякога искаше да танцувам с нея. Винаги съм бил висок и тя можеше да положи глава на рамото ми, тракащият вентилатор ме облъхваше с топлото ухание на нейната пот и сапун, а кожата на ръцете й прилепваше леко за врата ми.

През тези вечери тя понякога ми разказваше по някоя история. Историите й бяха от времето, преди да се родя аз, когато работела в Бомон за мъж на име Харпър Робишо, който въртял нощен клуб. Обичаше да говори за него. Той бил голяма клечка и се държал добре с нея; разказваше как пеела на хората в нощния клуб, облечена с дълги рокли, обшити с пайети, и пушела с абаносово цигаре. Докато говореше, се случваше да запее и наистина имаше плътен, треперлив глас, твърде нисък и продран за жена. Пееше парчета на Патси Клайн или Джийн Шепърд, но когато спреше да пее, усмивката й беше толкова тъжна, че направо ме плашеше.

Тя така и не се оправи, след като Джон Кейди падна от охладителната кула, и започна да се събира с хора, които не познавах.

Вълните изхвърлиха тялото й на Заешкия остров — парче безлюдна, обрасла с гора земя в средата на езерото Приън, над което минаваше шосе Ай-10.

Когато се събудих, тези спомени за Мери-Ан плуваха вътре в мен. Мокра, тъжна сивкава светлина се процеждаше през прозореца на стаята ни в „Старлайтър“. Изобщо не се чувствах като предната вечер. Всичката онази увереност и онова примирение със съдбата сякаш се бяха изпарили.

Студените стени на стаята не бяха спазили обещанието си. Стари надежди виеха в мен като призрачни кучета, стара безизходица, стари омрази — и се вбесих, щом тази сутрин ги заварих скупчени в краката ми — те ме следяха вече години наред.

Излязох навън да изпуша една цигара и оставих Роки сгушена на леглото. Над паркинга се надвесваше един скършен бор, който бележеше началото на обрасло с бурени поле, а то пропадаше надолу в плитко дере, задръстено от счупени бутилки и спукани чували с боклук. Слънцето още не се бе изкачило над хоризонта и изпълваше небето с перлена светлина, хвърляше отсенки по олющената бяла боя на мотела и осветяваше един теч, който пресичаше цялата сграда с формата на подкова. Пукнатини разчертаваха тротоара до краищата му, където асфалтът се раздробяваше на бучки.

Реших, че времето е противно — въздухът полепваше по мен като исполински език, влажен, топъл и парлив като живи въглени. Сетих се за Стан и Кармен и се запитах дали тя е знаела как той се опита да постъпи с мен.

Угасих си цигарата и се прибрах вътре.

Душът свистеше зад вратата, а завивките лежаха омотани в празното легло. Приседнах на ръба и стиснах здраво юмруци, за да прекратя сутрешното треперене.

Тя се показа от вратата, увита от гърдите до бедрата в бяла хавлиена кърпа; пригладената й назад коса караше лицето й да се открои, сякаш към него беше насочен прожектор.

— Ей — каза тя. — Ще се обличам. Само да си взема дрехите. В нищо не се пробвам. — Смутеният й тон ме подразни.

— Това какво трябва да значи?

— Кое?

— Намекваш, че нещо ми има, защото не искам да те чукам ли?

— He. He…

— Оставям те тук.

— Какво?

— Стига вече с тия кукленски номерца „ела ми, ела“.

— Ама какво ти става, бе?

Изправих се и тя се върна в банята с дрехите в ръка.

— Престани бе, човек. Приличаш на… Приличаш на ония момченца от снощи.

— Ще трябва да се обадиш на някого. Ще ти оставя някой и друг долар.

Изражението й беше уплашено и с пригладената назад коса лицето й изглеждаше невинно, безукоризнено. Вторачих се в ботушите си, неволно разтварях и свивах юмруци.

— Виж — каза ми тя. — Размишлявах. Много. За онова, дето го каза снощи. Ще имаш нужда от някого, Рой. Виждала съм докъде болестта докарва хората.

— Не искам да чувам нищо по тоя въпрос.

— Добре. Виж. Но онова, дето го каза снощи. А после идваме тук и аз се държа така. Много се извинявам. Не знам какво ме прихвана. Сигурно беше от пиенето. И от това как се държеше с мен. Но съм ти признателна, Рой, че снощи разговаря така с мен.

Погледнах се в огледалото. Ноздрите ми бяха побелели, бръчките по челото ми — дълбоки и съвсем бледни.

— Исках да ти кажа, че наистина съм ти признателна. За всичко. За всичко, което направи. Можеше да постъпиш с мен както си искаш, но ти ми помогна. Опитвах се да ти измъкна някакъв компромат — дори не знам какъв. А ти разговаряше с мен любезно. Та, за това си мислех там вътре, Рой.

Докато тя говореше, оная тъпа гордост от снощи, героичното чувство, отново се пробуди в мен. Тя седна на леглото и притисна дрехите до гърдите си.

— Мислех си и за теб — каза тя. — За онова, което ти се случва. Не за да ти го припомням. Не искам. Обаче слушай. Знам, че не ти трябва да се мотая около теб, Рой. Знам го. Обаче мисля, че в това положение може да ти потрябвам. Рано или късно. Мисля си, че няма да е зле да си имаш приятел да те отървава, да върши разни неща, когато имаш нужда. — Тя се обърна към стената и пристегна по-здраво хавлията. — Само ако се стигне до това, де, и имаш нужда от някого наоколо. Искаш да не увъртаме, каза — тогава няма да увъртам. Няма да те лъжа. Мога да си поема разходите. А ако някой ме търси, ще имам теб да ме отърваваш. А ако ти стане зле или, сещаш се, тогава ти ще имаш мен да те отървавам.

Разтворих юмруци и стиснах коленете си, усетих как лицето ми се отпуска. В хотелското огледало изглеждахме неправдоподобна двойка.

— Добре, Роки. Да видим как ще потръгне. За малко. — Отпуснах шия надолу и вдишах дълбоко. — И започни да ми казваш Джон. Това ми е новото име.

— В новите ми документи пише Джон Робишо.

— Разчитай на мен, Джон. — Тя стана и тръгна към банята. На вратата се спря. — А аз ще разчитам на теб.

* * *

Когато напуснахме „Старлайтър“, веднага си купих „Таймс-Пикаюн“ и кутия понички от един супермаркет „Крогърс“ и двамата с Роки седнахме в колата на паркинга да ги хапнем с кафето, докато прегледам вестника.

Прелистих го от край до край — никъде не се споменаваха убийства в Джеферсън Хайтс и като се позамислих, разбрах, че единственият звук там бяха двата изстрела от моя пистолет, а старите измазани стени може да са ги заглушили дотолкова, че да са се смесили с градския шум. Или може би хората са ги чули, ала никой не им е обърнал внимание. И в двата случая Стан сигурно беше разчистил.

— Не съм виждала човек да си слага толкова много захар в кафето. Направо напълни чашата до половината! — възкликна Роки.

Оставих го на таблото и бръкнах под седалката за папката, натъпкана с документи. Кръвта, ръждива на цвят, беше засъхнала по листовете. Разтворих папката върху вестника. Митнически декларации на кораби. Записи за загубени контейнери със стоки. Записи за плащания. Дълги подписани свидетелски показания на Сенкевич. Името Птитко, изписано с курсив. Птитко навсякъде.

— Какво е това? — попита Роки, докато си тъпчеше устата с бадемов сладкиш.

Затворих папката и я пъхнах обратно под седалката.

— Още не знам.

В един клон на „Хиберния“ опразних банковата си сметка — още шестстотин долара към трите бона. Тя доста се развълнува, като пое банкнотите в ръце. Косата й бе изсъхнала и се беше превърнала в бухнало русо пухче, почти като на пънкрокер.

Красотата й бе непринудена. Това някак ме утешаваше. Точно както едно хубаво лице ти вдъхва спокойствие.

Потеглихме на запад по Ай-10. Тя намери една касета на Патси Клайн и започна тихо да подпява, на мен ми идеше да помоля да я спре заради спомените, които ми навяваше, но си замълчах. Земята, през която пътувахме, се нацепи като строшена глинена плоча на обрасли с трева островчета, а далече на юг всичката тъмна кална вода се разливаше надолу към Залива. Слънчевите лъчи покриваха вълничките и калните плитчини с глазура от бял огън.

Прекосихме Сълфър и петролните рафинерии — царство на тръбите, бетона и зловонните миризми. Тя спря да пее и изключи радиото.

— Рой? Може ли да продължиш и да ни закараш до Ориндж? Както предложи?

— Какво? Защо? — Гласът ми едва не секна в гърлото. — Искаш да те оставя там?

Тя тръсна глава.

— Не. Каквото ти казах тази сутрин, всичко беше сериозно. Всяка една дума. Но ти казах и че сама ще си плащам разходите. Мога да взема малко пари.

— В Ориндж, Тексас?

— Мога.

— Как?

Тя присви очи и се втренчи в предното стъкло, а после се обърна и се загледа в прекършените кипариси, които се нижеха покрай нас — подобни на кафяви кости, протягащи се от калта.

— Не се безпокой. Някой там ми дължи пари. Давай напред и спри в Ориндж за малко.

— Сега искаш да отидеш в Ориндж.

— Бездруго сме на Ай-10. Все тая.

— С кого ще се срещаш?

— Тоя тип там ми дължи пари. Сутринта се сетих.

— И смяташ, че просто ще ти ги даде?

— Ще ми ги даде. За това нямам никакви съмнения.

Гласът й беше утихнал, а погледът й бе силно съсредоточен. Позамислих се.

— Смяташ да ме накараш да поговоря с него, така ли? От мен се очаква аз да ги взема за теб. Сега съм твоите мускули, а?

— Не.

— Не?

— Не, няма нужда да правиш нищо, освен да ме хвърлиш дотам.

Претъркалях казаното из главата си.

— Добре тогава.

— А би ли го направил, ако те помолех? — попита тя. — Ако те помолех да ги вземеш за мен, щеше ли?

Стиснах волана и се навъсих срещу отражението си.

— Може би.

— Спокойно, няма нужда ти да го правиш. Но все пак ти благодаря. — Източените силуети на голите разкривени дървета приличаха на мозъчни стволове, а белите чапли, накацали по един клонат кипарис сякаш проследиха пикапа с човки. Роки замачка материята на чантата си. — Сама ще поговоря с него.

— Безопасно ли е?

— По дяволите, да, безопасно е.

— Наистина ли се налага да рискуваш? Пари имаме. Онова, дето го казах преди, не го казах сериозно. Няма нужда точно сега да търсиш пари. Когато стигнем там, закъдето сме тръгнали, ще измислим нещо.

— Не, няма проблем. Това е нещо, което трябва да свърша. Обещах. — Загледа през прозорците с една студена и практична сдържаност, която досега не бях забелязал у нея.

— Ще ми обясниш ли за какво говориш, по дяволите?

Тя наклони глава и я отпусна на рамото си.

— Ако ме попиташ, ще ти кажа, защото ти обещах. Но силно предпочитам да не ме питаш.

Една зелена табела ни извести, че до Ориндж има осем мили.

— Добре — кимнах аз. — Така да е.

Тя сплете пръсти върху чантата си и въздъхна. Целият този ширнал се свят — кудзу[12], кокалести дървета и черна вода — като че значеше нещо за нея, както имаше значение и за мен, и тя се загледа през прозореца с укротен поглед. За двама ни този пейзаж притежаваше притегателна сила, която ни дърпаше назад във времето и вселяваше в нас духа на онези, които сме били преди.

Подминахме малка главна улица, по която се редяха мизерни закусвални, бензиностанция, кредитно бюро. Високи избуяли треви.

— „Тейсти Фрийз“ — каза тя. — Там ходехме всичките.

Но всъщност не говореше на мен.

Равната прерия навън бодеше небето, по краищата й напираха бухлати дървета, лъхаше на амоняк и мокра дървесина. Самият въздух по тези краища е толкова светъл, той всъщност събира светлината — и дори когато гледаш към земята, ти се налага да примижаваш.

Тя ме насочи по няколко завоя — кварталите бяха малки и далече от пътя, с разнебитени къщи, скрити в сенките на надвисналите корони на дъбове и плачещи върби. В този климат всичко търси сянка и затова основното качество на крайния Юг е, че всичко е отчасти скрито.

Насочихме се на югозапад и поехме покрай обрасли с лози долчинки и ръждясали фургони. Пред една бензиностанция на мястото на изтръгнатите колонки продължаваха да си стърчат каменните основи, прозорците бяха без стъкла и почти напълно превзети от бурени и кудзу. Подминахме училищното футболно игрище и точно когато излязохме от града, на един черен билборд с бели букви, забучен край пътя, прочетохме: АДЪТ НАИСТИНА СЪЩЕСТВУВА.

Погълнати от пущинаците, след като зад нас остана и най-нарядко осеяният с фургони паркинг, тя ме накара да спра на десетина-двайсет метра от една дървена съборетина край гора от сплетени храсталаци и трева, която слънцето бе изсушило до цвят на пшеница. Беше голяма горе-долу колкото много стар и мизерен ловджийски лагер. На едната й стена бе подпрян ръждясал бойлер за вода, а малко по-нататък във високата трева стърчеше един от онези надуваеми клоуни — боксьорски круши от плесенясал винил. Къщата цялата беше обрасла с кафяви лози, а единият й прозорец бе запушен с вестник. Издъхнал шевролет седеше подпрян на трупчета — обрасъл и той, сякаш полето бавно го храносмилаше; малка тенекиена барака се бе килнала настрана към гората. Втората врата с мрежа против насекоми, както си му е редът — откъртена. Всичко изглеждаше като онези местенца, които рокерите държат, за да си готвят амфети.

Седяхме в пикапа с изключен мотор. Слънцето оцветяваше полята в бяло и наоколо нямаше нищо друго освен открито пространство и сияен въздух. Тя само стискаше чантата си в ръце и се взираше в колибката, сякаш можеше да я разруши с поглед.

— Все пак сигурна ли си? — попитах. — Защо да не дойда с теб? Само ще си стоя. Повярвай, това обикновено е повече от достатъчно.

— Не, благодаря. Там вътре нищо не ме застрашава. — Но сякаш говореше на някого вън. — По-добре да вляза сама.

— Както искаш — отвърнах, но тя не помръдна и поседяхме още малко. Тревата беше толкова суха, че пращеше от вятъра.

— Само извикай, ако нещо се случи — додадох. — Веднага ще дойда!

Тя отвори вратата и слезе.

— Дай ми десетина минути.

— Сигурна ли си, че този човек си е у дома?

— Много ясно, че си е у дома. Той не ходи никъде. Хората идват при него, ако поискат. — Тя затвори вратата и тръгна предпазливо с чантата под мишница покрай канавката, а после през потъналия в безпорядък двор, където сплескани алуминиеви кутии блещукаха тук-там сред полянките. На фона на огряното от светлината поле изглеждаше много мъничка и самотна и докато наближаваше къщата, фигурката й сякаш още се смали. Мина край редицата от дървета и не влезе през входната врата, а заобиколи и изчезна зад колибата. Животинско цвъртене и сухо шумолене дращеха по тишината.

Извадих папката и пак я отворих. Сигурно Сенкевич е смятал всички тези документи за нещо като защита. Замислих се над възможността за изнудване, но всъщност нямаше никакъв смисъл, защото с това, което ме чакаше, нито можех да го изнудвам, нито да търгувам с него.

Къщата бе замряла, не се чуваше нито звук, не проявяваше никакви признаци на живот. Дъските й бяха избелели и изсушени като прерията край нея.

Рязък пукот — звук, който нямаше как да се сбърка, отекна в пространството. Пистолетен изстрел.

Огледах се — черният път беше пуст и се изкачваше нагоре по един хълм зад мен. Можеше да е някой, излязъл на лов за катерици или гугутки някъде там. Откъм къщата нищо не помръдна.

Изскочих от пикапа с колта в ръка, прескочих канавката и хукнах през двора, но ботушите ми се подхлъзнаха в калта и паднах на колене. Вдигнах пистолета и побягнах с хриптене, подгизнал от жегата. Бях преполовил пътя до къщата, когато тя се подаде от входната врата. Опитах се да успокоя дишането си и се превих на две. Когато се изправих, Роки бе наближила. Мълниеносно ме обзе ужас.

Тя водеше към пикапа момиченце, малко русо момиченце.

Обърнах се и хукнах обратно към форда.

— Рой! Рой, чакай! — извика тя след мен.

— Ти си чакай! — креснах. Краката ми отскачаха като бутала, — ботушите ми се пързаляха по гладката трева. Затръшнах вратата на пикапа, моторът направи няколко оборота и чак тогава запали. Изпаднал в паника, гледах как Роки се мъчи да притича през полето с две раници, докато дърпаше момиченцето след себе си и ми крещеше. Бяха стигнали до канавката, когато натиснах газта и завих обратно към пътя. Покрай мен се разхвърча пръст и чакъл.

Форсирах силно колата. Виждах ги двете в средното огледало и как Роки маха с ръка, докато не ги погълна планина от кафяв прахоляк.

Пръстта по черния път пред мен беше спечена, а той като че водеше вдън гората, към дивата пустош и може би към вода. Опитах да се сетя за последния краен пост на цивилизацията, който бяхме видели на път към онази къща, и колко разстояние трябваше да извървят пеш.

Натиснах спирачки.

Казах си, че ще ги зарежа. Ще се отърва от тях. Но първо ще я закарам донякъде, ще й бутна някакви пари.

Когато се върнах, те стояха край пътя с чантите в краката си. Роки, права, бе опряла на кръста ръцете си, покрити с тънък слой кафеникав прах. Челюстта й стърчеше напред, както когато беше вбесена, но и сякаш знаеше, че ще се върна.

Тя вдигна първо момиченцето — детето имаше дръзки кафеникаво-зелени очи, които се впериха в моите по-дълго, отколкото би се взирал всеки възрастен, без да му стане неудобно. Настани се по средата на седалката, докато продължаваше да не сваля поглед от мен.

— Ъм — смотолевих.

— Ти кой си? — попита то.

— Джон.

Момиченцето набърчи чело.

— Не, не си — заяви то.

— Тиф! Дръж се прилично! — Роки затвори вратата и отметна от челото си кичур мръсна коса. — Това е Тифани. — Раниците се озоваха на пода между краката й, с едната си ръка тя задържа чантата си, а с другата прегърна Тифани и я придърпа към себе си. Пусна климатика, докато момиченцето ме оглеждаше оценяващо. Детето миришеше на мокро куче.

— Всичко ще е чудесно, Тифи. Заминаваме на пътешествие, Тифани. — Тя я погъделичка и Тифани се разхихика, но продължи да се взира в мен. Роки гледаше ту нея, ту предното стъкло, докато карах обратно към междущатското.

— Дай да ти видя чантата, Роки — казах.

— Защо?

— Подай ми я сега, иначе ще я взема.

Тя издуха бретона от челото си, закопча чантата и ми я метна в скута. Беше тежка.

Отворих я — пистолетът се мъдреше най-отгоре. Беше на единия от маскираните мъже в къщата на Сенкевич. Заглушителят беше отвинтен и лежеше на дъното под салфетки и гримове. Сигурно най-сетне трябваше да загрея какво е взела от онези мъже, докато бърникаше из нещата им. Пистолетът още бе топъл.

Възприех всичко това като мощно предателство.

— Роки, какво става, по дяволите?

— Внимавай как се изразяваш, приятел.

— Аз как се…? — Спрях на банкета. — Играеш си опасни игри с мен, момиче.

Малката изгледа сърдито и двама ни. Бузите й бяха заоблени и меки, изцапани със стара мръсотия, и така трепереха, че смених тона. Беше тъй слабичка, а косата й бе толкова руса, че изглеждаше почти бяла. Роки само погали момиченцето по главата и се загледа през прозореца. Една шерифска кола ни подмина.

— Това е сестра ми. Тя идва с мен. Можеш да ни оставиш някъде, ако не я искаш с нас, но тя идва с мен.

Нощничката на детето беше с цвят на буреносни облаци, а кожата й сияеше, цяла покрита с пухени косъмчета, до нея моята приличаше на кирпич.

— Какво ще си помисли татко й за това? — попитах. — Какво си направила с пистолета? Какъв беше тоя изстрел?

Тя изсумтя.

— Нищо му няма. Само го сплаших. Да знае, че мога.

Превключих на скорост и хванах отново междущатското шосе, което постепенно започна да се пълни с коли. Когато не каза нищо повече, аз се обадих:

— Стреляла си по своя пастрок.

— Стрелях по стената. Извади късмет, че му се размина.

— Божичко, да му се не види! Не ти ли хрумна, че може да извика ченгетата?

— Няма да извика ченгетата. Хич не ще ченгетата да припарват там.

— Господи, каква тъпотия!

— Май предпочитам да псуваш, отколкото да викаш „Божичко“ за туй, „Господи“ за онуй. Толкова ли си падаш по Господа, че трябва непрекъснато да го споменаваш?

Една патрулна кола беше кацнала на някакъв надлез и сякаш ни оглеждаше с равнодушния апетит на бухал.

— Не мислиш ли, че може би трябваше да ми кажеш? Че смяташ да го направиш? Как беше думата, дето я казахме… прямота?

— Щях да ти кажа, ако беше попитал.

— Ти ми каза да не те питам.

— И съм ти много признателна, че не ме попита.

— Това е отвличане. Ще ни погнат яко. — Бях започнал да говоря с абсурден шепот.

Тифани поглеждаше ту нея, ту мен, но вече не изглеждаше уплашена, нито особено притеснена, че е тук.

— Не е отвличане — каза Роки. — Той няма да каже нищо на никого. Ще се радва. Ще продължи да получава чековете.

Поклатих глава и продължих да се оглеждам за куки по пътя и да надзъртам в огледалото за обратно виждане. Микробуси, коли, камионетки, грамадански товарни камиони с по осемнайсет колела се тълпяха в огледалото; блестяха хромирани решетки, потъмнени стъкла ме зяпаха.

— Ти как си я представяш тая работа? — попитах. — Не знам каква е играта тук, Роки, но няма никакъв смисъл.

— Ами, ние с нея ще се установим някъде за известно време. Ще си намеря работа, нещо такова. Сега аз ще се грижа за нея. Скоро ще тръгне на училище.

— На училище? Ти да не си… Господи!

Тя се обърна към мен, галейки бялата коса на момиченцето.

— Помниш ли какво ти разказах снощи? За Вонда. — Роки кимна към сестра си. — Нейната участ ще е по-добра. — Малката също ме изгледа и то с такова недвусмислено подозрение, че я сметнах за доста умна. После се прозя и зарови лице в хълбока на Роки.

— Нали знаеш, ние сме… казах го вече. А нещата, които могат да ни направят ония, дето ни търсят? Сега въвличаш и нея. Помисли ли за това?

Без дори да трепне, тя продължи да ме гледа в очите.

— Ще трябва да повярваш на това, което ти казвам — по-добре тук, отколкото мястото, откъдето идва. И как изобщо ще ни намерят? Подстрижи се. Аз ще си боядисам косата, примерно. А и вече сме трима души. Кой търси трима души?

Свиха ми се топките, когато една патрулка свърна бавно от средната лента. Но мина пред мен и замина далече напред.

— Аз ви возя. Но вие двете сте си отделно. Не сме се уговаряли така.

— Можем да я караме точно както възнамерявахме преди. Само че сега аз ще се грижа за Тифани.

— Казваш го така, сякаш е много лесно, като се има предвид как си се грижила довчера за себе си. Май изобщо не си наясно какво говориш. Май само се надяваш ли, надяваш, че ще стане точно така. А като не стане, улицата ще полети към теб и ще те смачка.

Тифани се пресегна и приглади щръкналите краища на брадата ми. Погледна Роки и каза:

— Като Дядо Коледа?

— Да, миличко. Точно така, Тифи. Като на Дядо Коледа.

Момичето се обърна пак към мен.

— Ти не си Дядо Коледа.

Това ме натъжи още повече.

— А някакви пари взе ли изобщо?

Тя се намръщи.

— Не много. Гари имаше към осем долара, тях взех. Нищо не беше останало дори и за продан, да ти кажа.

— Кой ще гледа сестра ти, докато си на тази предполагаема работа?

Тя близна пръсти и избърса едно мръсно петънце от бузката на детето.

— Може да се хвана на работа някъде, където мога да я водя с мен. Ще ходи и на училище. По дяволите, човече, и най-големите малоумници на света могат да гледат деца.

Закърших ръце над волана.

— Лошо.

— Знаеш ли — каза тя, — колкото повече се замислям, толкова повече не ти разбирам възраженията.

Идеше ми да кресна, но се сетих, че всичките ми възражения засягаха бъдещето, а аз в действителност нямах такова.

— Помниш ли какво каза? — обади се тя. — Е, ние ти даваме възможност, човече. Сега ти нямаш нужда от нас, знам. Но като му дойде времето, може да ти потрябваме.

Тифани издаде тих звук и се сгуши да подремне под мишницата на Роки.

— Ще ви зарежа и двете.

— Добре — каза тя.

Умълчахме се задълго. Вятърът навън свистеше с ритъм на скиор. Небе, покрито с гъсти облаци, отпечатваше хоризонта и ми мина мисълта, че сме буболечки, пълзящи по ръба на света. Каквито и бяхме в известен смисъл.

Продължих да карам на запад, слънцето грееше зад гърба ни, лицата на момичетата започнаха да добиват сънено изражение. Онова старо правило влезе пак в действие. Ти излежаваш своята си присъда, не нечия чужда. Ами след като ти изтече времето, запитах се. Погледнах към задрямалото момиченце, свило юмруче под брадичката си.

— Защо махна заглушителя? — попитах.

Роки вдигна рамене и проследи с поглед нещо през прозореца.

— Реших, че без него ще изглежда по-страшно.

— Била ли си някога в Галвестън? — попитах я.

Тя поклати отрицателно глава.

ДВЕ

Има преживявания, от които не можеш да оцелееш, и животът ти след тях не е пълноценен, дори да не си успял да умреш. Всичко, което се случи през май 1987-а, все още се случва, само че вече е двайсет години по-късно и станалото е само история. През 2008-а аз разхождам кучето си на плажа. Опитвам се. Не мога да ходя бързо, нито стабилно.

Тази сутрин получих бележка. Сесил ми е писал, че ме е търсил някакъв мъж. Сесил е собственикът на мотела, където държа под наем гарсониера и работя като момче за всичко.

Точно оттук и в южна посока бронзовата мъгла сутрин изглежда безкрайна, а тъмният й оттенък ми навява мисли за пясъчни бури, прииждащи отдалеч над водите на Залива: сякаш отвъд хоризонта се простира пустиня и докато гледам как лодки на ловци на скариди, нефтени сонди и супертанкери изплуват от нея, си мисля, че в тази реалност пред очите ми се врязва друга плоскост на съществуване и всичко е натежало от история.

А урокът на историята, мисля си, е, че докато не умреш, най-общо не си истински.

Ала още съм жив.

Сейдж тича в кръгове около мен и лае, но аз не мога да се движа с нейната бързина и затова подхвърлям плюшения жираф на прибоя и я гледам как се мята след него. Тя подскача и се гмурка из плитчините, а аз стоя сам на пясъка. Зората подпалва мъглата и приглушените звуци на птичи крясъци и ниските стонове на корабни сирени раздвижват света. Септември, средата на сезона на ураганите; в небето са се намотали оловни на цвят облаци, които приличат на захарен памук.

2008.

Каква невъзможна година.

Левият ми крак се огъва навън, сякаш непрекъснато се опитва да ми избяга. Тътря се и оставям разкривени следи. Пясъкът в Галвестън е груб и сивкав, изпъстрен с жълти и оранжеви песъчинки; сутрин рано плажовете са почти пусти, Сейдж тича свободно нагоре-надолу по брега с изкорубения жираф в уста. Прокарвам език по порцелановото си чене и венците и си спомням.

Бележката, която Сесил е оставил на вратата ми, е малко самозалепващо се листче, а написаното върху него се разбива в мислите ми като подивяла вълна: Рой, някакво кораво копеле с костюм разпитва за теб. Не си каза името.

Сигурно мога да се върна в стаята, да си стегна багажа и да потърся ново място още по-далече на запад. Струваше ми се невъзможно да ме търсят сега, но нямаше кой друг да е.

Може би двайсет години по-късно някой авер е отворил тефтерите и му е хрумнало да уреди старите сметки. Може би.

Премислям живота си и признавам, че който и да ме търси, едва ли има приятелски намерения. Чувството, че някой ме е взел на мушка, натежава в корема ми.

Бележката ме подтиква да мисля за Роки повече от обичайното.

Сещам се как ми разказваше за себе си в един бар в Ангълтън, а лилавите и зелените светлини на дансинга се плъзгат по блясъка на очите й. Лицето й става още по-живо, докато си спомням как ми разправя разни неща.

Говореше как, като била четири-петгодишна, спала на задната седалка на една кола в гората, където някакъв мъж откарал майка й. Имало много пикали, паркирани около няколко каравани; майка й се върнала чак сутринта — излязла от едната с размазан грим, а мъжът ги откарал обратно вкъщи, без никой дума да каже.

Сейдж изтичва в краката ми и изтърсва кожуха си от водата.

Слизам в залива до изоставения кей, където зареждам капани за раци. Краката ми се вдървяват, а от влажния въздух ръцете ме болят и се вкоченясват като щипци. Понякога, когато купувам разни неща, хората забелязват ръцете ми. Пръстите са разкривени, а кокалчетата ми са издути като мехури.

Бих могъл да избягам, да офейкам.

Но утехата да разхождам Сейдж и да вадя раци от капаните, е едно от малкото неща, които мога да си позволя тази сутрин.

Това са същите плажове, където хората на Кабеса де Вака[13] били принудени да канибалстват, където пиратите Ори, Мина и Лафит[14] се измъквали от закона. Тук Лафит построил крепост с име Кампеш, въртял роби, курви, кръчми и служил като губернатор на острова, докато му се наложило да избяга, когато обстрелял американски плавателен съд. Преди бягството си обаче в четиридневна оргия почерпил Галвестън с уиски и жени в излишък. Докато се разхождам по мъгливите плажове сутрин и въздухът е напоен със сол и мирис на гнилоч, си мисля как това място сякаш още го мъчи махмурлукът от всичко, случило се тогава.

Мисля си как Роки ме държа за ръката и ми разказа за онази кола, когато била малка, и как нещата с този остров са същите. Историите са се превърнали в самото място. Четох един писател да казва, че историите са наше спасение, но това са глупости, много ясно. Не са наше спасение.

И все пак историите спасяват нещо.

Те убиха много от времето ми през последните двайсет години. Повече от половината от тях изкарах в затвора.

Далече нататък сивият кипарис гние на кея, дъските са потрошени и пропадат в месинговата мъгла. Няколко чайки са кацнали по подпорите в края му, изпъчили гърди като мънички президенти. Раци цигулари се разбягват в краката ми. Спокойният ритмичен плисък на прибоя. Виждаш как ветровете се надигат далече навътре в Залива — небето бавно-бавно се размърдва и разпенва. Климатът сякаш затяга болтовете в черепа ми.

Заставам под дока — с килнатите и събрани в средата греди кеят прилича на наводнена църква. Трепвам, когато сключвам пръсти около въжето и изтеглям телената клетка. Тънка пяна облива обувките ми за тенис. Махам райбера и четири сини рака тупват в брезентовата торба, окачена на рамото ми, после пак слагам райбера и мятам кошницата във вълните. Раците се борят и мушкат торбата, дебелият брезент се опъва, а аз се усещам, че тази сутрин и Кармен се върти в мислите ми. Почти долавям онзи мирис на „Кемъл ментол“ и на парфюма й „Чарли“ вместо този задръстен от сол въздух.

Докато се изкачвам обратно, се спирам със Сейдж, защото след разрушения кей — точно зад светещия вал на мъглата — виждам ято бутилконоси делфини да се извиват над повърхността в гладки дъги. Сейдж хвърля играчката в краката ми и пак се изтърсва от водата. Кучето има вид на любопитна кокетка, бяло-червена австралийска овчарка, стройна, с бледо-зелени очи и изплезен език. Задържаме се там още минута, защото се надявам пак да видя делфините, ала не ги виждам. Дюните са обрасли с къпини и бодили, един шлеп изпълзява от мъглата към плавателните канали и поема плавно през полезрението на здравото ми око.

Чудя се защо Сесил е нарекъл този тип „кораво копеле“. Питам се какви ли точно въпроси е задавал за мен.

Бих могъл да избягам.

Или пък да си остана тук и да чакам. Да поема последствията, както казват хората.

Хрумва ми, че това може би ще е добра смърт. И то отдавна просрочена. После учестяването на пулса и бързината на мислите ми преминават в чувство за предпазливо и тотално самоосъзнаване, сякаш се будя.

Подхвърлям напред играчката на Сейдж и се обръщам да погледна разкривените си следи. Превил така гръб и врат, кой би повярвал, че някога бях почти два метра висок? Превръзката на лявото око пък ми придава бегла прилика с пиратите, управлявали някога този бряг.

Сянката ми пред мен е достатъчно разкривена — приличам на някакво източено ракообразно нещо, изпълзяло от приливните вълни. Изтьтрило се някъде от историята.

* * *

След като изпразвам капаните за раци, разхождам Сейдж през няколко паркинга до заведението за понички. Атмосферата в „Най-хубавите понички“ е напрегната също като мен. Роджър се сеща да почеше Сейдж едва след като тя настоятелно побутва крака му с муцуна. Той се вторачва в шахматната дъска, а после в лицето на Дийкън — отпуснал челюст, с очи, затулени от качулката, с дълги висящи ръце и толкова черен, сякаш са го намазали с вакса и са го лъснали. Дийкън не се е навъртал от два дни, а ей ти го днес още на зазоряване. И от вратата вече ме лъхва на джин и пикня.

„Най-хубавите понички“ са наели последното помещение в западния край на едни много малки хали, отцепени от „Сийуол булевард“, и плажовете на други, много по-големи и по-нови хали в южна посока. Пицарията до „Поничките“ затвори преди месеци и тук остана само дрогерия и магазинче за тютюн с местни собственици, затова през повечето дни ветровитият паркинг отпред бе окупиран единствено от пясък и разпилени листовки. Наскоро отбелязахме седмата годишнина от 11 септември и пред заведението има опънат малък транспарант с надпис „НИКОГА НЯМА ДА ЗАБРАВИМ“.

Мисля, че и това е май едно от нещата, които правим тук. Седим си и не забравяме.

— Ще трябва да почнеш отначало — казва Роджър на Дийкън. — От нулата. Връщаш лентата. Струваше ли си според теб?

Поглеждам Ерол, който издухва парата от кафето си на бара и повдига вежда, сякаш тук вътре атмосферата цяла сутрин е била напрегната. Единият от трите кафеника е вече изпразнен, а пепелниците са почти пълни с фасове, което ме кара да се зачудя тия кога ли бяха станали. Шахматната партия изглежда зарязана, а Роджър си е подредил спретната сбирка от фигурките на Дийкън.

— Започни с признанието, че си безсилен — казва му Роджър и пали нова цигара. Прокарва първото дръпване с глътка черно кафе и сгъва дебелите си ръце върху масата. Роджър поддържа малък мустак, подстриган според армейските разпоредби, и лекотата, с която лицето му изразява разочарование, внушава лек намек за тираничност. Не завиждам на Дийкън, чиито зашеметени очи лъщят като лакирани. Отивам при Ерол и оставям торбата с раци на тезгяха.

Роджър казва на Дийкън:

— Започваш пак. Отново и отново. Всеки път, каквото и да ти струва. — Дийкън кимва вяло и една сълза се стича по бузата му. Вдига с две ръце чашата си с кафе и я поднася към устните си бавно, сякаш е вино за свето причастие, а объркването и срамът в погледа му ми напомнят за Роки.

Приведената шия на Дийкън се отразява в стъклената витрина на заведението — разкаяна сянка, сведена над редове понички и сладкиши под флуоресцентните тръби. Мисля си за бележката на Сесил, за мъжа, който задава въпроси, и се питам дали са пратили повече от един човек да ме търси. Аз бих пратил.

Ерол поклаща глава и сгъва вестника, отворен на страницата с конните надбягвания.

— Няма да се върна на хиподрума — казва ми той. — Бездруго там не можеш да се запознаеш с читава жена. — Сядам в едно сепаре между него и масата за шах, Сейдж описва осморки около моите глезени, а после се настанява между краката ми. Дийкън ми кимва и се опитва да се усмихне. Забелязвам, че на челото му има прясна лилава цицина и червено петно в склерата на едното око. Той е израснал тук; беше спечелил някаква стипендия за баскетбол от Тексаския технически университет, работеше нещо в Уол-Март, но тази сутрин усещам, че нещата стоят другояче. Понякога ме нарича „Капитан Морган“ заради превръзката на окото ми.

— Как си, Дийкън? — питам.

— Добре, добре. — Той духа върху чашата си. Така лъха на джин, че миризмата надделява над мириса на кафето, на сладките и дори на цигарите.

Всички бяхме тук заради програмата, макар аз реално да нямах избор — не мога да пия, независимо дали присъствам на сбирките, или не, но продължавах да идвам заради историите. А и това ме изкарваше от апартамента.

Роджър си поглежда часовника и казва:

— Защо да не започваме?

Описва дванайсетте стъпки и пита дали някой иска да сподели нещо. Всички погледи са вперени в Дийкън. Той понечва да заговори, но после вдига юмрук към устата си и поклаща глава. Още една сълза се плъзва безпомощно по бузата му и той казва:

— Не знам дали точно сега, тоест…

Иска ми се да го спася и въздъхвам:

— Аз бих искал да споделя.

Всички са изненадани. Роджър и Ерол се взират в мен.

— Казвам се Рой и съм алкохолик. Вече над деветнайсет години съм трезвеник. — Всички те ми казват „здравей“, все едно се срещаме за първи път, а аз поглеждам Дийкън. — Тази сутрин ти ми напомняш за някого. За едно момиче, което познавах много отдавна. Днес май много мисля за нея. Имаше труден живот.

Брезентовата торба на тезгяха мърда и шава. Идваме тук да разказваме историите си, за да можем да се справим с миналото и то да не ни погълне. Те ме изчакват да продължа.

— Днес мисля за нея. Нещо се случи — тази сутрин получих бележка, която ме накара да се сетя за нея. — За момент ми се струва, че най-сетне ще разкажа всичко от край до край, но се спирам. Те обаче ме чакат да продължа и накрая просто разправям малко за Роки.

Веднъж ми бе казала как пътят от спирката на училищния автобус до дома й бил дълъг и се налагало да минава под стар надлез, целият в безумни графити, където понякога от другата страна на тунела се събирали да пият и да пушат всякакви момчетии и когато били там, тя трябвало да се крие в тъмното, докато си идат и на светлината в пролуката на тунела не се мярка нищо. Веднъж чакала до след полунощ, а щом се прибрала вкъщи, никой дори не забелязал колко е закъсняла. На тринайсет години.

Пелтеча и мънкам, докато обяснявам, и щом приключвам, всички изглеждат объркани, но ми благодарят. Очевидно тази история е от онези, които никой не знае как да приеме. Не могат да схванат смисъла.

А смисълът на историята е в това как тя я разказваше, как извръщаше лицето си, докато говореше и поглеждаше назад, за да види дали слушам. В бавните й отмерени думи.

Знам, че за всички нас — групата „Анонимни алкохолици“ от „Най-вкусните понички“ — личните ни признания позволяват да балираме спомените си, да овързваме годините на деградация и вина в такива управляеми единици, които можем да подредим на лавица, да сваляме и бегло да прелистваме като разкази.

Аз никога не съм разкривал истинската си история.

После Ерол ни споделя как загубил една камара пари на пистата за конни надбягвания през почивните дни. Благодарим му.

Дийкън най-сетне събира кураж да ни каже за стария си приятел, когото срещнал на работното си място и който му предложил да го черпи едно. Той приключва с признанията си и избърсва очи, а ние му благодарим.

Щом привършваме, всеки остава да пийне още кафе. Спомням си за книгата в якето ми. Изваждам тънкото томче и го подавам на Роджър. Роман, който взех назаем — за двама боксьори в Южна Калифорния.

Книгата сякаш заинтересува Дийкън; той я придърпва на масата, вдига я и се зачита в задната корица. Роджър се намусва.

Когато е посипан до лактите с брашно и захар, моряшката му татуировка под левия лакът не се вижда, но точно сега тя представлява размазано синкавозелено петно, смътно подобие на котва, под балдахин от гъсти косми.

Ерол казва:

— Викам, че трябва да си съставим план за срещи с жени. Трябва малко да се вкарате в играта. Кой е с мен?

Дийкън подава книгата на Роджър и пита:

— За к’во, викаш, била?

— За бой — отвръща му Роджър.

Ерол поклаща глава, бутва надолу козирката на шофьорската си шапка и отново разтваря вестника. Той започна да идва на сбирките малко след мен — пристигна от пясъчните равнини и взе да разправя как е прекосявал обширни пустини, ничии земи и замръзналите територии на Канада с влекач, как кръстосвал нагоре-надолу шосетата на югозапад. Гризе си ноктите дори и когато не иска, докато ти говори, а очите му се стрелкат надолу и те молят да го извиниш за този му лош навик. Виждал съм влекача му, но не знам кога за последно е карал нещо с него.

Ерол пак затваря вестника и продължава:

— Трябва да излъчвате безопасност, дружелюбие. Преди всичко те имат нужда да чувстват, че ги изслушват, дори в думите им да няма никакъв смисъл.

— Според мен на определен етап човек предпочита да е сам — казва Роджьр.

Роджьр има три бивши съпруги; купил е заведението за понички към края на последния си запой през 92-ра. Той и Ерол се заговарят за новия ураган, възникнал край Куба преди няколко седмици, който оттогава танцува по крайбрежието на Мексиканския залив. Всеки втори ураган днес получава мъжко име, този се казва Айвън, Изи или нещо такова.

— Лошо ще става.

— Може и да не стане.

— Виждал ли си го как изглежда по новините?

В този момент през стъклената врата влиза Леон и камбанките звънват.

— Извинете за закъснението — казва той. — Кой тук изплаща издръжка?

— Моля те, обърни табелата — отвръща Роджър и Леон се врътва да я обърне с надписа „ОТВОРЕНО“ навън. Когато се доближава, Роджър му казва:

— Мислех, че бившата ти се е омъжила.

— Не е за мен. На някой от вас, момчета, май ще му връчват призовка.

— Какво? — пита Ерол.

Леон се обляга на тезгяха с поничките и изпъва крака, наслаждава се на мига, докато задържа информацията.

— Един тип вънка наблюдава заведението. Паркирал е отсреща на паркинга. Видях го, докато идвах насам по шосето.

Надигам се, а Сейдж ме следва до прозореца.

— Гузната съвест — кимва към мен Леон.

През прозореца в далечния заден край на паркинга виждам самотен черен „Ягуар“. Вътре седи мъж със слънчеви очила и неприкрито зяпа мястото. Няма какво друго да наблюдава по това време.

— Какво има? — пита Роджър.

Дръпвам се назад.

— Той е прав. Оня тип наблюдава мястото. — Отивам при тезгяха и си вземам торбата с раците.

— Какво те прихваща? — пита Леон.

— Нищо. Днес трябва да тръгвам рано — казвам. — Ще боядисвам къщата на шефа, ще я дава под наем.

— Изцъквам с език на Сейдж, тя си взема играчката от балатума и размахва опашка в краката ми.

Всички погледи гледат към мен.

— Ураганът сигурно ще връхлети до няколко дни — казва Ерол, — а той ще си боядисва къщата? Свивам рамене, подминавам тезгяха и влизам в кухнята. Главата ми пулсира, бележката на Сесил пари в мислите ми.

— Ама къде отиваш? — вика Роджър зад мен.

Вече подтичвам, излизам през двойната врата и подвиквам след себе си:

— Излизам през задния вход!

Когато се показвам на алеята зад „Най-хубавите понички“, сърцето ми тупа като обезумяло, но почвам да драпам нагоре по пясъчната дига, която отделя съседния бизнеспарк. Дъхът ми хрипти в топлия въздух. Спомням си как преди двайсет години излязох с куцане от бара на Стан Птитко и хукнах през полето, а зад мен се надигнаха викове, и как се задавих със собствения си език. Внушавам си, че нямам причина да мисля, че човекът в ягуара преследва точно мен, но въпреки това се боя да погледна през рамо.

Не знам как да се справя с параноята си. Да остана или да бягам?

Заради Роки ми се ще да остана.

ТРИ

Далече от големите градове Тексас се превърна в зелена пустиня, целяща да смачка всеки със своята необятност — гиганско дуло, заредено с небе. Момичетата зяпаха, сякаш присъстваха на спектакъл с фойерверки.

В южна посока шосе 45 водеше към северния бряг на острова: препълнено пристанище с лодки във всички цветове на дъгата, риболовни траулери, чиито мрежи висяха от крановете им като мъх от кипариси; бродяги, които се валяха в сенките на палми и телефонни стълбове. Палмовите дървета бяха с орязани листа и приличаха на изгризани гигантски ребра, забити в пръстта. Мършаво куче със сплъстена козина куцукаше по тротоара в тръс, може би тръгнало към остров Пеликан. Тийнейджърки в оскъдни бански от две части седяха по капаците на колите, слънцето блестеше по зъбите им и по хромираните решетки, блестеше по капачките от бутилки, пръснати около автомобилните гуми, и по сплесканите кутии от бира, стъпкани по асфалта. По-големите типове се тълпяха около тях и си подаваха кенове „Хайлайф“ или „Лоун стар“.

Заливът бе тъмносин и опръскан с напалм от километричното слънце, висящо над него. Въздухът, напластен, преуголемяваше слънцето и го посичаше на остриета. Всички имаха щамповани монетки в слънчевите си очила.

Момичета по бикини караха ролери по крайбрежната алея; група скейтбордисти рикошираха с дрънчене от бордюрите и предпазните парапети. Плажни топки хвърчаха и отскачаха в сенките на курортите по крайбрежната линия. Човек можеше да подуши мириса на откритите рибни пазари — с кошниците скариди и варената лангуста с пипер — където грохнали плажни псета тършуваха под масите за черва и черупки.

Следи от историята: стари испански църкви, спичащи се в жегата; бял камък й розови тухли, кирпич, мазилка; тримачтов кораб от 19-ти век, окичен с фалшива гордост, в Пристанищния музей.

Тук човек би могъл да си уреди бъдещето. Да захвърли спомените си в бялата светлина на Залива като листа в огъня.

Момиченцето, зяпнало с уста, бе прилепило ръце за стъклото. То прошепна, сякаш бе тайна:

— Какво е това?

Роки прошушна в ухото му:

— Това е морето, бебчо.

— Какво е то?

— Вода, миличко. Много, много вода.

Кафявите плажове бяха оръсени с изхвърлени на брега водорасли — дрипава линия по прибоя. Роки гледаше хората, надвесени над димящите скари, гледаше почти голите момичета и момчетата, които се влачеха подире им като изгладнели песове. Личеше си, че мисли за друг живот. Много хора на нейната възраст очакваха да живеят вечно и възприемаха живота като някакво унаследено право за безкрайна веселба.

Аз никога не съм гледал на нещата по този начин. Знаех, че това важи и за нея.

От време на време тя изглеждаше измъчвана от собствения си потенциал, както понякога се случва с младите хора, и се забелязваше как тишина замрежва очите й, а уязвимото й лице забравяше да играе роля и изглеждаше просто зашеметено от объркване и угризения, докато чертите му отново не се подредяха по онази провинциална гордост, която не би признала ни объркване, ни угризения. Това също го знаех.

Чудех се какво да я правя.

Не разбирах напълно защо съм тук, и знаех, че няма да се задържа дълго.

Разумно и дори милосърдно би било да им взема хотел, да го платя за няколко дни и да се разделим. Но ми бе трудно да погледна малката и да не ме обземе пристъп на още щедрост. Именно поривът е нещото, което ни прецаква и кара да плащаме чужди дългове.

Мъже на средна възраст носеха под мишница дъски за сърф. Туристически автобуси залитаха като пияници покрай ъглите.

Мястото се бе променило. Когато бях идвал с Лорейн, не беше така разработено. Тогава наехме наколна къща на брега, а градът беше по-скоро градче. Печахме скариди, панирани в бирено тесто, и се чуквахме с текила. Пушехме заедно трева във ваната. Тя казваше, че ни е най-хубаво, когато между нас не е сериозно, затова нямало смисъл да става сериозно. Струва ми се, че никога не успях да го повярвам. Веднъж Лорейн каза, че бракът бил социален конструкт, който превръщал удоволствието в делово съглашение. Опитах се да го приема спокойно. Тя беше много по-млада от мен — с девет години — но ме подтикваше да искам да започна нормален живот, да стана заварчик или нещо такова, да мирясам и да заживея с нея, въпреки че все казваше: „Дали си струва?“ и „Защо да разваляме всичко?“

Понякога си представях какво ли щеше да бъде? Вечер — вкъщи, домашни ястия. Да имаш няколко бебешока, да ги гледаш как растат. Сега си мисля, че не бих възразил да се пробвам, бих рискувал.

Двете момичета само гледаха през прозорците, от време на време малката ахваше, стремглаво обръщаше личице към Роки и посочваше нещо.

Стигнахме чак до края на вълнолома на запад, после се върнахме и те огледаха още веднъж същите неща с все така неугасващ ентусиазъм. Опитвах се да открия мястото, където бяхме наели онази къща преди толкова много години, но мисля, че там сега се издигаше курортен комплекс от камък и стъкло. Или просто не я намерих.

Избрах мотел на няколко преки северно от един плаж, разположен в залив на шосе ФМ 3005. Той имаше Г-образна форма, паркингът в центъра му беше пропукан от здрави стебла на избуели папури и бурени. Стените му бяха от стари тухли, боядисани в бебешко синьо; беше едноетажен, с плосък покрив, а по-късата му страна стърчеше и завършваше със стъклена рецепция до стар навес във формата на художническа палитра. Табела с надпис „ЦЕНИ ЗА СЕДМИЦА“ висеше под по-голяма вертикална табела, на която със сбити букви беше изписано „ИЗУМРУДЕНИ БРЕГОВЕ“. Пред паркинга, близо до улицата, една подкастрена палма се извиваше към земята, приведена над купчина пожълтели листа.

Изключих мотора и казах на Роки:

— Двете сте ми племеннички, става ли?

Тя кимна:

— Ти си брат на майка ми.

— Тя къде е сега?

Тя се замисли.

— Във Вегас.

— А баща ти къде е?

Тя сви рамене.

— Умрял е на нефтена платформа. Съборило го е въже зад борда. Познавах един такъв.

Паркингът беше пуст, без да броим две коли с огънати антени и ръждясали решетки, едно комби, подпряно с две резервни гуми, и мотоциклет, паркиран над тъмна локва бензин. Едната редица прозорци бе облепена с алуминиево фолио. Това беше място за хора, които няма къде другаде да отидат — мотел, в който случайният гост се регистрира, за да извърши самоубийство, където хората са твърде погълнати от личните си провали, за да обърнат кой знае какво внимание на останалите.

Задържах вратата да влязат момичетата. Три малки вентилатора бяха наредени около рецепцията и жуженето им се смесваше със стържещия рев на един четвъртит климатик, натикан в дупка на стената. Роки хвана сестра си за ръка и двете се загледаха във витрината с туристическите брошури.

Чувах включено радио или телевизор от една странична стая — някой дърдореше нещо за либералите. Дръннах почернелия звънец на тезгяха.

Тифани не спираше да си върти главата и да зяпа всичко наред — тавана на копки, избелелите тапети с десен на миди, степания розов килим. Бас държа, че за нея климатикът беше нещо необяснимо.

От стаята зад рецепцията излезе жена. Плътта й беше толкова съсухрена и обезводнена, все едно я бяха опушвали в камера за месо. Кожата й, изпечена от слънцето до цвят на златен дъб, висеше върху стърчащите кокали. Катеричосива коса. Очилата й бяха залепени със скоч по средата; тя ги бутна с пръст на носа си.

— Какво ще обичате?

Погледна момичетата зад мен. Двете дълбоки бръчки около устата й сякаш се врязваха чак до кокала.

Листът с цените, закрепен с лепенка на стената, показваше сто и петдесет за единична стая на седмица.

— Ще вземем две единични — казах. — За по седмица всяка.

Тя кимна с глава.

— Те ваши ли са?

— На сестра ми. Племеннички.

— Каква е сладурана!

Роки застана до Тифани и й каза да поздрави, но малката се сви засрамено зад краката й.

— Как се казваш, съкровище?

— Кажи й как се казваш, сладичката ми.

Момиченцето се позасмя.

— Казва се Тифани — обяви Роки.

— На колко години е?

На три и половина.

Усмивката на жената разкъса лицето й. Умувах как ли е изглеждала, преди слънцето да й бе причинило това.

Дочувахме радиото от съседната стая. Бях разбрал, че е радио, защото в предаването се обаждаха слушатели, в което някакъв мъж тъкмо разискваше Новия световен ред и Белега на звяра. Часовникът с формата на морска звезда на стената беше спрял на единайсет и двайсет.

Тя поиска да види шофьорската ми книжка и аз плъзнах към нея фалшификата заедно с две стотарки и пет двайсетачки.

— Още 24.67 за таксата.

Дадох й още две двайсетачки и я загледах как попълва картата. Ръката й трепереше, докато пишеше с молива, а едното й ухо сякаш продължаваше да улавя гласовете от радиото.

— В сигурни ръце сме — каза тя, килвайки глава към другата стая. — Все пак сме независимият щат Тексас. Ако Обединените нации ни нападнат, ние ще сме тия, дето ще отвърнат на огъня.

Опитах се да се усмихна, но направих такава физиономия, че тя се намръщи.

— Ние сме от Луизиана — казах.

— Гледай ти. — Тя продължи да пише в бланката. — Луизиана принадлежи на католиците.

Погледнах Роки и казах на жената:

— Е, добре.

Тя ми подаде листа заедно с два ключа за стаите, всеки окачен на ключодържател гумено сърфче.

— Деветнайсета и двайсета, ей там отвънка, точно срещу паркинга. Аз съм Нанси Ковингтън. Ако ви потрябва нещо, винаги съм тук.

Благодарих й, но изражението й подсказваше още нещо.

— Само да кажа — додаде тя. — Добра приятелка съм с доста полицаи. Само да кажа… Внимавайте какво става по стаите.

С Роки се спогледахме и двете момичета се усмихнаха на жената.

— Божичко, каква сладуранка. Ти сигурно си най-голямото сладурче, идвало някога тук.

— Дано си остане такава — каза Роки и двете се разхихикаха.

Стаите ни бяха съседни и във всяка имаше тъмнозелен килим, подходящ за всички сезони, маслени картини, изобразяващи плажа, скрин за дрехи от имитация на дърво, нощно шкафче и масичка. Миришеше на плажно масло и на пот. Тапетите бяха със същия десен на миди с прасковен цвят, като тези в приемната, но в моята стая бяха разлепени по краищата и навити от влагата. Кранът над умивалника се тресеше и тракаше продължително, когато го завъртиш, а в ъглите на мивката се виждаха кафяви петна от вода. Големите климатици и в двете стаи бяха навряни в издълбани за целта дупки под прозореца, пердетата бяха дебели, морскосини и с найлоново покритие, което спираше слънцето като тухлена стена. Имаше дори кабелна телевизия.

Тифани седна на тяхното легло и скоро бе увлечена от шоу с марионетки и картонен декор. Гледах как Роки разопакова раниците и подрежда дрехите на сестра си в чекмеджетата на скрина. Когато приклякаше, полата й се опъваше по задника и усещах как кръвта ми живва и ликува възторжено в негова чест.

Но в обстановката все още присъстваше някакъв фалш. Сякаш и двамата се преструвахме за нещо и не желаехме да говорим за него.

— А сега какво? — попита тя.

Замислих се.

— Да кажем, че трябва да пообиколим магазините.

— Ъм…

— Не се безпокой — казах. — За моя сметка.

Бодна ме тлеещо безпокойство — стари тревоги, събудени от доброжелателства, насърчаване на определени зависимости.

— Не трябва да плащаш за нас, Рой.

— Парите нали са за харчене, няма да си ги нося на оня свят.

Изглежда не можех да се спра. Имах адска нужда да пийна — сигурно за да потисна онези инстинкти, които ми подсказваха да спра да пилея пари и да престана с тоя театър. Да ги зарежа сега.

* * *

Намерихме магазин на „Джей Си Пени“ в един мол и изчаках тя да си избере някакви дрехи. Моловете ме изнервят, хората така напират да купуват, а и ден след ден там сякаш забелязваш все повече дебелаци.

Гледах как Роки комбинира една пола с блуза, а едри жени се клатушкат като патици между щендерите, ровят из закачалките, оглеждат етикети, захвърлят навсякъде панталони, без да ги сгъват — изглеждаха ми подпухнали, нещастни и алчни да харчат.

Открих, че всички слабохарактерни хора страдат от една и съща обсесия — вманиачават се по идеята за задоволяване. Където и да отидеш, мъжете и жените са като гарги, привличани от лъскави предмети; за някои от тях лъскавите предмети са други хора. То по-добре да се закачиш за дрогата.

Понякога става толкова риятно, толкова подредено, че докато се усетиш, си се покварил.

Така се случи с Лорейн и мисля, че донякъде същото стана и с Кармен. Аз негодувах срещу това.

Роки си избра пола, блуза и бански костюм от две части, а след като я насърчих, се върна за две потничета и чифт джинси. В една дрогерия „Кей енд Би“ намерихме четки за зъби и прочее, освен това си купих електрическа машинка за подстригване. Обядвахме недалеч от хотела до крайбрежната дига в някакво заведение от протрито дърво и бетонни стени с избледнели рисунки на морски животни. Докато ядяхме във вътрешния двор, до дигата се събра група тийнейджъри, които пушеха и позьорстваха. Роки прегърби рамене и извърна лице от тях. Отхапа само няколко хапки от чийзбургера си.

Тифани си изяде пържените картофи с фин маниер. Роки поглеждаше ту сестра си, ту тийнейджърите — като че ли не искаше да ги гледа, ала не можеше да се въздържи. Ровичкаше из храната си, поглеждаше към хлапетата, после рисуваше с клисав картоф шарки в кетчупа.

Прокарах два бургера с един „Будвайзер“, отпуснах се малко назад и издишах горещия солен въздух, събрал се в дробовете ми.

— Как ти се струва? — попитах я.

— Ъ? — Тя си изпусна картофчето. — Исках да кажа, благодаря.

— Как ти се струва тук? Нормално ми изглежда.

— Става.

— Бас държа, че на нея плажът ще й се хареса.

— Да. — Тя скръсти ръце на масата, наведе поглед към Тифани и усмивката й замръзна.

— На бас, че можеш да си намериш някъде тук работа като сервитьорка. Сладка си. Ще те вземат.

— Може би.

Един сервитьор с провиснали къси гащи започна да прибира чиниите ни и попита Роки дали нейната е свободна. Тя каза не, но аз поръчах да опаковат храната. Когато той се отдалечи, Роки едва повдигна лице, заета да мести промазаната с восък покривчица.

Огледах стените: опънати рибарски мрежи с накичени пластмасови раци и лангусти, един марлин[15], монтиран над входната врата, вестникарски статии в рамка от урагана през 1900 г. Миналото тук постоянно излизаше на повърхността, а тя непрекъснато се пропукваше.

— Какво ти има? — попитах.

Тя изглеждаше обидена.

— За какво говориш?

— Цупиш се.

— Не знам. Искам да кажа, просто понякога ме прихваща. — Очите й блеснаха, щом го каза. — Преди се справях добре, много не му мислех. Просто всичко това… Нали разбираш.

— Да.

— Просто… всичко след снощи…

— Ще се оправим. Никой няма да ни намери.

Тифани бързо вдигна глава и заби пръст в брадата ми.

— Намерих ви!

— Знам — каза ми Роки. — Тоест знам, че си прав. Просто така стоят нещата. Сега и после, предполагам. Не е много честно. — Тя си избърса окото и прехапа устна. — Просто се питах дали за мен нещо ще се промени.

Замислих се над проблема й, извадих една цигара, чукнах я в масата и казах:

— Не изглежда честно, защото е напълно случайно. Но точно заради това е честно. Схващаш ли? Честно е, колкото е честна лотарията.

— Глупости, Рой, и това трябва да ме успокои?

Запалих цигарата и се отдръпнах от масата, за да мога да си изпъна краката.

— Да — казах.

— Не и мен. — Бузите и носът й пламнаха в яркочервено и тя примигна, за да спре сълзите.

— Виж обаче. Нещата са двупосочни. Утре например можеш да забогатееш или да се влюбиш. — Не съм го вярвал никога, но се опитах да прозвуча убедително.

— О, да! Сигурна съм!

Тя взе да сгъва и разгъва покривчицата и се загледа над дигата към океана. Изглеждаше съвсем мъничка, твърде млада и крехка на фона на червените раздиплени облаци и златистото небе. Гледах как Тифани рисува в кетчупа си с пръсти. Тя вдигна очи към мен, после погледна изпоцапаните си ръце и се засмя, осмука си пръстите и пак бръкна в кетчупа.

На прибиране купих вестник, та Роки да прегледа обявите. Исках тя отново да започне да мисли за бъдещето, най-вече защото смятах, че така ще е по-лесно да ги оставя. Тифани взе да клюма още щом се прибрахме в мотела, а Роки едва гледаше от умора, затова се прибрах в стаята си.

Празна каса от шест бири стоеше до бордюра, сякаш чакаше автобуса. Отсреща зад паркинга мъж без риза седеше на стъпалото пред една стая и си държеше главата с ръце.

Затворих вратата. Преди да включа машинката, извадих ножа и отрязах косата си отзад на тила. Задържах я в ръка за момент, защото се изненадах колко е дълга, и почувствах как сякаш изгубих част от себе си — оказа се по-важна, отколкото предполагах. После я хвърлих в боклука и пуснах машинката. Нагласих я на дължина шест милиметра и си остригах главата. Използвах същата дължина за брадата и така челюстта и скалпът ми се покриха с еднакво по дължина сиворусо стърнище.

Погледнах се. Отражението ми винаги е било такова, каквото знаех, че е, но никога съвсем онова, което очаквах. Този път обаче беше брутално — големи участъци оголена плът, малък закривен нос, една цепка за уста и широка четвъртита брада. Цял живот сякаш смътно съм очаквал да видя някакво друго лице извън тази неприветлива маска, която веднъж Лорейн сравни с тотемен стълб на индианците чоктау. Сравнението бе вярно, когато бях млад, и още по-вярно сега с издълженото ми чело и с коса, отдръпнала се по него назад от двете му страни и с връх по средата, с унилите ми очи и отпуснати бузи. Очите ми се сториха странни. Тъмнокафяви, раздалечени, сякаш по-големи без всичката тая коса. Доколкото помня, си мислех, че истинското ми лице не се вижда, че вътре в мен има друго лице с по-гладки, по-чисти черти, по-изсечена челюст и римски нос — бюст на някой центурион, завладял древния свят. Вече четирийсет години бях с едно и също лице, а някаква част от мен все още очакваше да види онзи другия в огледалото.

Прокарах длан по четинестия си скалп и се замислих за пациентите, лекувани с химиотерапия.

Спрях телевизора и се изтегнах в леглото. Мокри петна покриваха тавана като мънички континенти, които никой никога не е картографирал, и си представих как в гърдите ми разцъфват водорасли като канонада от фойерверки.

Замислих се колко ли зле щеше да стане и какво щеше да е, като се влоша.

Бях сложил колта и взетия от Роки пистолет заедно с парите си в сейфа, който държах на дъното на войнишкия си чувал. Изстреляният куршум ми изглеждаше по-привлекателен, отколкото болестта, но проблемът със самоубийството беше, че след него няма връщане назад. А и откровено казано, то ме плашеше, макар в живота си да съм вършил неща, от които ми се изправят косите.

Да се напивам до смърт в Мексико също ми изглеждаше атрактивно.

Обаче и в двата случая иронията не ми даваше мира. Аз бях този, който оцеля в онова фоайе. Защо единственият мъж, който излезе тогава от къщата, е същият, който бездруго се подготвяше да умре?

Странно, но не изпитвах порив да отмъстя. Което никак не ми подобаваше.

Дори мисля, че някаква част от мен се радваше, задето приключих с всичко — с комарджиите, с наркоманите, със Стан Птитко и арменците — сякаш отдавна бях предусещал, че ще се случи, и това беше истинската причина да променя самоличността си.

Бях вън от играта.

Чувах как навън жужат насекоми. Светът започна да потъмнява, червени и сини светлини се запроцеждаха през завесите — цветове, които ми напомниха за един уличен ъгъл в Хот Спрингс преди години; шепотът на буболечките и океана се смеси с работата на климатика. Зад прозореца се чу женски глас, смях, после някой се препъна и се счупи бутилка.

Затворих очи и видях Кармен, която ми се усмихва през рамо. Лорейн, която ме драска по тялото. Спомних си как на уличния ъгъл в Хот Спрингс червените и сините светлини се отразяваха в една локва, а аз седях на бордюра като онзи мъж отвън на паркинга. Коленете ми стърчаха, главата ми висеше между тях, а кокалчетата на ръцете ми бяха окървавени.

Номерът от поправителното училище: да нагрея четка за зъби над пачка кибрит, докато успея да отскубна косъмчетата и на тяхно място в размекнатата пластмаса да забия бръснарско ножче.

На седемнайсет, когато работех като барман при Робишо, един дребничък старец пи цяла вечер самичък, не говори с никого, а към полунощ се катурна от столчето. Разби си главата и умря там, в краката на всички.

Отворих очи.

Тук нищо не е дълготрайно. Солта разяжда всичко, излющва боята, покрива калниците с ръжда, руши стените. По миризмата усещах, че стаята е просмукана с нея, а във водните петна по тавана съзирах градове и поля, проядени от ерозията.

Тук си, защото все някъде се намираш. Кучета дишат тежко по улиците. Бирата бързо се стопля. Последната нова песен, която харесваш, е излязла много, много отдавна и вече изобщо не я пускат по радиото.

На вратата се почука срамежливо, претърколих се и станах. На студената луминесцентна светлина стоеше Роки по фланелка и оскъдни сини шорти, които оголваха целите й крака. Беше се прегърнала с ръце, по носа и бузите й бе избила руменина, а очите й бяха зачервени.

— Рой…

Тя влезе, а аз затворих вратата и светнах лампата. Седнах насреща й на леглото. Тя вдигна колене и сви краката си върху стола, разкривайки гледка, заради която трябваше да внимавам и да насочвам погледа си леко встрани от нея. Тя подсмъркна и обгърна колене с ръце.

— Какво има?

— Какво си направил? Всичката ти коса я няма.

— Какво става?

— Нищо. Мислех си…

— Бавно загряваш.

— Да. — Тя се подсмихна, подсмръкна и отметна рус кичур от челото си. — Просто мислех. Мисля си… ти на колко години си?

— На четирийсет.

— А аз съм на осемнайсет, човече. Това нищо не е. Нали? Без значение какво се е случило досега.

— Осемнайсет години наистина нищо не са. Имаш време да започнеш живота си отначало още три-четири пъти, ако решиш.

Щом й го казах, сякаш за първи път се почувствах твърде млад да умра. Най-смотаното оплакване.

Замислих се как всички разправяха същото, когато отидех да ги видя с надянати ръкавици и бухалка в ръце. Чакай, чакай! — казват. Почакай.

Очите й бяха подпухнали, а носът й — протрит от търкане. Обърна лице към прозореца, където струни от светлина се бяха изпънали по завесите, и погледът й се съсредоточи върху нещо зад тях.

— Говори ми, Рой. Имам нужда да чувам нещо.

Нищо не казах. Не можех да спра да се пуля в бедрата й. Желанието винаги изглежда някак унизително.

— Ти с какво се занимаваше, като беше на осемнайсет, Рой?

Извадих цигара, предложих една и на нея. Запалих и двете и казах:

— Работех в един бар и въртях машинации с незаконни залози из Юга — предимно из Луизиана, Арканзас и Мисисипи.

— Какви машинации?

— Залагаш пари на коне, за да объркаш шансовете на букмейкърите.

— А…

Още звуци нахлуха отвън, а нашият дим се виеше и разсейваше на фона на избелелите острови по тавана. Музика от радиа на коли на една пряка оттук, жена надолу по тротоара крещеше на някакъв мъж за от-го-вор-нос-ти и натъртваше всяка изречена сричка.

— А как се хвана с това? — попита Роки.

Свих рамене.

— Трябваше да се запиша в морската пехота.

— О, така ли? — Тя скръсти крака и застана лице в лице с мен. Носът и бузите й бяха целите в светли лунички, а от влагата очите й изглеждаха още по-широко отворени. — Какво стана?

— Когато навърших седемнайсет, взех автобуса, за да отида до наборния център. Отидох. Седях вътре два часа. Имаше много момчета. Бяха дошли с майките и бащите си и носеха кърпени джинси като моите. Окърпени ризи. Ръцете им бяха целите в мазоли от полската работа. Майките и бащите не бяха успели да изстържат цялата мръсотия от себе си. Гледах как мъжете ги записват и разговарят с родителите. Това им бе работата. С момчетата почти не говореха, а само повтаряха на родителите: „Ще го научим на това, ще се научи на онова, ще се върне мъж. “ Нали разбираш. Не ми хареса, че говорят само с родителите. Не ми хареса как момчетата стояха встрани като коне за продан. И без това мислех да се заловя с нещо. С нещо друго.

Млъкнах и изправих в ръка цигарата си — тя димеше и приличаше на кулите на рафинериите, които се възправяха оттатък езерото — там, където израснах.

— С какво? — попита тя. — С какво смяташе да се захванеш?

— В Бомон имаше едно място, където майка ми е работила, преди да се родя аз. Много ми беше говорила за него. Бар, който се казваше „При Робишо“. Разправяше за стария й тамошен шеф, Харпър Робишо, и какъв страхотен пичага бил. Той беше от типа „мъж сред мъжете“. Казваше, че е пяла там понякога. А после наистина запяваше. Вкъщи.

— Добре ли пееше?

— Да. Допускам, че е престанала, когато съм се появил аз.

— И ти какво направи?

— Излязох от онзи наборен център, взех друг автобус за Бомон и намерих онова място. „При Робишо“. Всъщност се казваше „При Робишо край мочура”. Влязох вътре и намерих оня мъж, за когото говореше тя, Харпър — той беше собственикът. Трябваше да го изчакам. Беше един такъв мощен съмнителен тип, но пък особено дружелюбен, имаше много приятели. Казах му коя е майка ми и той го прие много любезно. Разпита ме как е тя, доби тъжен вид, щом му казах, че е починала. Попита ме какво искам, и аз отговорих „работа“. Така почнах. Поработих в този бар и когато той реши, че ми сече акълът, ме сложи да въртя далаверите със залозите.

Тя пушеше и чоплеше един нокът на крака си.

— Преди да отидеш в този бар, с кого живееше?

— С господин и госпожа Бийдъл. Те управляваха груповия дом.

— Майка ти вече я нямаше?

— Тя беше умряла преди години. Разболя се.

— От същото, от което и ти ли?

— Не знам. Може би.

Загасих цигарата и проследих кървавочервената линия по перваза на пода, проядена от солта. Мери-Ан не се бе разболяла или поне не от моята болест. Когато бях на десет години, хората на моста на Ай-10 казаха, че й подавали ръка, тя обаче просто скочила. Дори не извикала, казваха. Един-двама притичали до парапета и я видели как пада с разцъфнала около нея рокля от петнайсет метра височина.

Често съм си представял как падам. Твърде дълго изглеждаше това падане, без да издадеш нито звук.

— Ами татко ти? — попита Роки.

— Свестен беше. Бил е морски пехотинец. В Корея. Умря. Но не в Корея. В рафинериите. — Свих рамене. — Беше много отдавна.

Чак когато прехвърлих двайсетте, осъзнах, че Джон Кейди трябва да е знаел, че не съм негов син. Той беше висок метър и седемдесет и три, а на петнайсетия си рожден ден аз бях се източил до метър и деветдесет и два и не бях тъмнокос като него или Мери-Ан, нито брадичката ми бе като техните, но той никога не бе искал да го наричам другояче освен „татко“.

— Този тип — Робишо, явно си го харесвал? Пролича си ти по това как говореше за него.

— Да, сигурно доста съм го харесвал. Той страшно се изненада, когато ме срещна за първи път.

— Защо?

Завъртях очи и въздъхнах, но не ми бе неприятно да разказвам тия неща, които никога не съм разказвал на хората. Започнах да си свалям ботушите.

— Ами… — изсумтях. — Той беше едър мъж като мене и в действителност много приличаше на мен. Същото лице. Изненада се, че имаме еднакви лица.

— Приличал е на теб?

— Ама направо.

Тя се позамисли, но ми се стори, че не ме разбра.

— Странно — каза тя. — Що за човек беше той?

— Умен. Хората го харесваха. Въртеше добър бизнес с италианците по крайбрежието горе в Ню Орлиънс и с много рокери в Арканзас и Тексас.

— Хм… Какво се случи с него?

— Някой го гръмна.

— Гръмнаха го?

— Това казвам.

— Съжалявам, Рой.

— Няма нищо.

— Извинявай. — Тя угаси цигарата си, пъхна ръце под бедрата си, протегна крака и мускулите им се изопнаха като корабни въжета.

Почесах се по коляното и опипах новото си лице, поотпуснатата кожа.

— Аз май наистина оплесках нещата — каза тя.

— Не е нужно да го възприемаш по този начин — казах. Станах и отидох до мивката, пих вода от крана и си изплакнах очите — в огледалото лицето ми вече придобиваше обикновен вид.

Тя надникна през рамо към мен.

— Убивал ли си хора и преди, Рой? Освен онези мъже в къщата.

Избърсах лицето си и се върнах.

— Двама-трима.

— Как се чувстваш заради това?

— Остави ме на мира.

— Извинявай. — Разочарованието в погледа й леко ме бодна. Смъртта превръщаше всичките ми навици и постоянни привички в ненужни. Определени модели на поведение се променяха. Например това, че много дърдорех. — Чувствам се, както се чувства войникът — казах. — Хората, които пречуках, не бяха невинни кибици. Не бяха хора, дето сами не са се докарали до това положение. По-скоро го възприемах така: те създаваха ситуация и от мен се изискваше да се оправя с нея. Каквото повикало…

Тя подсмръкна, издиша през устата и стисна пръстите на краката си.

— Мислех, че ще ни зарежеш тук.

Не отговорих. Останах прав, та да се досети да си отиде в стаята.

— Ако ще ни зарязваш, можеш да ми кажеш. Разбирам те. Разумно е. Дори да си болен, не е разумно да се мотаеш наоколо. Не съм луда, нищо ми няма.

— Ще си намериш работа. Ще се грижиш за Тифани. Ще спечелиш от лотарията.

— Преди малко я гледах там вътре и нещо си въобразих, че ще ни зарежеш, замислих се каква гадна каша забърквам винаги. Дори с факта, че тръгнах с оня тип Тоби. Той беше обратен. Мислех си, че нещата ще потръгнат. Ама че каша. — Тя се вгледа в тлеещата цигара. — Обаче знаеш ли, още от самото начало си е било каша и нищо друго.

— Още няма да тръгвам — казах.

— Е… — въздъхна тя. — Тая каша не е твоя, пич. Моя си е.

— Ще се оправиш.

— Преди да избягам, там нищо не се променяше, знаеш ли? Само дето вечно беше горещо. Същите поля, същата трева. И нямаше какво да правя. Виждах остатъка от живота си. Ден след ден — все същото.

— Познато ми е — казах, но докато го произнасях, трепнах и се ядосах на себе си, че съм се разприказвал пред нея, ядосах се заради чувството, че ми се иска да говоря с нея за онези пусти поля и жарещото слънце, за Лорейн и Кармен. Искаше ми се да кажа нещо за тях, ала не знаех какво.

— Докато гледах ония хлапета днес там, на плажа… — промълви тя. — Постоянно си мислех, че просто искам истински живот.

— Всичко в живота е истинско.

— Разбираш за какво ти говоря. Искам и Тифани да го има. На някакво нормално място.

— Значи точно това ще се случи.

Лицето й беше изсъхнало. Тя се ухили и очите й се присвиха.

— Толкова шантаво изглеждаш, като ти я няма косата.

— Самичък не се познах. Това сигурно е добре.

Усилих климатика, той забумтя още по-силно и стъклото на прозореца задрънча. Казах:

— Трябва да поспиш. Утре ще измислим нещо друго.

Тя ми протегна ръка да й помогна да стане, за миг ми отправи премрежен, игрив поглед и това ме разтревожи. Тя го усети и се спря, а после се запъти към вратата с много бавна крачка. Не можех да престана да я зяпам в шортите, които от седенето се бяха впили в нея.

Тя се спря и каза:

— Ако искаш да си тръгнеш, давай. Няма проблем. Ти направи много за нас, Рой. Можеш да продължиш. Ние ще се оправим.

Отворих вратата с думите:

— Може и да си тръгна.

Мъжът, който седеше преди на стъпалото, се беше преместил на една полянка до тротоара и се бе изтегнал близо до уличната лампа. Комари се рояха в светлинната тента до него.

Преди да влезе в стаята си, тя пак се обърна към мен и понечи да каже нещо, но се въздържа.

— Ако съм тук сутринта, значи още не съм си тръгнал — казах.

Затворих вратата. Щом отново останах сам, ме загриза безпокойство. Прехвърлих всичките телевизионни канали четири-пет пъти. Сгънах всичките си дрехи и ги подредих в шкафа една по една, после ги извадих и пак ги сложих във войнишкия си чувал. Разглобих своя.380-калибров колт и го почистих с молив и парцал. Чувствах, че сякаш нещо ми липсваше, нещо трудно определимо, ала забележително с липсата си.

Усещах, че съм си навредил от многото приказки.

* * *

Изглежда че в „Изумрудените брегове“ си имаха няколко постоянни клиенти. Комбито върху резервните гуми принадлежеше на семейството от стая номер 2. Особнякът с мотоциклета беше облепил прозорците си с алуминиево фолио в номер 8. Старият модел крайслер върху изпочупените трупчета, чиято предница бе наклонена надолу като на спортна кола, беше на две възрастни жени, които си деляха стаята с номер 12. На сутринта един тип отсреща, седнал на сгъваемо столче, обръщаше наденици върху малка скара на въглища, която разнасяше навсякъде мазен, лютив дим.

Беше стар тип с вид на бандит — с кърпа на главата, сандали и потник с реклама на бира „Корона“. От миризмата огладнях, приближих се и видях, че до краката му има малък стек картонени чинии.

— Това е закуската, която се предлага тук, човече. Аз съм Ланс.

Той извади една чиния и пусна в нея две наденици.

— Тук ли работиш?

— Всъщност не. Едно време бях женен за Нанси — онази там вътре. Жената, дето ви регистрира. Дава ми да живея тук. Харесва й да правя закуска сутрин за хората. Нямат кухня и затова ползвам скарата.

— Ясно. Благодаря.

— Тя каза, че си с две момичета. Могат и те да си вземат, ако искат.

Чух да се отваря врата и две деца от номер 2 излязоха, а след тях и баща им. Косата му стърчеше, беше зачервен и подут, очите му, кървясали, лъщяха.

Първо ме огледа от глава до пети.

После плесна момченцето по тила:

— Не пререждай сестра си! Остави я да си вземе.

В утрото хлапетата изглеждаха още замаяни и примигваха, сякаш току-що бяха изпълзели от пещера. Ланс се ухили насреща им и прехвърли по две наденици в чиния първо за момичето, после и за момчето.

Тъкмо дояждах моите.

— Сега се прибирайте — каза мъжът на децата.

— Мама каза и за нея да вземем.

— На нея не й трябва наденица. Кажи й, че аз така съм казал. — Той пое чинията от Ланс и проследи с поглед децата до стаята. Имаше едро лице — и издължено, и широко, малко подскачащо камъче вместо брадичка и дебел, загладен врат, който заличаваше линията на челюстта му. Косата му беше поизрасла и чорлава, облечен бе с потник и спечени, овоняни джинси, опънати от шкембе като едро гюле, заради което гърбът му се беше огънал навътре.

— Добрутро — поздрави Ланс.

— Мда, утро си е — отвърна мъжът и отхапа половината наденица. „Много съм корав“ даваше да се разбере с това. Имаше параноични, празни очи. Навремето е бил най-голямото куче в малкия двор, но сега бицепсите му бяха омекнали и замязали на бедра на старица.

— Няма нищо на „Керкенез“, току-що го разбрах — каза ми той. — Стана издънка.

Погледнах Ланс, а после мъжа.

— Нямам представа за какво говориш.

— Нефтена платформа край брега. Слязохме тука, щото трябваше да се кача на една такава на „Ситиз Сървис“. Обаче пристигам аз, а тия разправят, че изобщо не са ме наемали. Казах, че съм получил писмо. Те ми викат, в писмото не пишело онова, дето го пише… — Той погледна Ланс, за да потърси застъпничество от него. — А аз го държа в ръка! — Дояде надениците си и остави картонената чиния на паркинга.

Забеляза ме, че посягам за цигарите.

— Да ти се намира излишна?

Дадох му.

— Ти откъде си? Реших, че сигурно работиш на нефтена платформа.

— Не, на почивка съм.

— Откъде си?

— От Луизиана.

— От коя част?

— Ню Орлиънс.

— Жал ми е за тебе, пич. Бил съм там. Само дъжд, католици и чернилки.

— Някои хора ги поглъща — казах. — Трябва да знаеш кое как е.

— Познавах едно момче от Ню Оряиънс. Простреля се в бедрото. Момчето беше глупак.

— Сигурно заради това са го накарали да се махне.

Челото му се набръчка, докато се мъчеше да загрее какво му казвам. Усетих, че е излязъл още един тип, оня с мотора от номер 8, с прозорците, облепени с алуминиево фолио. Беше млад и кльощав, с дълга коса, стоеше малко по-назад и ни гледаше през големи слънчеви очила. Другият мъж продължаваше да ме зяпа, опитвайки се да схване какво точно казах, за да го обидя.

— Ти колко деца имаш в оная хотелска стая? — попитах подигравателно.

— Само тия двете. И жена ми. — Той тръсна глава. — Всеки ден става все по-дебела. — Като жест, че отстъпва, той се разприказва за нея. Направил й забележка за банския й преди няколко дни и оттогава не била излизала от стаята. — Прави ми демонстрации, че съм оскърбил чувствата й. Знаеш ги какви стават.

Хвърлих фаса и се запътих към стаята. Момчето от номер 8 се беше навело да пита Ланс нещо, а другият мъж продължаваше да стои и да се оглежда насам-натам, смутен, че никой не обръща внимание на приказките за жена му.

Докато затварях, усетих, че дългокосото хлапе ме наблюдава и го погледнах.

Ухили се, все едно бяхме стари приятели, и ме „застреля“ с пръсти.

* * *

Когато момичетата се събудиха, хапнаха и се облякоха. Не знаехме какво точно да правим днес. Реших, че малката трябва да види плажа. Затова нахлузих едни скъсани джинси, облякох ярка риза в хавайски стил, която си бях купил предния ден заедно с чифт сандали, и слязохме вкупом на плажа. Нямах основателна причина да го направя, но пък имах време за губене, а и ми се щеше да видя как малката ще възприеме океана и пясъка. Беше ми любопитно.

Бащата от номер 2 висеше пред стаята си с шише бира „Микелоуб“. На тръгване ми кимна.

— Хубава риза — каза и вирна брадичка.

След пет преки пресякохме една алея до плажа на крайпътния залив. Опаковки и вестници се ветрееха по бодилите на ценхрусите[16], рошава ограда от метлиците на власицата[17] опасваше песъчливия склон, който се спускаше надолу към океана. Тифани се усмихна, заподскача до Роки и посочи с пръст натам. Океанът се плискаше, ширнал се в безкрая.

Роки свали късите панталони и ризата си. Видя че я гледам, затова извърнах очи. Банският й бе доста оскъден — четири триъгълничета червен плат — и при тази гледка задишах дълбоко. Измамни извивки и стройни линии очертаваха фигурата й, мускулите й на танцьорка розовееха под бялата кожа там, където слънцето ги огряваше, бузите и носът й поруменяха, а слънчевите лъчи хвърляха златни и бели отблясъци в косите й. Тя приклекна и с голямо благоприличие сгъна дрехите си на земята, което ми се стори изключително еротично. Имаше широки рамене за ръста си, а гърбът й представляваше хълмиста система от мускули, трябва да се потрудиш да имаш такъв.

Отпуснах се назад в една плитка пясъчна яма, бях донесъл две кутии бира „Корс“, отворих едната, а Тифани, възбудена, се затича към прибоя, като едва не се спъваше в собствените си крака. Роки я заведе до водата и утихващите вълни ги подгониха; смехът на момичетата звънеше като камбанки — чист, трепетен звук, който не ми се струваше глупав.

Една вълна плисна Роки, банският прилепна по тялото й като мокра салфетка и аз можех да различа зърната на гърдите и цепката на задника й. Тя ми помаха и застана до сестра си — вълните ги обливаха, искрици просветваха по телата им, малката пищеше и се смееше, а зад тях синьолилавите води се застилаха с пяна и се разливаха тъй нашироко, че човек можеше да си представи времето, когато цялата планета е била само с море и небе. Една моторница, теглеща воден скиор, прекоси хоризонта, а в мъглата на изток различих очертанията на сондажната кула.

Излязоха на брега. Роки седна до Тифани и се опита да й покаже как се строи пясъчен замък. Тифани посочи към залива и попита:

— Къде отива?

— В океана.

— А той какво е?

— Още вода.

— А той къде отива?

— Стига вече — каза Роки и погъделичка момиченцето по ребрата.

Роки изпъна крака и взе да тъпче мокрия пясък, което затрудняваше усилията ми да не я гледам, затова затърсих други неща по плажа. Туфа метличини, в която нещо блещукаше. Две въздебели момченца, тичащи по брега. Чайки, възседнали топли въздушни течения, пикираха и протягаха клюнове към земята. Хвърчило в цветовете на дъгата, пуснато някъде далече надолу по плажа от някого, когото не виждах. То се поклащаше, танцуваше, описваше малки кръгове. Тифани го видя и посочи с пръстче нагоре към него.

Зададе се група момчета, които си подхвърляха футболна топка. На минаване всички млъкнаха и се втренчиха в Роки. Тя го забеляза и пак взе да показва на Тифани как да утъпче пясъка.

Свалих си ризата и се излегнах под слънчевите лъчи. Опитах да си представя как клетките ми складират слънчева светлина.

— От какво са ти тези белези? — попита Роки.

— Кои?

— Кръглите отстрани на тялото.

Опипах хлътналата кожа и продължих да мижа на слънцето.

— От сачми.

— От пушка?

— Беше далече. Само ме поръсиха.

— Ами онзи другият? На рамото ти.

— От нож.

— Голям нож е бил.

— Беше.

— Ами този на крака ти отгоре?

— Куче.

— Знаех си. Досетих се, че този е от куче. Уби ли го?

— Кучето ли?

— Да.

— Не помня. — Всъщност помнех.

Изчаках я да ме попита нещо друго и след като не каза нищо, надзърнах изпод клепачите си и видях, че пак е насочила цялото си внимание към Тифани.

След като ми свършиха бирите, подремнах на пресекулки, а когато се събудих, видях, че Роки лежеше до мен и се печеше по гръб. Дребен наниз от влага и пясък бе полепнал по кожата й, а в пъпа й се беше събрала локвичка пот. Трябваше да съм по-далеч от нея, затова тръгнах към водата.

Тифани не спираше да възклицава радостно и да подрипва край мен. Хвърчилото с цветове на дъгата все още се носеше из небето, мушкайки и порейки бледозлатистия въздух.

Момиченцето спря на брега, протегна ръце нагоре и изпъшка, сякаш искаше да стигне до раменете ми. Аз я вдигнах и се престорих, че ще я хвърля в океана, а тя се разпищя и разсмя едновременно. Искаше ми се да викам заедно с нея, но се сдържах. Щипнах я по носа и се метнахме във вълните — нея държах нависоко, докато солената вода ме заливаше, а тя се смееше, плюеше и ахкаше удивена и неуверена, а после поиска отново да направим същото.

До края на деня усещах тялото й в празните си ръце — бе лека, но стегната — мятането й, ритането й. Заведох я обратно на плажа. От време на време тя правеше по някой жест, който изглеждаше много женствен — например подпъхваше мокър кичур коса зад ухото си или си оправяше банския с рязко, сериозно изражение на лицето.

Роки лежеше на пясъка и ни гледаше весело.

Спомням си как веднъж едно приятелче ми каза, че всяка жена, която обичаш, е едновременно майка и сестра, която не си имал, и че всъщност постоянно търсиш женската част от себе си, твоето женско животно или нещо такова. Той можеше да пробутва такива изказвания, защото беше наркоман и четеше книги.

Докато се прибирахме пеша, едва успявах да не изоставам и да не гледам Роки с банския й костюм в гръб, но всъщност не мисля, че можех да я докосна.

В късния следобед ядохме „По Бой”[18] с пържени скариди и стриди, а после ги заведох в пасажа покрай кейовете. Играха на „Фрасни къртицата” [19] и на „Пакман” [20], после нанизваха кръгчета на колове. Аз се мотаех по пристана, без да ги изпускам от очи.

Няколко чернокожи кибичеха на кея с въдици, долу на плажа лежеше преобърната гребна лодка. Беше пробита и през дупката чувах как мяучи котка. По пясъците бяха пръснати хиляди алени лотарийни билета.

По-късно вечерта по телевизията гледахме филм, мисля, че беше с Ричард Буун; когато ги оставих, изглеждаха уморени и удовлетворени. Усетих, че ми става хубаво от това.

В стаята си се почувствах добре, че ги оставих така.

После взех да се тормозя от незнайно какво, което не можех да изразя с думи. Все едно бях забравил нещо важно, ала не знаех как да го назова.

Излязох навън и се загледах в пъстрата нощ — горещият вятър люлееше палмите и препускаше нагоре към небесната река от звезди. Поех нанякъде.

Старовремски товарни подемници и хангари, останали още от едновремешния износ на памук, бяха замрели на юг и по някои от тях още светеха лампи. Роса от сол и мирис от мрежите за скариди и стриди висяха във въздуха. Един мъж помагаше на приятеля си да върви, обхванал раменете му с ръка.

Тропотът на ботушите ми по асфалта звучеше като звук от часовникова стрелка. Опушеносива котка повървя успоредно с мен по отсрещния тротоар. На пейката на една автобусна спирка възрастен брадат мъж надигаше бутилка от хартиен плик и плачеше. Каза ми, че бил щастлив. Излязъл същия ден от затвора.

Когато се върнах в стаята си, вътре беше толкова тихо, че тиктакането на будилника сякаш отекваше в стените и този тих звук ми казваше, че е късно, по-късно, а после и още по-късно.

Беше изминало време. Бях стар.

* * *

Сутринта станах преди момичетата. Гледах как пуква зората над залива, как водите му пожълтяха и флотилии корабчета за лов на скариди се разстлаха из тях — малки шхуни с кокалести кливери и торбести мрежи. Те изпълзяха навътре в морето с бавното и съгласувано движение на естествената миграция. Утринното и вечерното слънце тук разпалваха небето в истерични краски — зелено, пурпурно, огненочервено и портокалово, тъй нереални — облаци от старите уестърни на Метро Голдуин Майер.

Бавни движения. Менящи се багри.

Забелязвах нови неща.

Роки каза, че днес май трябвало да почне да си търси работа, но аз възразих, че днес всички ще отидем на плажа. И отидохме.

* * *

Вечерта се срещнахме с още две постоянни клиентки — жените с общия крайслер със счупената антена. Казваха се Дера и Нони Елиът, сестри с еднакви сиви, твърди коси, подстригани във формата на карфиол. Бяха облечени в корави тъмни платове като монахини, на вратовете си имаха окачени тежки разпятия.

Ланс печеше кюфтета, а аз си бях донесъл стек с шест бири „Корс“. Момичетата също дойдоха и след като двете сестри известно време зяпаха Тифани през прозореца на номер 12, излязоха да се запознаят с нея.

Наведоха се напред да се ръкуват, а Тифани стеснително си захапа палеца.

Имаха мили, развеселени лица и носеха гърбавите си снаги с достойнство, като тихо бреме. Дера имаше очила и беше по-приказливата.

Човек не изглежда толкова подозрителен, когато е отворен към запознанства. Дера се обърна към мен:

— Имаме четири сестри, които са монахини в „Сестрите на Свети Йосиф“ в Хюстън. Живяхме в Дентън, но продадохме родителската си къща. Мислехме да си купим нещо във Флорида, но знаете как става, само си обикаляме из Тексас.

— Искахме да сме по-близо до нашите сестри — обади се Нони.

— Така е. Но сме тук от три седмици.

— Смятаме да си намерим все нещо по-постоянно.

— Не знам защо, но сякаш не можем да съберем сили да го направим.

Имаше нещо момичешко в тях, всякаква липса на каквото и да е лукавство в спокойните им безполови лица.

— Ходите ли често на плаж? — попитах.

— Олеле, не. Никак не обичаме слънцето.

Тя го каза, докато сестра й се опитваше да почерпи Тифани с карамфилова дъвка, а момиченцето обикаляше срамежливо около краката на Роки. Изпитах мимолетен порив да разкажа на тази жена за дробовете си.

Ланс беше опънал една сгъваема масичка за карти, а Нанси изнесе торба с питки за сандвичи, кетчуп, горчица и картонени чинии. Остави ги на масичката и ме изгледа.

— Помня, че онзи ден имахте много коса. Я се вижте сега! Боите се някой да не ви разпознае ли?

— Тука е твърде горещо за толкова много коса — отвърнах.

Ланс обърна кюфтетата и каза:

— На бас, че ще са толкова вкусни, колкото на онова място в Остин. „Грийнбелт Грил“. Помниш ли го, бебчо?

Нанси свъси вежди и се намръщи.

Той ме погледна:

— Едно местенце с местна кухня, където ходехме някога. — Пак се обърна към Нанси и додаде: — Помниш ли?

Тя въздъхна шумно и завъртя очи към него, сякаш го съжалява, че се е изложил така. После се върна на рецепцията.

Тифани се смееше със старите сестри и ги забавляваше с нещо.

— Някога беше доста разхайтена — обади се Ланс. — После взе да се стяга като за пред мен, но май много взе да й идва. Знам какво си мислиш, но аз я виждам не само такава, каквато е сега, разбираш ли. Виждам цялата Нанси, каквато съм я познавал, а тя беше каква ли не. На нея й харесва, че пазя всичките тия спомени, макар да се прави, че не е така.

Роки беше излязла от стаята, както и хлапакът от номер 8. Имаше дълга рижа коса и беше малко като изскочил от книга, един такъв крехък, а скъсаните му джинси и рокерските ботуши, които беше надянал, изглеждаха катастрофално не на място.

Заговориха се, облегнати на стената до стаите, той каза нещо на Роки и тя се усмихна. Беше по сива фланелка с дълги ръкави, пъхнал ръце в джобовете си. Тесните му рамене бяха леко прегърбени.

Видя, че го гледам и махна. Роки като че се нервира.

Бащата от стая номер 2 излезе навън. Затвори след себе си — беше открехнал вратата колкото да се изхлузи. Докато оглеждаше кльопачката, се облиза.

Застана до скарата и измери с поглед всички наоколо.

— Овъртаме се за кюфтета като прегладнели песове, а? — заяви той, без да се обръща конкретно към никого, огледа се в очакване на някаква реакция и когато такава не последва, се опита да си придаде замислен вид.

— Аз съм Трей — представи ми се червенокосото момче, подаде ръка и очите, хлътнали в тънки сиви джобове, примигаха. Роки взе една от бирите ми и пийна.

Ръкувах се с момчето.

— Трей Джоунс — каза той, погледът му се стрелна към ръцете ми, после пак ме погледна в очите и сякаш искаше да каже още нещо. Толкова беше слабичък — чак ми се струваше, че блузката му го тегли надолу. — Повечето хора ми казват Убиеца — додаде той.

— Разбира се — казах.

Бащата взе следващите три хамбургера. Понечих да кажа нещо, но като видях, че ги носи към стаята, се зарадвах, че си тръгна, и замълчах.

Беше ги струпал в една чиния и ни изгледа през рамо, докато вървеше към стаята си и я отключваше; погледна повторно към мен, докато се мушеше, открехвайки отново вратата само педя, колкото да се провре вътре.

Трей Джоунс продължаваше да стои до мен.

— Видя ли хлапетата на тоя дъртак вътре? Май от доста време не са си дояждали.

Кимнах. Роки седна на стъпалото и загледа възрастните дами, които си говореха с Тифани.

Той извади пакет ментолови цигари и ми предложи една. Отказах. Запали я сам и каза:

— Ти къде си лежал, брато?

— Какво?

— Спокойно, пич. Винаги различавам затворниците по рождение. Начинът, по който си ядеше надениците, пич. — Той се подсмихна. — Нали разбираш?

Извадих цигара.

— Никъде.

— Да, бе. Добре. — Той кимна и ми поднесе огънче. Ноктите му бяха изгризани до дъно, ръкавите — издърпани върху тънките китки. Предположих, че има белези от спринцовки по ръцете. — Мен ме окошариха в Роуън, Оклахома — каза той. — Бъди добър към себе си и си стой на юг.

— На колко години си?

— През март направих двайсет и шест.

— Какво си търсил в Роуън?

— Ами… — Той вдигна рамене и дръпна от цигарата. — Бях там по една работа за един тип, с когото бяхме комбина. Партньорът ми. Добре се справяхме, ама в един бар се набутал баш във въргала. Идват да го прибират, искат да му погледнат в колата. А аз хич не знам как се е почнало. Спях на задната седалка.

— Хм.

— Още три са готови — обади се Ланс.

Казах на момичетата да си вземат и да ядат. Стариците заведоха Тифани до масата и й помогнаха да си стъкми един сандвич. Трей не помръдна от мястото си.

Питах се какво ли иска това хлапе от мен.

— Тука сега имам едни хора — продължи той. — Имам хора, дето ги познавам.

Не казах нищо и си допих бирата.

— Брато, знаеш ли на кого ми напомняш? — попита той.

Вдигнах вежда и отворих нова капачка.

— На един тип от киното. Кой беше тоя, бе? Игра във филма за оня, дето участваше в боеве с петли. И в другия. Дето един старец се разкарваше насам-натам с една глава в колата.

Замислих се за секунда.

— Оня прилича на кон. Но това всъщност не го загрозява.

— Ето. — Подадох му една бира и отнесох останалите в стаята си. Не бях гладен.

Небето бе бездънно червено, а по напукания асфалт блуждаеха сенки.

* * *

След полунощ отворих нова бутилка „Джеймисън“, защото вече не можех да заспя, ако не съм пийнал. Бях преполовил шишето и времето започна да се събира в локви и да ме залива — губещи се моменти, фантазии, които се отваряха и затваряха като магически кутии, трудно ми бе да си спомня точния ход на събитията. В мислите ми обаче присъстваше някаква мания. Плачеше ми се, ала не можех да се разплача. Когато за първи път видях рентгеновите снимки, побързах да изляза от лекарския кабинет — изхвърчах през вратата още щом чух думите „дребноклетъчни белодробни карциноми

А сега исках да знам колко време ми остава. Трябва да съм звънял на „справки“ за домашния телефон на лекаря.

Имам някакъв спомен, че се бях разгорещил, че ругаех и че гласът на мъжа звучеше по телефона като на заспал, на заден план чувах и някакъв женски глас. Струва ми се, че се наложи да му напомня кой съм и кой ме е насочил към него.

Май съм казал нещо като: „Колко? Колко още ми остава?“

Той отвърна, че не знаел и не можел да каже, и се опита да ми обясни нуждата от по-нататъшни изследвания, от биопсии. Да, най-голямата вероятност била да имам дребноклетъчни карциноми. Той сякаш се опита да ме убеди пак да отида при него.

— Последния път вие просто избягахте от кабинета. Нямахме възможност да обсъдим сериозно вариантите за лечение.

Май си спомням, че бях дълбоко оскърбен от неспособността му да ми отговори, струваше ми се, че проявява към мен снизхождение, и изведнъж се изпълних с огромна омраза към този човек. Признавам, че в онзи момент определени важни връзки не се задействаха в главата ми. Но си го представих — един такъв розовичък, прясно изкъпан, посивялата му косица — подстригана и прилежно разделена на път, студения и обигран тон, с който ми съобщава за моята смърт.

За момент ми се струваше, че в онази тъмна и разядена от солта мотелска стая, посред нощ, с жежкия си дъх в телефонната слушалка съм изнамерил главния злодей, врага на живота си.

А сега мисля, че само ми се е искало да чуя, че се е уплашил. Като мен.

— Ти, шибан касапино, шарлатанино, копелдако! — креснах. — Искаш пак да дойда ли? Ще дойда аз! И тогава ще се погрижим да получа прям отговор!

Той възрази срещу моя гняв, взе да доказва, че е невинен.

— Имам тука адреса ти, никаквецо. Роял 2341. Сигурно имаш огромна къща. Няма как иначе.

— Какво? Не, не… Слушай…

— Твойта женичка знае ли за хазарта? Знае ли колко дълбоко си се овътрил, бе? Ти, никаквец и дегенерат!

— Сега… Слушайте сега… престанете за малко…

Мисля, че горе-долу в този момент тръшнах слушалката. Трябва да съм я метнал към другия край на стаята, защото на сутринта тя се въргаляше до отсрещната стена, разбита на парчета, а кабелът беше изтръгнат от гнездото.

Когато на другия ден се събудих, слънцето изгряваше, в стаята беше горещо, а възглавницата ми беше подгизнала от пот. Бях без риза и целите ми гърди бяха покрити със зачервени ожулвания и белези, сякаш ме беше нападал див звяр. Огледах ноктите си и белезите по гърдите. Бутилката се въргаляше на пода и смътно се запитах защо телефонът не е на мястото си.

Обзе ме мрачният ужас, който идва в определени случаи с махмурлука — когато се питаш какви точно си ги свършил и на кого тоя път си отрязал квитанциите.

Но не помнех да съм се обаждал по телефона. Апарата го писах обикновени странични щети, които сполетяват крехки предмети, когато се наливаш така.

* * *

Купих вестници. Местен — „Хюстън Кроникъл“ заради обявите, и „Таймс-Пикаюн“ от Ню Орлиънс.

В „Таймс-Пикаюн“ беше излязла кратка статия, че издирвали Франк Сенкевич за разпит във връзка с текущо разследване.

Намекваха, че е офейкал от града.

Стан Птитко изобщо не се споменаваше. Нищо за Анджело или за другите мъже, или за жената, или за станалото в къщата на Сенкевич в Джеферсън Хайтс.

Замислих се какво ли прави Стан. Дали е пратил хора да ни издирват. Колко ли ще са и доколко далеч ще претърсват. Нямаше значение, подсказваше всичко. Ние бяхме игла в купа сено.

Онази папка, взета от къщата на Сенкевич, все още беше у мен, но от нея не виждах никаква далавера. Можеше да я пратя на районния прокурор, преди да потегля надолу към Мексико.

Повтарях си постоянно, че ще ги зарежа. Първо, щеше да е „като им намеря място, където да отседнат временно“. После реших, че ще е, когато Роки най-сетне си намери работа.

Разстлах обявите на леглото.

— Има една за салонен управител. Ето още една. Гледане на деца. Това го можеш.

Тя се разхождаше напред-назад пред прозореца. Пак беше обула онези шортички. Нанси беше изнамерила няколко стари настолни игри в приемната и Нони и Дера попитаха дали могат да вземат Тифани за няколко часа.

— Какво? — казах аз.

— Какво точно трябва да направя? — каза Роки.

— Обличаш се хубаво, влизаш и искаш формуляр. Вземаш химикалка и го попълваш.

— Обаче такова… Какво да пиша? Никога досега не съм имала работа, Рой.

За това трябваше да помисля.

Взех един жълт бележник от нощното шкафче и зачуках с молива по устните си. Записах имената на две места. Едното беше бар в Морган Сити, а другото — заведение за барбекю в Ню Орлиънс. И двете през последните няколко години бяха изгорели до основи. Изгоряха пред очите ми, ако става въпрос.

Подадох й го.

— Ето къде си работила. Кога, сама измисли. Кажи им само, че вече са затворили. И във всяко си останала чак докато затвори, защото ти си от тези работници, дето не бягат. Лоялна си.

Тя седна на леглото и поклати глава, сякаш оспорваше думите ми.

— Не знам, Рой… просто не знам какво да правя. Не знам как се прави това.

— Е, ще ти се наложи да се научиш.

Погледът й се беше откъснал на деветдесет метра напред. Замислих се за всичко, което не знаех за нея, и коя част от нея я беше отвела в къщата на Сенкевич. Крайно погрешна преценка, най-малкото, но можеше да е и нещо по-лошо.

— Когато ти говорят, просто ги омайвай с чар. Това го умееш.

Погледът й се стрелна към мен — подивял, унесен от едва сдържаната истерия. Сетих се колко бързо смехът й преминаваше в отчаян кикот.

— Трябва да го възприемаш така: и най-тъпите копелета на света си намират работа. Просто трябва да отидеш там и да го свършиш.

Тя кимна, избърса очи и се загледа в пердетата.

Чухме как сирени профучаха покрай прозореца. Леглото изскърца, когато станах.

— Можеш да поостанеш тук вътре — каза тя. Онези госпожи ще гледат Тифани.

Спрях се на вратата, а тя протегна крака, отпусна се назад на лакти и леглото пак изскърца. Изгледах я предупредително — каквото и да възнамеряваше да прави с краката си.

После тя заговори:

— Никога не съм виждала баща си. Мама разправяше различни истории за него. Според едната той беше в затвора, според другата — мъртъв. Гари мама го срещна в клуба, в който работи. Понякога седях на задната седалка… когато тя излизаше с някого. Возеха ме на задните седалки. Всеки път, когато ми се иска да кажа, че Гари е гаден, винаги си мисля, че е лентяй. Грамадно, тлъсто, мързеливо копеле. Всяка година дебелееше все повече. Почна да се задъхва дори когато търсеше дистанционното. Мисля, че някои видове мързел са пагубни.

Върнах се от вратата, позволих си да седна и й предложих още един „Кемъл“. Тя изчака да си дръпне веднъж и обходи зъбите си с език.

— Мама замина преди четири години. Гари разправяше, че била избягала. Може и да е избягала. Една нощ може да е тръгнала и да не се е върнала. Мисля, че нещо й се е случило.

Изтръскахме пепелта едновременно; връхчето на цигарата й трепереше.

— Веднъж той… Той реши, че ще отглежда зайци. Живееше от някакви помощи, които държавата му отпускаше. Навремето работел в заводите, обаче си увредил крака и живееше главно от тия помощи. Майка ми реши, че идеята е тъпа. Тя работеше в един клуб в Бомон. Имаше нощи, в които знаех, че няма да се прибере. Та може да е избягала. Може би си е мислела за онези зайци.

Тя кръстоса крака и аз извърнах очи към завесите.

— Той изхарчи доста пари. Хвана ме да отида там и да му помагам да вдигне огради от мрежа за кокошарници, да окося цялата площ зад къщата с ръчна косачка, която му се наложи да вземе назаем. В най-големия пек. Няколко седмици строяхме нещо като кокошарник за тия едри зайци специална порода, и както той каза — слагаш ги вътре, може и само една двойка, и след два месеца имаш цяло стадо. Само ги храниш и поиш. Продаваш ги в града. Месото и кожите продаваш, защото тая порода имали хубави кожи. С мама и двете изпаднахме в шок, когато стана горе-долу точно така. Тогава май бях на единайсет. Нямахме кучета или котки и аз се радвах, че наоколо има толкова много зайци. Бяха грамадни. Ако ги хванеш под предните лапи и ги вдигнеш така, че краката им да допират земята, стигат до раменете. Бели, черни, петнисти зайци. Той постоянно си измисляше цифри и ги записваше на листове на масата в кухнята, опитваше се да пресметне колко ще струва първото му котило и вече наместваше парите. Но всичко това се случи преди август, когато жегата става страшно силна, тревата изсъхва и дворът се превръща в сметище. Бяха прекалено много, не смогваше да ги изхрани и ги намали наполовина. Накара мама и мен да отидем с него в Лейк Чарлз, за да продадем тая партида, натовари цял куп телени клетки в камиона. Но не получи толкова, колкото мислеше. Нищо подобно. В магазините за кожени палта му казаха, че не става така. Всичките зайци отивали при касапина, евтино. Та той се разсърди, а също и мама, че не изкара толкова, колкото мислеше. Спомням си, че ми беше много гадно заради всичко това, когато чакахме в кланицата и одраните животни висяха навсякъде. Той и мама бяха страшно вбесени, а той вика: „Майната му, дай да ходим да пием по едно“. И те отидоха да пият, а аз останах в стаята. Точно за това си мислех сега. Мислех си как седях сама в онази стая. Защото останах там два дни. Само стоях вътре, гледах телевизия и сутрин ядях зърнена закуска на щанда за закуски. Мразя да чакам за нещо. Те се върнаха след два дни, изглеждаха ужасно, нервни, с раздърпани дрехи. Воняха. Всичките изкарани пари ги бяха профукали и тя трябваше да се върне на работа… Всички се върнахме в Ориндж.

За това мислех. Как седях в онази стая тогава. Все едно бях на задната седалка в колата. — Тя зачопли един нокът и се заигра с цигарата си. — Обаче зайците на Гари… Като се върнахме, първото, което виждаме, бе дворът, пълен с птици. Вътре имаше сума ти птици и двойка грамадни лешояди, които само като ги зърнах, и се разплаках. Той им кресна и ги разпъди. Видях как единият лешояд, излитайки, откъсна ивица месо. Зайците до един лежаха из двора, натръшкани по земята, десетки, просто лежаха. Всичките бяха накълвани. После разбрах, че са се прегрели, нямали са вода и направо са се издушили в жегата. Спомням си как майка ми го перна с чантата си. Тя плачеше, беше разстроена. Аз плачех, откакто приближихме грамадните птици, но после, мисля, че се разпищях. И двете му кряскахме и ревяхме, а той изглеждаше жалък — такъв един тлъст, махмурлия и със сълзи в очите. Както и да е, ето го какъв беше. Мисля, че тогава за последен път се опита да изкара някакви пари. Освен дето продаваше долнопробната трева, която отглеждаше зад къщата.

Тя отметна няколко кичура от челото си и погледна нагоре. Устните й бяха сурово извити надолу, малко непохватно, а тежко отпуснатите над очите й клепки издаваха много специфични неща.

Станах и тръгнах към вратата. Някаква част от мен искаше да я пожелая, но каквото и да ме удържаше, бе трудно да го изразя с думи. Не ми се мислеше за това.

— Поспи си — казах.

В моята стаята изведнъж осъзнах, че ако майка й е заминала преди четири години, е било преди Тифани да се роди. Но и за това не исках да мисля.

* * *

Надигнах се рязко в леглото, не можех да си поема дъх. Зад пердетата присветваха полицейски лампи, стаята пулсираше в червено и синьо. Сирени не виеха, но пулсът ми биеше оглушително в ушите.

Изтъркалях се от леглото, бръкнах в касата, награбих.380-калибровия и го заредих. Стиснал пистолета с две ръце, приклекнах до металната врата и се помъчих да обуздая дишането си, да задишам дълбоко в бавен ритъм. Свързваш гледката отпред с тази отзад с две успоредни светлинни линии и образуваш рамка. Издишваш, слагаш пръст на спусъка, все едно свиваш юмрук. Не натискаш.

Чаках ги да почукат. Отвън се чуваха гласове — говореха с тих, официален тон. Пропълзях до прозореца и надникнах иззад пердетата.

Две полицейски патрулни коли бяха паркирани пред стая номер 2. Още една беше спряла на улицата напреки на алеята за автомобили и светлините на всички създаваха параноичен карнавал.

Имаше и линейка.

Нанси стоеше навън по дълъг халат, скръстила ръце. Ланс сложи ръка на рамото й и двамата се загледаха в случващото се в лилавия мрак около стаята му. Надолу по пътя вратата на стая номер 2 зееше. Там беше центърът на суматохата.

После двама заместник-шерифи изведоха бащата навън. С посинено око, без риза, с ръце, закопчани отзад с белезници, а грамадното му шкембе преливаше над джинсите. Изглеждаше объркан, смирен и уплашен.

Веднага след него двама парамедици изкараха от стаята носилка, покрита с чаршаф. Една ръка бе увиснала под чаршафа и дланта й приличаше на нокътче в края на онзи масивен джолан. Кожата присветваше в синьо и червено в нощта.

Забелязах децата, които наблюдаваха ставащото от задната седалка на едната патрулна кола, и как мрежестата преграда между седалките прорязваше лицата им с кръстосани сенки. Дръпнах пердето и отстъпих назад от прозореца.

Не можах да заспя и близо час прехвърлях каналите на телевизора, но не успявах да възприема нищичко от екрана. Полицейските лампи си бяха отишли. Излязох навън да видя дали Нанси или Ланс са още там, да проверя дали ще мога да разбера какво се е случило в номер 2.

Единственият човек навън беше рижото момче, Трей Убиеца — стоеше до вратата си, пушеше цигара и надигаше бутилка „Лоун Стар“. Той вдигна шишето, разклати го и килна нагоре глава.

Нямаше да заспя, това беше ясно, а перспективата за студена бира ме примами от отсрещния край на паркинга.

— Била е така доста време — каза Трей, кимвайки надолу към номер 2, чиято врата беше преградена с жълта полицейска лента. Влезе вътре за малко, върна се с нова бутилка и ми я подаде.

— Какво е направил? — го попитах. Бирата не беше достатъчно студена, но все пак носеше утеха.

Той вдигна рамене.

— Доста време е минало. Накрая едно от децата подметнало нещо на Нанси. — Той дръпна лаконично от цигарата си — сдържаност, която бе упражнявал, но още не бе овладял. — Ченгетата отведоха децата. И него отведоха. Съобщиха на Нанси, че по тялото й имало синини.

Онова, което помня за мъжа от тогава, бе колко безпомощен изглеждаше той и как си личеше, че неговата безпомощност го е направила жесток.

— Онези момичета са ти племеннички, а? — гласът на хлапето беше тънък и провлачваше думите екстравагантно с отрепетиран тексаски говор.

— Да.

— И сте дошли на почивка, а? Говорих с голямата. Каза, че си ги довел заради плажа. И татко й бил умрял.

Кимнах. Топъл ветрец прошумя в полицейската лента, преградила вратата, палмовите листа затракаха.

— Съжалявам за него. — Той изстреля фаса си на другия край на паркинга и прокара пръсти по скалпа си. — И аз съм на почивка. Кротувам.

Пуснах си го покрай ушите и отпих глътка бира.

— За какво те вкараха, ако не възразяваш да попитам?

В отговор на неговия въпрос му метнах тежък поглед и завъртях очи.

— Мда. Не се впрягай, брато. — Той се почеса по врата; кожата му беше излющена, бледнееше в пепеляви тонове и изглеждаше зърнеста на слабата светлина на бръмчащата лампа. Не беше ходил много на плаж. Дългата му рижа коса падаше женствено върху крехкото тяло, а чертите му бяха самата нищета, изострена нужда. И може би точно този просяшки вид изтръгна някакво съчувствие от мен, понеже помнех колко труд хвърлих на неговите години да не изглеждам уплашен.

— Причината да питам е — каза той, — че се чудех дали търсиш работа. Дали искаш да правиш пари. Докато си на почивка, нали се сещаш.

Погледнах го косо — тънко, сивкаво хлапе. То вдигна вежда леко наперено, намекваше ми за нещо. Преди всичко много ми се пиеше още една бира.

— Какво имаш, Убиец?

* * *

В стаята му, скрита зад алуминия, от чувал за смет се бяха изсипали дрехи, а една торба за пране, затегната с върви, изглеждаше пълна с тежки и остри предмети. Беше овързана с въже за бънджи, за да я закрепва за мотора. Иначе вътре нямаше почти нищо освен някакви скици по масата и две книги. На корицата на едната пишеше „Съвременни електронни аларми“. Другата беше бяла на цвят със заглавие „777 и други кабалистични писания“. По жълти бланки бяха нахвърляни рисунки, драсканици с мастило и диаграми, странни драскулки.

— Човече, знаех си, че си бил вътре. Беше ми ясно. Имам набито око за тия работи.

Бях взел още една бира от неговите, запалих цигара и го загледах как събира листите и ги трупа върху книгите. Пипаше придирчиво и някак дребнаво с ръце, подравняваше купчината листове от всички страни, опитваше се да нагласи хартията по квадратната шарка на масата. Изглеждаше, сякаш почти се срамува, че не може да се спре да го прави. Кръглите очила с телени рамки подсилваха излъчването му на ученик — от онези интелектуалци, пристрастени към злоупотребата с дрога.

— Добре. Ето го. Господин Робишо. Нещото. Според теб с какво се занимавам, а? Искам да кажа, според теб какво умея да правя?

Взрян в него, само дръпнах от цигарата и оставих дима да обгърне лицето ми.

— Нямам представа.

— Добре. Ето с това, брато. С това се занимавам. Аз съм крадец, и то страшно, страшно добър, мамка му.

Не му откликнах, само примижах срещу витаещия помежду ни дим.

— Добре, добре. Ще кажеш: „Е, и?“, знам аз. „Браво на теб“, ще кажеш. Е, зарекъл съм се повече да не прекарвам никаква част от живота си отново в кафеза! Зарекъл съм се да не се пробвам в нищо, освен ако не е бона фиде[21] или ако няма риск, а наградата е голяма. — Той извади няколко жълти бланки със скици на стаи, грубо нахвърляни. Много от добрите крадци са били наркомани. Дори когато са на върха на зависимостта си, те са сръчни професионалисти, но това никога не продължава дълго. За кратко остават функционално способни, правят няколко удара, по някое време започват да преуспяват и да прекаляват с дрогата, после ги хващат и като излязат, пак почват цикъла отначало. Забелязах, че по кожата между пръстите му има няколко ситни точици като ухапвания от кърлежи.

— Имах партньор, човече. Свестен тип. Стабилен. Беше малко… ами, горе-долу от ония, дето им викат „мотора на операцията“, повече или по-малко. Той ме отгледа. Занимаваше се с пласмент, понякога трупаше яки пачки. Бачкатор. Много свестен тип.

Зад него в алуминиевото фолио по прозорците трепкаха нашите мътни и набръчкани отражения и без малко да го попитам защо го е залепил там.

— Той си отиде, но ние бяхме добър екип. Няма го вече. Някакви старчета го изхвърлиха в едно блато в Алабама. — Бях го взел за някакъв мошеник на дребно, но щом спомена приятелчето си, погледът му помрачня, затова си помислих, че хлапето е самотно, и си спомних себе си някога. Още не се беше съвсем научило да носи този товар. Правеше се, че е преодоляло някои неща, а не беше.

— Само че сега ми се отвориха разни работи. Имам перспективи.

— Какво крадеш? — попитах.

Той направи гримаса, сякаш въпросът ми беше абсурден.

— Фармацевтика, човече.

Сви рамене и задържа изражението си, за да подчертае колко е очевидно.

— Слушай, брато. Работата е там, кълна се пред Бога, че мога да намеря чист продукт само за няколко дни! Три най-много. Говоря ти за към трийсет хиляди долара, пич. Значи, има един тип, дето върти клиника в Бродуей. Познавам една чистачка там.

Нищо не казах и той го прие като насърчение.

— Мога да ги шитна в Корпъс и в Хюстън. Три дни. Трийсет бона може и да е занижена оценка. Тоя тип… Той е нещо като доктора на законните собственици на курортите тук. На мадамите им, на домакините им. Той е оня, дето ги снабдява с дрогата. Държи цяла наркотична аптека в сградата. Говоря ти за бензи, декси, бифетамин. Амфетамин. Екстази. Знаеш ли какво е това? Здраво съм стиснал онова място, човече. Мойта чистачка ми снася за алармената система. Имам полароидни снимки. Нищо не е, пич. Контактна аларма. Тия и насън ги оправям. Фасулска работа.

— А аз за какво съм ти?

— Да… Именно. — Той изгаси цигарата си, запали нова, поразрови се из някакви листове на бюрото и ми показа една грубо нахвърляна схема, план на някакво помещение. — Трябва ми някой да кара микробуса, трябва ми и пласьор. Някой, който да ми помогне да проникна вътре и да ми отвори вратата отвън, като се намъкна. Да ми помогне да го пласираме. Моята работа е да се скрия на онова място, докато затворят и заключат. Излизам, слагам байпас на алармата — просто затварям веригата. Пренасяме стафа — трябва да го пренесем бързо. От задния вход до микробуса. А онова, за което тип като теб може много да ми погне, е да го шитнем. Имам всякакви клиенти, обаче да знаеш, хората, дето се интересуват от тая дрога, са си истинска измет. Да им нямаш доверие. Нали ме разбираш? За всички тия работи Уилсън беше незаменим. Грамада, като теб. Винаги с желязо. Никой не би се пробвал да изработи Уилсън, а мен всеки си мисли, че може да ме изработи. Нали знаеш, тоя тип работа върви много по-гладко, ако докато се сключва сделката, от другата страна на масата седи грамаден килърманджаро[22]. Тип като тебе.

— Защо мислиш, че можеш да ми имаш доверие?

— Знам те, че си осъждан. Обаче съм те виждал с племенничките ти, човече. Начина, по който се държиш с момичетата. Ти определено си бял човек, съвсем сигурно. Иска ти се да бичиш някакви кинти за твоите хора, доколкото схващам. Такова ти е излъчването, ама си и корав. Не си дрога. Личи си.

Потропах с пръсти по масата. Отвън се чуваше жуженето на горещия вятър.

— Ти как се захвана с това, Трей?

Той се позасмя. Зъбките му почти запърхаха.

— Бях в групов дом в Хюстън. На петнайсет години избягах. Започнах да крада. Доста време вървеше добре. Спях където заваря. Познавах разни други хлапета. Един ден срещам Уилсън. Бях седемнайсетгодишен. Струваше ми се, че няма да изкарам до двайсет. Бях в оня магазин „Мезон Бланш“, нали, и бях краднал няколко часовника. Сега, като си го спомням, яко съм биел на очи, ама тогава си мислех, че пипам чевръсто. Както и да е, натоварих се аз със стока за няколко стотака, а един едър тип ме заобикаля, минава зад мен, смушква ме в гърба и ми вика: „Не тъй, малкият!“ И си продължава. Ошашка ме. И аз разтоварих стоката, вадя и хвърлям между лавиците с дрехи, а на излизане, много ясно, двама от охраната ме спират и ме тарашат. Обаче аз чистичък. Излизам от магазина и там стърчи оня едрият. Имаше готино „Елдорадо“, стои до него и пуши. През цялото време ме е следил. Охраната на магазина — и тя, вика. Та значи, тоя е Уилсън, нали. Той един вид е професионалистът. Пък аз един вид съм аматьорът. Почти осем години бяхме комбина. Хубави времена! На много неща ме научи.

Извади още две бири за двама ни.

— Обаче, както ти казах… Сбараха Уилисън в Алабама. — Той тръсна глава и гаврътна бирата. Съвсем ясно виждах сирака в него. Лишенията.

Оставих моята бутилка и се приведох напред.

— Виж, малкият. Изглеждаш ми свястно копеле, обаче си се объркал. Отдавна зарязах всякакви незаконни неща.

— Я стига пък ти.

— Самата истина. Сега трябва да се грижа за момичетата и сме дошли само да се порадваме на слънцето и вълните. После продължаваме. Не ми трябва това, дето ми го говориш.

Смайване угаси светлината в очите му и го накара да зяпне.

— Майтапиш се.

Поклатих глава, станах, допих бирата и оставих шишето на масата до книгите.

— Но ти пожелавам целия късмет на света. Отваряй си очите.

Вече бях тръгнал към вратата, когато той се обади:

— Ще можеш много по-добре да се грижиш за момичетата с тия пари. Петнайсет бона не ти ли трябват, брато?

Погледнах през рамо и казах:

— Не и там, където отивам.

Благодарих му за бирата и излязох.

Вятърът в дърветата бе като едва доловим шум — зад него се таеше велика тишина, а дребните шумове бяха като дрънкулки, разпръснати в нея. Огледах стените, всичките червени метални врати под жужащите лампи и жълтата лента, преграждаща номер 2; двете коли, мотора на хлапето. Откритото пространство приличаше на затвор.

* * *

Два дни по-късно един вестник най-сетне ме убеди да зарежа момичетата. Роки беше излязла в центъра да си търси работа. Трети ден подред. Бях я изпратил до автобуса, защото исках да започне сама да се оправя в града. Нанси беше ходила до бакалницата и взела под наем две-три касети с рисувани филмчета за Тифани. Тя дойде в стаята на момичетата и попита дали Тифани иска да гледа „Пепеляшка“ на видеото в нейния офис. Двете възрастни сестри вече я чакаха там и аз гледах как Тифани припка подире й, докато вървяха през паркинга. Сестрите прекарваха много време с нея. Малката сякаш грейваше около тези възрастни жени, а за тях присъствието й несъмнено беше удоволствие.

Седях на паркинга и се припичах на слънце — бях придобил навика да си пека гърдите, сякаш то можеше да ме пречисти с огън отвътре. Пийвах си „Джони“ от картонена чаша и прелиствах „Хюстън Кроникъл“ и „Таймс-Пикаюн“. Нямаше новини за федералното разследване по пристанищата. Нищичко за Стан Птитко или за къщата в Джеферсън Хайтс.

Бях започнал да пия повече „Джони“ от обикновено. Дори вече не чаках да стане обяд. Сутрин още дръпвах за отскок от шишето. Намирах за необходимо да си повдигам духа по този начин. И ми помагаше да кротувам, докато правех слънчеви бани.

В края на криминалната колонка в „Кроникъл“ вдясно в дъното беше сбутана следната бележка:

Самотник открит застрелян в дома си.

Съпругата и дъщерите липсват

Тялото на Гари Беноа от Ориндж, Тексас, бе открито в дома му край Биг Лейк Роуд в четвъртък от две местни момчета. Патоанатомът обяви, че господин Беноа е бил прострелян веднъж в стомаха и очевидно преди да бъде намерен, на мястото е идвало животно. Заместник-шерифите потвърдиха, че трупът е бил открит няколко дни след смъртта, защото починалият не е имал съседи и е бил безработен. Канцеларията на шерифа не даде никаква друга информация, но съпругата на господин Беноа, Шармейн, се издирва за разпит. Издирва информация и за местонахождението на малката му дъщеря Тифани и доведената му дъщеря Ракел, 18 г.

Сърцето ми цопна в стомаха като камък. Сълзите на Роки придобиха съвсем нов контекст. Спомних си отнесеното й изражение, когато седеше в стаята ми и говореше за живота си, спомних си шока, заекването й и широко отворените очи със стрелкащия се поглед. Лудостта на някои хора е по-страшна от лудостта на другите.

Ето затова създаваш правила, затова вечно си в движение, готов да тръгнеш нанякъде. Накъсах вестниците и ги изхвърлих в кофата за боклук от петролен варел в нишата между стаите. С каквито и остатъци от разум да разполагах, те ми крещяха да духна, да се чупя от тази ситуация.

Така и направих.

Намятках багажа във войнишкия си чувал, взех сейфа и бутилката „Джони“. Огледах мотела от своя прозорец и щом стана чисто, хвърлих багажа в пикапа, потеглих от паркинга и се удържах да не погледна в огледалото за обратно виждане, докато „Изумрудените брегове“ не изчезнаха от полезрение.

Пулсът ми тупаше, като че бягах от затвора, а и от това несвързано разочарование ми се свиваше душата. Имаше нещо в нея, което палеше въображението ми, признах аз, някаква тъпа надежда, пръкнала се на кофти място. Лек.

С това беше свършено.

Вече няма значение, казах си аз. Сега бяхме останали само аз и Тексас. Аз и ракът.

Няколко преки по-нататък свърнах в една алея и спрях, избърсах пистолета и заглушителя, които тя бе взела, строших го и разхвърлях парчетата из различни контейнери за боклук.

Щом стигнах магистралата, подкарах на север по 45-а и се престорих, че не знам защо.

* * *

Когато стигнах град Тийг, вече се бях пренавил доста и връзката мисъл-действие у мен се бе ускорила дотолкова, че докато се удържа, вече набирах номера. От години не бях ходил в Далас, но преди време платих на един следовател, когото познавах, да издири къде е тя. Информацията държах в касата. Сериозно, не знам защо го направих. Щом стигнах в Далас, проверих в телефонния указател и адресът се потвърди. Името на мъжа й. По онова време всички фигурираха в указателя.

— Сериозно, само минавах оттук, та ми хрумна да се обадя… Срещнах някого случайно. Клайд в Бомон. Той ми каза, че живееш тук. Омъжила си се — чудесно! Само минавам, да. Има те в указателя… Да. Изненада!… Вече не се занимавам с това — главно заварявам. В няколко профсъюза. Долу в Галвестън съм, на нефтената платформа. Минавах оттук на връщане и се сетих, че ти си в града. Имах време за убиване… Слушай, какво ще кажеш да обядваме заедно? Не, не… Само да кажа здрасти… Не, вече не се занимавам с това…

* * *

Квартал в района на Брентууд: петролни бизнесмени и дребни знаменитости, главни изпълнителни директори, полупенсионирани политици, играещи тенис съпруги. Един бивш шампион по бокс тежка категория май живееше някъде тук. Назъбени големи къщи над прецизно подстригани храсти и огради от ковано желязо, дълги растящи килими от ниско подравнена яркозелена трева далече от пътя, лъкатушни, застлани с камък автомобилни алеи, които си имат имена като улици, гранитни фонтани. Частни охранителни коли патрулират из улиците под тенти на живи дъбове, които хвърлят по тротоара шарена сянка, изпъстрена със слънчеви петънца.

Колите на охраната бяха черни със сини лампи на покрива и когато минах с пикапа си, забавиха ход.

Намерих адреса и паркирах под един плачещ дъб. Няколко деца тичаха между пръскалките в двора. Струваше ми се, че трябва да са на училище. Носех сламена каубойска шапка и слънчеви очила, но дори и зад тъмните стъкла въздухът сияеше толкова ослепително, че трябваше да примижавам.

Къщата й беше сиера от червени тухли и бели камъчета, с колони, обрамчващи входа. Гаражът вдясно бе по-голям от къщите, в които бях живял в Метъри. Бутилката „Джони“ вече бе празна и аз доста се задъхвах.

„Би ли могъл да живееш тук? — помислих си. — Щеше ли да знаеш какво да правиш със себе си?“

Видях я да минава покрай кухненския прозорец и гърлото ми се сви.

Отблизо тухлите на къщата имаха малинов оттенък, почти розов, а боята на щорите беше прецизно олющена, за да създава впечатление за старинност. Бръшлянът по стените беше подкастрен старателно като брада на професор. Ботушите ми изтракаха и се огънаха по застланата с чакъл автомобилна алея, която заобикаляше каменна поилка за птички, достатъчно голяма да побере двама души.

Тежка, тъмно оцветена врата с месингово чукало във формата на орлова глава. Почуках с юмрук. Никога не съм ползвал чукала.

Течен кураж, пиянска логика. Някога бях чул, че делфините можели да се самоубиват, но изобщо не знаех защо това ми се въртеше сега в главата.

Тракане на токчета върху теракота. Приплъзване на резета, скърцане. Изражението на Лорейн беше по-скоро любезно — маска, чиято изтънченост точно тогава ме накара да се почувствам малко като нечовек, донякъде грубиян.

Свалих слънчевите си очила. Усетих подръпване под окото, докато наблюдавах как изражението й за миг помръква.

— Ха! — възкликна тя. — Като никога!

Не беше напълняла, но кожата на шията й се бе понабръчкала малко от слънцето. Различни нюанси в косите, боядисани в цвета на кленовете през октомври. Тъмни панталони плътно следваха бедрата й; бяла блуза се стичаше по нея като сметана. Перлено колие и едър пръстен в добавка към венчалната й халка с диаманти. Докато изучаваше лицето ми, тя прехвърляше перлите между пръстите си.

— Изглеждаш различно — каза накрая.

— Здравей, Лорейн. Лорейн. Здравей.

Погледът й падна върху устните ми, слезе към корема, а после пак ме погледна в очите. Бузите й бяха малко хлътнали, струва ми се, имаше тънки бръчици около устата и някак ми се прииска жените да не се поддават на порива си да се подстригват късо, като чукнат трийсет.

— Рой… Гледай ти… Божичко! — Тя погледна зад гърба си, сякаш там имаше още някой. — Казах ти, че съм заета.

— Ще почакам тук, навън.

— Е? Какво искаш?

— Да поговорим — смънках. — Да обменим новини — вдигнах рамене, все едно беше въпрос.

Тя ме огледа — изражението на устните й бе замръзнало между раздразнението и удоволствието — и споменът за нейната плът се върна в мен толкова истински: топлината под пръстите ми и вкусът на нейната влага, тънката й талия и начинът, по който се разширяваше тя към ханша й, руменината по кожата й — като карта, начертана с кръв, когато беше капнала от умора. Ноктите на краката й във ваната. Имаше широко лице, заострено към брадичката, и аз си спомних как изглеждаше то, обърнато към тавана — с широка усмивка, задъхано. Тези неща тормозеха нервите ми като спазъм от някогашно страдание или болест, която ме е оставила изтощен.

Тя огледа внимателно двора, прозорците на съседите и ми се стори, че сякаш долових уханието на тила й — чист цитрусов аромат.

Виждах как се мъчи да измисли най-лесния начин да се отърве от мен. Но аз имах да казвам някои неща. Бях доста пиян и имах нещо за казване.

Тя се засмя мрачно.

— Господи! Ами влизай, тогава. Не искам да ми стърчиш на верандата като палячо. — Тя отвори вратата и въздъхна. — Обаче само за малко!

Вътре — дълъг коридор, проснат под висок таван, и дървено дюшеме, толкова лъснато, че се виждах там долу като във водна повърхност. Тук-там проблясваха червени и златни акценти. Докато вървях след нея, вътрешното напрежение ме напусна; очите ми попиваха формата на задника й, коремът ми се издуваше при спомена как я обладавах отзад, пъхнал палец в онази малка дупчица, както тя обичаше. Но имаше нещо повече от спомена в главата ми. Сякаш и тялото ми я помнеше — така силно, че отново усещаше нейната хлъзгава хватка и почти долових нейния вкус в устата си. Вдигнах палец към носа си: очакващ едва ли не да усетя уханието.

Огледало със златна рамка висеше над красива дървена конзола, тук-там бяха поставени малки масички с керамики или вази, алени цветя. Коридорът се отваряше към сводеста всекидневна с нещо като малък старинен полилей над нея, а вляво над стаята се виеше стълба. Дебели дивани в пясъчни и земни тонове, двойка кожени шоколадовокафяви кресла. Тези неща ме смущаваха. Когато тя се обърна, се смутих и от погледа й.

Почувствах се глупаво, защото цапах белите меки плоскости светлина, струяща през високите прозорци с изглед към натруфен двор, басейн и мебели от ковано желязо на верандата, и разбрах към какво се е движила тя винаги. И колко малко аз бях част от това.

— Виждам, че си променила мнението си за брака.

— Ами, срещнах подходящия мъж. — Усмивката й беше малко ехидна. На прага на всекидневната тя скръсти ръце. — Наистина не разбирам какво правиш тук, да ти кажа.

Вторачих се в обувките й.

— Само минавах. Бях… Искам да кажа, беше ми любопитно да чуя как я караш.

— Как я карам ли? Как я карам откога… колко станаха… единайсет години? — Тя се настани в едно от кожените кресла, кръстоса крака и отново запрехвърля перлите между пръстите си. Наклони глава — за нея във всичко това имаше нещо смешно.

— Разбира се. Как беше през последните единайсет години?

— Чакай да видя… Абсолютно чудесно! Ето как.

— Добре изглеждаш.

— Ти кога си подстрига косата?

— Наскоро.

— Знаеш ли, не си чак такъв хубавец, за какъвто те мислех едно време.

— Често чувам да ми го казват.

— Ужасно си остарял.

— Почакай да стигнеш и ти дотам.

— Пиян ли си?

— Ъм… Не. — Лицето ми пламна. Тя не ми вярваше. Хрумна ми, че мога да й кажа за дробовете си, да спечеля малко съчувствие. А после да изговоря и това, заради което дойдох.

— Рой, не можеш да останеш задълго! Много съм заета!

Пръстите ми докосваха мраморната повърхност на една ъглова маса. На дивака в мен му мина мисълта да я оправя направо там, на дивана. Първо ще попитам, разбира се. Но да го направя, каквото и да ми отговори.

— Няма да оставам — казах. — Заминавам надалеч.

— Ами…

— Ти… — Застинах, вдигнах една порцеланова скулптура на клоун, оставих я. — Ти помниш ли като отидохме в Галвестън за една седмица? През седемдесет и шеста, мисля.

Тя завъртя уморено очи, изглеждаше отегчена. Спомних си лицето на Нанси, когато Ланс се опита да я подбутне към пътеката на спомените.

— Мислех си за това. На плажа. Хубава седмица беше. Разказа ми за сестра си и за баща си.

— Боже мили! Станал си сантиментален, Рой! Вече си един от онези меланхолици на средна възраст. — Тя поклати жално глава. — Да си беше останал силен и мълчалив. Предпочитах да те запомня такъв.

— Само си мислех…

— Е, и какво си представяше, че ще кажа?

Вдигнах рамене. Чувах тиктакането на голям часовник шкаф в ъгъла и как то леко отеква във високата стая. Върху масичката с телевизора и уредбата бяха наредени няколко снимки. Мъжът й беше с пълно лице и оредяла коса, с дружелюбно и разглезено изражение, приличаше ми на териер.

— Деца имате ли?

Тя пак започна да опипва онези перли.

— Всъщност по какво точно те мъчи носталгията?

— Не свърши добре, Рой.

— Нищо не свършва добре. — Но всъщност исках да отвърна на въпроса й и да й кажа как в онази къща в Галвестън зората нахлу през прозореца ни, как синьо-бялата светлина я бе огряла в леглото, както си спеше по корем без пижама, чаршафите на пода, миризмите на скариди и сол, донесени през прозореца от хладния морски бриз на Залива, острото, сладкото ухапване на онова мохито, на което карахме цяла седмица, и колко важно ми изглеждаше всичко това. Колко реално до болка бе всичко за мен сега, как усещах вкуса му, мириса му и как чувствах бабунките на гръбнака й под моите пръсти.

Но нямаше да го кажа. Знаех, че е глупаво и донякъде жалко, че нямах по-хубави спомени.

Приближих се да разгледам снимките до големия телевизор: тя и мъжът й позират усмихнати в скиорски екипи на фона на заснежен връх; двамата чукват чаши на някакъв плаж, далеч по-син и по-ярък от Залива.

— Той чувал ли е изобщо за мен?

— Не много. Но, да. Той знае всичко за мен, Рой.

— Спомням си един ден. Бяхме се напили с мохито още предобед. Нагъвахме месо от раци. Не можехме да се отървем от миризмата. Смеехме се на себе си, омазани в рачешки сок. Пияни. Плакнехме се под душа.

— Добре, Текс. Хайде, успокой топката.

— А после заваля и два дни не излязохме. Гледахме кабелна телевизия. Всичкото онова неутолимо чукане.

— Да, да, аз съм динамит в кревата. Благодаря ти, Рой.

Седнах на другото кресло, срещу нея. Помръднах и кожата изскърца.

— Няма цял ден да протакаме — каза тя.

Не можех да си подредя думите.

— Просто аз… Аз заминавам. Напускам страната. И това ме подтикна да размисля. Имаше време, когато… или по-скоро сега пропускам нещо. Не знаех… — Болезнено осъзнавах колко съм се напил. Лицето й се беше отпуснало до някакво тревожно съболезнование и от това се почувствах още по-жалък. — Искам пак да имам спомени.

— Ама какви спомени? Да си спомням как са ме баламосвали? Спомени как преби с ритници горкия каубой, който само ми каза „здравей“? Спомени как се наливах така, че повръщах кръв? Ето какво ми говориш. Такива са моите спомени.

— Имахме хубави… Вярвам, че имахме и хубави времена.

— Ех, Рой… — Тя сложи длан пред устата си и решително тръсна глава. — Аз се радвах, когато ти влезе в затвора, Рой.

— Животът ми свърши — казах.

Тя се заоглежда из стаята, сякаш я бяха унизили заради мен.

— Разказах ти за Порт Артър. За чернилките в гимназията. Разказах ти за себе си.

Тя въздъхна вбесена.

— Ти как каза, че ме намери?

— Чрез Клайд. В Бомон. От него разбрах, че си тук.

— Той откъде знаеше?

Свих рамене.

— Господи! Всичките ми грехове се връщат — промълви тя.

Тиктакането на часовника звучеше като потракване на женски токчета по мраморен под с много бавна и безмилостна крачка.

— Имам събрание. На Младшата лига, Рой.

— Как будувахме до зори на дюните онази нощ.

— О, престани! Сериозно.

— Колко се смяхме… Не помня добре. Ти помниш ли кое беше толкова смешно?

— Я се стегни, каубой. Наистина. Изнамери малко достойнство.

— Известно време смятах да работя като заварчик. Знаеш. Щях да напусна бара и ония типове. Спомням си, че исках да го направя. Но ти не искаше. На теб ти допадаше с каквото се занимавах.

— Е, и какво? Бях дете.

— Всичкото онова чукане.

— Спести ми го, моля те.

— Да, ти беше онази, която…

— Миналото не е истина, Рой.

Млъкнах, осъзнавайки какво казва.

— Изслушай ме — каза тя. — Миналото не е истина.

Думите й се забиха в мен като пикел.

— Ти си спомняш каквото си искаш. Аз си спомням как се прибираше с окървавена риза. Молеше ме да крия пистолети. Изтрезняваше след седмица и почваше да говориш, че си щял да се промениш. После пак се напиваше и пиянстваше по три седмици без прекъсване. Направи така, че не можех да съм около теб, без да съм се натряскала. Какви неща ми говореше. Подмяташе ме по малко насам-натам. Помниш ли? Помниш ли изобщо кавгите? Ти ревнуваше от всичко, Рой. Обиждаше се. Обиждаше се на другите, че са щастливи. Спомням си как си мислех: „Това е най-уплашеният мъж, когото съм срещала. “ Е, и какво толкова? И по-гадни мъже съм познавала. Наистина си отдъхнах, когато влезе в затвора.

— Тогава какво харесваше в мен?

Нокътят й почукваше по брадичката.

— Всъщност не си спомням. Някаква сила, сигурно. Но… — тя въздъхна — от онзи вид сила, която може да те доведе само дотук.

Тя подпря глава с ръка и я прикри наполовина.

— Не знам какво си мислиш и в какво си превърнал миналото, но аз бях глупаво хлапе, това е. Правех грешки. Коравият тип. Леле, колко е секси! Бях глупава. Дете. Обичам мъжа си. Мъжът ми е добър човек. Обичам живота си с него.

Изглеждаше намръщена и объркана, вече невесела и това сковаваше красивото й излъчване. После завъртя глава към прозореца и денят навън смекчи израза на лицето й. Чувствата ми отпреди малко взеха да ме напускат. Опитах се да се вкопча в тях, припомняйки си как седяхме в леглото, скръстили нозе, и играехме карти голи, обаче не се получи; искаше ми се да намеря начин да заговоря за времето, за това как то постепенно те обърква и изхабява и пречи на нещата да прилепват към теб.

— С какво се занимава той? — попитах. — Мъжът ти.

— Стига вече. Време е да се махаш от къщата ми.

Станах и се приближих до нея.

Тя много отегчено и уморено вдигна очи и размаха нещо като дистанционно за отваряне на гаражни врати.

— Виждаш ли това, Рой? То изпраща сигнал на ония яки момчета, които обикалят наоколо с коли.

Смалих се.

— Боже, аз само възнамерявах да се сбогувам.

— Да, сигурна бях.

Тя ме последва до вратата на няколко крачки зад мен. Отворих, излязох и светлината ме зашлеви. На верандата отново се обърнах към нея и казах:

— Умирам.

— Всички ще умрем.

Вратата се захлопна.

* * *

В пикапа ме разтресе суха кашлица, която не стихваше. Повърнах, щом запалих мотора, и по седалката потече тънка струя жлъчка. На път за междущатската магистрала подминах две коли на охраната. Знаех, че миналото не е истина. То беше само представа и онова, до което исках да се докосна, да го усетя по себе си, чувството, което не знаех как да нарека — то просто не съществуваше. И то беше само представа.

Подозирам, че човек трябва да внимава с начина, по който се възползва от спомените си.

Проблемът беше, че и след като го признах пред себе си, всичко, случило се с мен някога, изглеждаше все така важно, дори още по-важно. Ето за какво плащаш с живота си.

На изхода детелина за магистралата спрях на банкета. Над мен бетонът се виеше във възли и примки, колите боботеха, вятърът брулеше — бял шум, напоен с мазни газове и петролни изпарения.

Замислих се дали да не наема стая и да се спиртосам с уиски. Цяла вечност можех да пия и да пуша в някой мотел.

Долавях силен привкус на желязо във вятъра и той ми напомни за Матилда, старата негърка, която готвеше в груповия дом. Матилда приличаше на паяк, беше тъмнокафява, с лице като орех и се движеше сгърбена. Тя обичаше да се припича на слънце и по никакъв начин не издаваше мислите си. Дъвчеше тютюн, който сама сушеше и ароматизираше с шнапс, и правеше кървавица с кофите тъмна кръв, които ловците й носеха като подаяние. Мъже и техните синове пристигаха с ведра кръв от улова си, а аз ги гледах и си представях момчетата, излезли с бащите си в тъмни зори: тревата е покрита с росни капки, те дебнат мълчаливо и вървят зад бащите си. Много кървавица ядяхме и вкусът й на железни стружки, смесени с царевично брашно, още оттогава тегнеше в устата ми. Същия вкус и мирис помня, когато излязох от наборния пункт и хванах автобуса за Бомон, и още го усещах в устата си, когато намерих „При Робишо край мочура“ и попитах за Харпър Робишо.

Опипах небцето си с език; гледах как колите излизат на магистралата; миризмата на дивеч донесе със себе си спомена за напечената ми от слънцето кожа, за талазите сочна зеленина и тихите цвъркащи звуци, неделими от тишината в памуковите поля, и за трънаците, които разраняват ръцете, и за дългите дни на гърбене, докато береш памук, заслепен от мръсната пот.

Смехът на Тифани отекна в главата ми, нейните викове, когато се мятахме във вълните. Лицето на Роки, разтревожено, ми заприлича на зле опъната палатка, трептяща в буря.

Едно водно конче постоянно кръжеше около главата ми, сякаш имаше да ми казва нещо. Да дишаш въздуха на горещата нощ беше все едно да вдишваш пепел. В далечината чувах как колите фш-фш-фш профучават като мощен пулс на сърцето на грамадно животно, което ме е погълнало.

* * *

Амарило се състоеше от складове и бензиностанции, занемарени стриптийз клубове между мотели и брулещи ветрове. Можеш и цял ден да шофираш, но няма да видиш друго освен равнини, водни кули и малки петролни сонди, които потъват и се вдигат като люлки везни. Гледах как шофьори на камиони и улични проститутки се тътрят уморено под ситния дъжд между перачницата и автосервиза, където се извисяваха високи сондажни кули в редици под халогенните лампи. Жена с бухнала коса слезе от един камион и се качи в следващия до него. Докато стоях до прозореца, момичето в моята стая направи разкаяна, извинителна физиономия. Беше легнала на леглото и виждах отражението й в стъклото.

— Какво не е наред, господине? Кажете ми какво да направя. Кажете ми какво искате.

Бледото лице и гарвановочерната й коса плаваха в стъклото. Стоях гол до завесите и гледах към паркинга. Пиех „Джони“.

Не й отговорих.

— Просто си пиян, бебчо — каза тя.

Нямах намерение да се запознавам с нея, но нощта ме свари в Амарило след цял ден шофиране в грешната посока. Преден пост с ослепителни светлини — по-скоро спирка на камиони, отколкото град. Имаше перачница на самообслужване, до нея бар, а насреща му, от другата страна на грамаден паркинг — приклекнал нисък мотел с единични стаи.

Бях влязъл първо в бара, но гирляндите около рафтовете с бутилки ми избодоха очите, а подпухналите очи на сервитьорката изплуваха от мрака като очите на морски дявол, изскочил от най-тъмните океански дълбини. Телевизорът пращеше ужасно и гласовете, идващи от него, звучаха така, сякаш непрекъснато се мачкаха вестници. Барманът беше увесил чене и щом се обърна да ме погледне, по лицето му, по което сякаш не се мяркаше никаква мисъл, затрептя злокобна синя светлина. В бара нямаше жива душа.

Излязох навън под неуморния ситен дъжд. Мъже с бейзболни шапки се влачеха напред-назад подир грамадните си шкембета. Подминавайки перачницата, видях момичето. Беше младо, трудно ми бе да определя на колко години е, и ме гледаше през стъклото, проследявайки ме с поглед. Стоеше със скръстени ръце до една от машините, проточило врат; залепило бе очи в мен като богомолка, докато дъждецът се стичаше по прозореца; почувствах се тъй, сякаш грамаден трибунал ме сочи с пръст.

В задната част на автосервиза имаше магазин за понички със сепарета и няколко маси. Явно това беше мястото, където ходеха мъжете. Едри мъже с телосложение на шишарки, с панталони, увиснали на безгъзите кръстове, гащеризони от дочен плат. Авиаторски очила в нощта. Когато влязох, те ме изгледаха. Никой не се смееше, разговаряха сериозно и тихо и правеха кратки жестове с цигарите, за да подчертаят някаква мисъл. Някои пиеха кафе и пушеха, други въртяха половинлитрово шише бърбън. Тези, които не пиеха от бърбъна, непрекъснато бъркаха в една кутия с масленки.

За малко постоях на една от пътеките — вляво от мен подредени пакети с чипс и сушено месо, отдясно — регали с лекарства. Ярките лампи светеха като луни, но по-силно. Забелязвах как мъжете в магазина често обръщат поглед към мен. Жената зад щанда ми желаеше нещастие. Тогава отвън, от другата страна на витрината, се появи момичето; очите му ме изгаряха през стичащата се вода. Нямаше да ме остави да му се измъкна. Щеше да ми поиска пари. Така стават нещата. Нужно бе само да ти уловят погледа.

Погледнах мъжете в магазина за понички, после дебеланата зад щанда с киселата й физиономия. Отново усетих как ме лъхва тежкият влажен въздух от бара и когато излязох навън, онази ме чакаше. Постоях до нея, гледахме се.

— Купуваш ли? — попита ме.

Попитах я дали има стая и тя каза не.

— Имаш ли сводник?

Тя поклати глава и стисна лакти още по-силно. Дъждът спираше, вратът й се изпружи навън под капките.

— Сама съм си — каза тя. Какво ще кажеш?

Бегълка. Едва ли дълго щеше да се занимава с това между сводници, психопати и полицаи. Извадих бутилката, ударих една глътка и й я подадох. Гледахме как мъжете обикалят около помпите и как от време на време от някоя сондажна кула слиза жена. Много пъти те бягат и не осъзнават къде попадат. После бягат обратно вкъщи, ако могат. Когато вече е късно.

Огледах я пак и се зачудих защо ли вратът й се огъва така. Имаше костеливо лице, очите й бяха леко събрани, прекалено големи и й придаваха вид на насекомо, кожата й внушаваше впечатлението за недохраненост. Но имаше силни рамене и хубаво тяло, бе облечена с дънкова пола, червени чорапогащи и черна блуза, а на бедрото й висеше голяма раздърпана чанта — носеше я досущ като малко дете. Тя отметна няколко кичура мокра, съвършено черна коса от челото си.

— Хайде — подкани ме.

— Добре — казах. — Ела с мен.

Оказа се, че изобщо не я желая. Просто не съм искал да остана сам. Опитах се да поведа разговор, да поговоря за разни неща. Но тя си беше курва отвсякъде, изобщо не й се говореше и само посягаше да ми смъкне панталона. Оказа се по-млада, отколкото мислех. Малко по-късно — бях се вбесил, а тя се срамуваше — отново надигнах шишето, застанал гол до прозореца. Отново валеше.

— Само ми кажи какво искаш — каза тя.

— От колко време работиш наоколо? — Не знам защо я попитах. Не бих го казал допреди седмица.

Видях я как се изтегна на леглото, в стъклото нейната заоблена белота се отразяваше като дим.

— От два дни. Вчера направо спах права.

— Тукашните момичета са опасни. Ще ти теглят ножа. Техните мъже ще ти теглят ножа.

Тя придърпа завивките върху себе си.

— Няма да се задържам. Заминавам на запад.

Отражението на лицето ми, изплувало от черната нощ, се сля с нейното и се насложи върху прозореца.

— На запад може да попаднеш на същото — казах.

— Не съм тук да раздавам благотворителност — каза тя. — Изкарвам си хляба. Върни се тук и ми кажи какво искаш.

Аз нито помръднах, нито й отговорих; тя се преобърна, сви се на кълбо и се уви със завивките. Нищо в нея не ми напомняше за Лорейн или Кармен — просто хлапе, изплашено, което бяга нанякъде. Дъждът почукваше деликатно по покрива, стичаше се като сълзи по прозореца и ме караше да се чувствам гадняр — бях наясно, че това момиче няма да оцелее. Виждах живота й като на кинолента. Облякох се и понечих да изляза, а тя ми подвикна троснато, без да се обръща към мен:

— Плати ми, ако обичаш!

Оставих няколко банкноти върху климатика, излязох и се качих в пикапа. Потеглих и й оставих стаята, ако я иска.

Раждаш се и четирийсет години по-късно изкуцукваш от някакъв бар, разтревожен от собствените си болки. Никой не те познава. Караш по неосветени шосета и си измисляш закъде да пътуваш, защото движението е най-важно. Засилваш се към последното, което още не си загубил, без да знаеш какво ще го правиш.

ЧЕТИРИ

Пясъчни ивици се вият през средата на улицата с движения на гърмящи змии. Сейдж седи, изправила гръб, нащрек, докато изчакваме колите да минат, после пресичаме паркинга на детската градина и прекосяваме „Пабст Роуд“ към „Рицарската оръжейна“. Сесил дава тук стаи под наем за седмица и когато човек остава на това място, е уверен, че няма да е задълго.

Живея тук от пет години в гарсониера с малък диван, който се разгъва и става двойно легло. Телевизорът ми умря преди два месеца; почти цялата стена е закрита от натрупани книги, наредени като тухли една върху друга, както се научих да го правя в затвора, не ми трябват рафтове.

Пускам торбата в мивката и слагам на Сейдж да яде. Щом приключва, тя се свива на кълбо на възглавницата си до дивана, а аз все мисля за онзи мъж с ягуара — дали е сам, или е довел приятели. Усилвам радиото, паля лампите и до девет и половина оставам в офиса на управителя.

Сесил преглежда рубриката „Живот“ на „Ю Ес Ей Тудей“. Откакто е разведен, живее в офиса, но наскоро бившата му жена се премести в Остин и къщата му остана свободна. Смята обаче да я дава под наем и да продължи да живее в офиса, докато срещне друга жена. Уж днес трябва да боядисам къщата.

Сесил е по-млад от мен с повече от двайсет години. От яката му на врата се подава крайчец на черна татуировка. В края на деветдесетте изкарал малко пари във Вашингтон и се преместил тук заедно с момичето си заради климата. Оженили се, а после тя го зарязала заради някакъв диджей в Остин и сега той разправя, че щели да заминават за Флорида.

Когато ме нае въпреки затворническото ми досие, каза: „Хич не вярвах да намеря човек, дето да говори английски, да знаеш.“ Искал някой, който да живее на мястото, тъй че работата включваше и гарсониера, въпреки че вече се беше преместил тук и не му трябвах чак толкова. Разреши ми да гледам Сейдж, въпреки политиката на мотела да не се допускат домашни любимци. Затова го смятам за свестен тип.

Той дъвче хлътналите си бузи и казва:

— Видя ли какво става с урагана?

— Като винаги през септември. Не се знае какви ще ги свършат.

— Сигурно. Сега пък говорят за извънредно положение. Не е изключено да има задължителна евакуация през следващите ден-два.

— Точно когато всички се изнасят, при остров Падре ще премине в буря.

— Абе шашкам се, откакто стана това в Ню Орлиънс…

Слушай… — Облягам се на плота. — За бележката, дето си ми оставил на вратата…

— А, да. Оня намери ли те?

— Ами не. Кажи ми за него.

— Един такъв, официален. Тип с костюм, професионалистки фасон. Пресипнал. Пита дали си наоколо. Знаеше името ти. Пита дали Рой Кейди работи тук.

Металът в черепа ми пулсира и всичките ми разпилени мисли от сутринта се превръщат във вой на сирена, ечащ в главата ми.

— Бях в „Морско конче“. Рано приключих.

— И аз си помислих същото, но нищо не му казах. Не знаех със сигурност. А и оня не пожела да остави съобщение. Не ми хареса.

Той подбутва ключовете от къщата към мен и казва:

— В коридора има една дупка, ако искаш можеш да я закърпиш. — Кестенявата му коса силно оредява вече за вирнатата му прическа, а торбичките под очите го правят да изглежда по-стар, отколкото е. — Боята е в пикапа. Купих и малко кит, ако решиш да шпакловаш изкъртеното. Ще съм ти благодарен.

— Готово.

— Чудех се за оня тип — казва той, докато сгъва вестника. — Имаше нещо кофти у него. Дали не е от някоя агенция за събиране на дългове? Адвокатите наемат такива. Затова не му казах къде може да си.

— На никого не дължа пари.

— Браво на теб! — Той пуска телевизора зад бюрото.

Други дългове имам.

— Как изглеждаше? — питам.

— Както ти казах. Набит някакъв. Зализана назад коса. Един такъв да не се захващаш с него. Да му предам ли нещо, ако се върне?

— А каза ли, че пак ще се върне?

— Като го попитах дали иска да остави съобщение, каза само, че щял да се опита пак да намине. Това не ми хареса. И изобщо поведението му като цяло.

— Нищо не му казвай.

Той се заглежда в прогнозата за времето по телевизията и почесва безволевата си брадичка. Вземам ключовете и понечвам да изляза, но спирам.

— Кажи му, че ме няма. Дори да съм тук. Само ми предай, ако пак дойде. Опитай се да разбереш как се казва.

— Твой познат ли е?

— Нямам представа кой може да е.

— Добре. Нали запомни за дупката в коридора?

Оставям го и отивам в склада, изваждам два големи найлона, валяци, съдове за бъркане на боята и ги отнасям в пикапа, който Сесил ми даде, докато боядисам къщата му. Мисля си за събирачите на черни дългове и за ловците на офейкали типове, за мъжа в ягуара, говорещ по мобилния телефон и съобщаващ на шефовете си, че ме е намерил, и пак си задавам въпроса дали ще пратят още някого.

Преди да потегля, пускам маркуча в двора. В края му има пръскалка и виждайки я в дланта си, по гръбнака ми плъзва тръпка на ужас.

Двете ми ръце треперят.

Минавам зад бараката, облягам се и изпушвам половин джойнт с надеждата да ме успокои, а не да налее масло в параноята. Ефектът му се оказва двустранен — прави ме уверен, че участта ми ще е болезнена и унизителна, но ми внушава и някакъв дзен възглед за неизбежността на страданието.

Трябва да си купя пистолет може би.

Горе се ровя в килера, докато намеря ловджийския нож „Ремингтън“, който спечелих на карти преди няколко години — с назъбено в основата осемнайсетсантиметрово острие. Прокарвам палец по него. Малко е затъпен, затова вадя бруса от калъфа и точа острието, докато палецът ми не започва да пуска кръв само при допир с него, без да натискам. Пъхвам ножа в един от джобовете на гащеризона си, оглеждам паркинга за черни ягуари и слизам долу.

Излизам с пикапа на Сесил от „Спаниш Грант“ и подкарвам покрай плажовете към далечния западен край на Пойнт Сан Луис. Подминавам Пещерата на Лафит, докато в главата ми се въртят представи за злодейската храброст от онова време и огньовете по плажовете. И си спомням за Роки, разбира се.

Шофирам. Това е може би най-далечното ми пътуване от пет години насам. Освен вечерите в „Най-хубавите понички“ и „Морско конче“ от време на време и когато имам нужда да съм с хора — за да не отида да си купя онази последна бутилка, обикновено си стоя вкъщи. Дори по време на евакуациите заради ураганите, които връхлитаха тези земи, съм си стоял вкъщи и съм гледал как бурите шибат въздуха с дъжд и листа. Смазвам мисълта да подкарам пикапа към Монтана или Уайоминг, може би към Аляска.

Сигурно така признавам пред себе си, че няма да бягам.

Къщата на Сесил е бунгало с висока основа, боядисано в матов пшеничен цвят, а дворът е подивял и обрасъл. С тия мои ръце и патрав крак ми е нужно известно време, за да внеса всичко вътре. Къщата е празна, завесите са свалени и затова светлината нахлува през прозорците на големи тебеширенобели плочи.

Постилам найлоновите покривала, разгъвам вестниците, облепвам ламперията във всекидневната. Стаите внушават странно чувство с празнотата си и с всичката тази светлина като прах, която нахлува вътре. Така бяла и толкова безутешна. Това си е цяла къща, твърде голяма за сам човек. Пространство да живее семейство. Обикалям, левият ми крак задира по пода със звук като в пясък и аз минавам през всичките тези курсори от слънчева светлина. Мисля си за нещата, които съм чел за този или онзи голям художник. Как природата на светлината променя всичко — не само какво виждаш, но и какво ще почувстваш.

Чел съм, че покосените от мозъчен удар понякога виждали заслепяваща бяла светлина — светлина, която идвала отвътре, от мозъка им.

Така бих описал яркостта в тези празни стаи.

* * *

Чакам ги цял ден. Всеки път, когато се затръшне врата на кола, стисвам ножа в джоба на гащеризона и дори когато денят свършва, заобикалям „Рицарската оръжейна“ и се оглеждам за черния ягуар, а после разтоварвам бояджийските принадлежности, връщам на Сесил ключовете и се качвам горе в апартамента си.

Както винаги, свалянето на гащеризона е една малка борба, защото лявото ми коляно не иска да се прегъне. Изпушвам втората половина от джойнта си за деня, после нахлузвам една ветровка и излизам да разходя Сейдж на плажа.

По средата на стълбището се спирам и се връщам за ловджийския нож.

На пясъка има само няколко човека, не е странно с това небе. Двама-трима ме поглеждат, после пак се обръщат. Мятам жирафа на Сейдж във вълните и тя скача подире му. Някакви хлапета се смеят и се втурват към нея, когато тя изтичва обратно на брега и идва в краката ми. Щом ме виждат, се спират. Слънцето вече залязва и въздухът не е толкова жежък. Трите деца се вторачват отгоре, от полите на една дюна, гледат към Сейдж и ми мятат погледи. Предполагам умуват, дали да ме заговорят заради Сейдж.

Най-малкото, сламенорусо момченце, се провиква:

— Как се казва?

— Сейдж.

— Той хапе ли?

— Момиче е — казвам. — Понякога хапе, понякога не.

То поглежда приятелчетата си и тръгва надолу по дюната. Другите две, момче и момиче, по-високи и по-големи, поемат предпазливо след него. Хората се разотиват от плажа — събират нещата си и изпразват формичките за пясъчни замъци на децата си. Хлапетата се навеждат над Сейдж, която се върти ту към едното, ту към другото, докато всичките едновременно се опитват да я погалят. Гледам ги как се смеят и улавям ножа в джоба, стискам здраво дръжката да не би да изпадне от якето ми. Русото момченце казва:

— Какво е станало с окото ви?

— Сътън! — възкликва момичето. — Това е толкова невъзпитано!

Усмихвам й се, мислейки за момчето.

— Няма нищо — отвръщам. — Злополука. Много отдавна.

— От това ли ви е такова лицето?

— Сътън! — Момичето се опитва да улови Сейдж в прегръдка, но кучето не го свърта и се измъква изпод него.

— От същата злополука, да.

— Болеше ли? — пита момчето.

— Не помня — казвам аз.

* * *

Правя две пълни обиколки около „Рицарската оръжейна“, като започвам три преки по-нататък и се придвижвам навътре в концентрични кръгове; оглеждам улицата и паркинга за ягуара, за мъже с луксозни коли, за мъже с тъмни очила, за всеки, който наблюдава мястото. Стените на хотела са измазани в бежово, партерът е издигнат върху основа от тухли. В мивката на апартамента си развързвам брезентовата торба, изсипвам сутрешните раци във вряла вода и въздухът, затворен в черупките им, запищява като тънички човешки гласчета.

Когато стават готови, изключвам котлона, но не съм гладен. Тези дни ям все по-малко. Просто нямам нужда като че ли.

Свивам втори джойнт и вземам един роман за алпинисти. Ако потръгне, четенето може да свали товара на времето от гърба ми.

Навикът да чета, който придобих през последните двайсет години, не ме направи друг човек. Просто за мен той се превърна в най-добрия начин да си прекарвам времето, понеже не можех да пия.

Тази вечер обаче не се получава. Вместо да забравям, книгата ме кара да си спомням още повече. Спомням си как докосвам гърба на Роки, докато танцувахме в онази каубойска кръчма в Ангълтън, и светлините на дансинга. Допушвам джойнта и подхвърлям единия от раците в купичката на Сейдж. Чувам звука на горещия вятър навън, тътена на океана.

Мисля си за мъжа в ягуара и с цялата си душа се надявам на най-лошото. Обличам си якето и пъхвам ловджийския нож в ботуша.

„Морско конче“ си има редовни клиенти — повечето работят в търговията или членуват в профсъюзи, а има и няколко стари рибари, и почервенели от солта ловци на скариди, и риболовци с корабчета, и жените им; насядали са около маси от макари за кабели; мрежи висят от гредите; череп на алигатор със слънчеви очила; грамаден зарган, дълъг почти три метра, същинско чудовище, проснат на стената отзад. Хората пускат фъстъци и глави на лангусти на белия лабрадор, който се надига изпод масите и обикаля около столовете, когато някой поръча храна. Мирише на червен пипер, на риба и бира, на дървени стърготини и прекалено много парфюм. Лампите в „Морско конче“ са скрити в изрязани като призми странични отвори, разлагащи светлината на цветни фрагменти, които опръскват предметите. Момчетата от „Най-хубавите понички“ не идват тук, за да не се изкушават, но разстоянието е само една пряка и понякога си правя удоволствието да се напуша, да дойда и да седна в края на бара с чаша мляко и пакет „Кемъл“. Всички посетители са или бедняци, или лъжци.

— Обезмаслено или пълномаслено? — пита Сара.

— Пълномаслено, много ясно.

Тя прави такава физиономия, сякаш съм някакъв префърцунен сноб. Работи тук шест вечери в седмицата, движейки дебелите си ръце между хладилника и бара, цупейки устни, когато хората разказват истории, заядлива със старците, които седят и пият по цял ден.

Лицата по продължението на барплота се превръщат в сенки или стават странно трогателни, когато се втренчват в бледото синьо сияние на телевизора иззад бара. Екранът показва компютъризирана климатична карта и малко след тексаските брегове, в Мексиканския залив, се върти ярка червенолилава вихрушка като отпечатък от палеца на Господ, дошъл да го сложи вместо подпис. Всички говорят за него.

— Много тежко може да стане.

— Няма да дойде насам.

— Не е сигурно.

— Няма и да припари дотук. Имам стотарка. Залагам стотарка, че няма.

— Майната ти! „Стотарка“. Какви ми ги дрънкаш!

Ураганът обаче е по-близо, отколкото биха признали. Този са го кръстили Айк. Пироните в костите ми смъдят и скоро налягането в главата ми се покачва дотолкова, че съм готов да си тръгна.

На вратата обаче се спирам. Виждам го през решетката на прозореца.

Черен ягуар със затъмнени стъкла стои срещу бара между един форд пикап и малък японски модел. От него слиза мъж с костюм. Едър е и ми се струва, че няма да чака да изляза навън.

Затова се потътрям обратно и тръгвам към задния изход по коридора, в който са тоалетните. Измъквам се и вървя две преки на изток, завивам обратно, заставам зад една стара телефонна кабина и забивам поглед в колата пред „Морско конче“. Един камион влиза в паркинга и когато фаровете му осветяват ягуара, виждам, че колата е празна.

Приклякам, изваждам ножа от ботуша и го скривам под предницата на якето си.

Понечвам да се обърна и да поема по дългия обиколен път към „Рицарската оръжейна“. Бих могъл да си нахвърлям багажа в една чанта, да грабна Сейдж и да хвана някой автобус за Карсън сити, Еурека Спрингс или Билингс. Ала гледам колата и знам, че няма да го направя. Усещам как у мен бликва нетърпелива досада, едно чувство на гневна обида.

Е, нека пък дойде. Нека изкараме всичко на светло. За част от секундата възприемам идеята за бърза смърт, заслужена във финалния сблъсък. Тръгвам към колата.

Приближавам отзад, промъквам се до багажника. Нервите ми стържат, сърцето ми тупти като двутактов двигател, докато се спотайвам до задната врата откъм шофьора. Дръпвам дръжката и когато поддава, бързо я отварям и се мятам вътре. Оглеждам за някакво указание, но колата е чиста, само от тежката воня на одеколон ми се гади. Залягам и наблюдавам. Не след дълго мъжът излиза от бара и оглежда паркинга. Щом се връща, сяда и пъхва ключа, а аз опирам върха на ножа в тила му.

— Господи…

— Стой мирно. Хвани кормилото с ръце.

Той се подчинява и обвива волана с месестите си лапи. Два едри пръстена хвърлят позлата по кокалчетата му, на тила косата му е подстригана в права линия. Доста е едър. Упойващият сладникав мирис на одеколона му изпълва купето и аз изсумтявам:

— Гуидовците[23] и техните средства за разкрасяване…

Колата е добре поддържана, осветява се само от зеленото сияние на таблото; гладка кожена тапицерия, радиото излъчва приятелски мач. Накланям се към лицето му и го оглеждам на слабата светлина. Охранено квадратно лице, в захапката му личи природна наглост. Не ми е познат.

— Търсиш някого — казвам. — Не се обръщай!

— Рой Кейди?

— Млъквай! — Притискам ножа във врата му и той изскимтява. — Имам нещо за теб. Кажи им да дойдат и да ме хванат.

— Чакай малко!

— Млъкни! — Той трепва и една кървава сълза набъбва под върха на ножа ми. — Не приказвай, ловецо. Само им предай съобщението. Кажи им да дойдат. Аз съм тук и ще им разпердушиня скапания животец. — Той едва ли долавя трептенето в гласа ми, а аз стисвам дръжката на ножа, за да не треперя.

— Кажи им, че ще ги чакам. Кажи им да почват с шоуто.

— Ама чакай…

Не искам да слушам и натискам ножа така, че той млъква. Задушавам се в тая богаташка кола и нейния облак от одеколон.

— Кажи им каквото ти казах. — Другата ми ръка пуска дръжката на вратата. — И само да съм те видял пак, ще ти избия зъбите през тила и ще твърдя, че е при самозащита.

Изскачам от колата, бързо-бързо изкуцуквам до тъмното и хлътвам в него, а мъжът в колата ми подвиква нещо, но каквото и да бе то, вятърът го отнесе. Ребрата ме болят от ритниците на сърцето в гърдите ми, металът в очните ми кухини пулсира. Старая се да вървя в сенките и по тъмните улички, притичвам бързо през осветените места и когато стигам до „Рицарската оръжейна“, ягуарът още го няма.

Треперя нагоре по стълбите и затръшвам вратата след себе си. Помлени черупки от раци се търкалят по пода в малката кухня и мирише като в доковете. Захвърлям якето и се сгромолясвам върху дивана, без да паля лампите. Сейдж се надига от възглавницата си, поглежда ме и тихо изскимтява. Мисли си, че се сърдя, дето е разхвърляла, и аз я почесвам зад ухото да я успокоя.

Единствената запалена лампа е тази над фурната в кухничката. Седя на дивана, втренчен в мъртвия сив екран на телевизора и в стената от книги, палецът ми се движи напред-назад по острието на ножа и всеки път то се врязва все по-дълбоко. Не чух какво ми каза мъжът.

Вадя протезата си и я пускам в чаша с ментов разтвор за уста. Известно време я гледам, прилича ми на призрак пришълец.

Седя вцепенен на дивана и лениво се почесвам по челюстта с ножа.

Гледам вратата. Когато дойдат, ще издънят вратата с ритници.

Палецът ми кърви.

ПЕТ

Върнах се на острова в четвъртък, малко след пладне, три дни след като бях заминал. Полицейската лента я бяха свалили от номер 2 и на пътеката между стаите стоеше количката на чистачката. Комбито липсваше, моторът на хлапето все още стърчеше пред стаята му. Няколко чайки се разхождаха наперено из паркинга с горделив вид, заявяващ, че имат пълното право да се намират там, и ми заприличаха на духовници.

Никой не излезе от вратата на Роки и Тифани.

Имах чувството, че стомахът ми е пълен с нещо тежко и лепкаво, от което ми запари на гърба, и мислите ми препуснаха. Прекосих паркинга и когато отворих вратата на рецепцията, чух трогателна песен. Анимационни животни пееха от телевизора в ъгъла, докато шиеха рокля, а птиченца увиваха панделки около една принцеса. Там бяха Нони, Дера и Нанси, а Тифани седеше на пода, ядеше зърнена закуска в купа и се кикотеше.

Жените вдигнаха очи към мен.

— Здрасти — каза Нанси недружелюбно.

— Здравейте — поздрави Дера, а сестра й кимна.

Не се обърнаха отново към телевизора, просто ме гледаха. Тифани ме видя, махна ми с ръчичка и продължи да гледа анимационното филмче. Дрехите й изглеждаха нови — беше с ослепително бял анцуг.

— Това сме го гледали десет пъти — каза Дера. Сестрите се разхихикаха, но смехът им прозвуча изкуствено и остави усещането за гаф. Сигурно видът ми не е бил кой знае колко добър — зачервени очи, нездрав цвят на кожата.

— Къде е Роки? — попитах Нанси.

Сестрите отново се загледаха в телевизора. Очите на Нанси се присвиха и се забиха в мен като остриета.

— Тя каза, че е на работа. Не се навърта много-много последните два дни. Мислех, че знаете.

Застанах до гишето и поклатих глава.

— Гостувах на стари приятели. Намерила си е работа ли?

Тя се извърна и не отговори веднага.

— Мисля, че имаше някакви съмнения дали ще се върнете.

— Щях, разбира се. Платил съм за повече дни. Как е малката?

— Кукличка — каза Дера.

— Тя е съкровище — додаде Нанси. — Истинска сладуранка. И заслужава повече от това.

— Съгласен съм — казах.

Нанси понечи да каже още нещо, но се възпря и двамата загледахме как Тифани си бърше устата, изправя се сънено, довлачва се в скута на Нони и се прозява. Нанси стана от дивана, заобиколи гишето и ме повика с тих, остър тон:

— Елате.

Излязох с нея навън и застанахме в сянката на навеса. Погледнах към стаята на Трей — зад квадратите от смачкан станиол завесите бяха дръпнати.

Нанси стисна челюсти и огледа подробно лицето ми, сякаш можеше да съм я обрал.

— Само да кажа — започна тя. — Какви ги върши това момиче? Никакви такива работи не ща тук. Не ми трябват. Няма да го търпя.

— Не разбирам.

— Вкара мъж в стаята си. В нощта, когато заминахте. Добре де. Не е кой знае какво. Нейна си работа. — Тя поглади вътрешната страна на лакътя си с нокти. — Обаче вчера Ланс идва при мен да ми се извинява. Казва, че му предложила добра цена. Извинявал се, защото ме обичал и не че искал, ама му бил слаб ангелът. Такива глупости. — Устните й бяха станали безкръвна цепка, тя ме гледаше изпитателно в очите.

— Нанси, аз нищичко не знам за това.

— Нима? Защото ако вие не знаете, кой ли да знае? Искам да кажа, не мога точно да схвана каква ви е уговорката с това момиче — не ща и да знам, честно — но съм наясно, че не ви е племенница. Ами това малкото вътре? Специално малко човече. Та то заслужава много повече от това тук, господин Робишо. — Тя кимна с глава към приемната. — Малката няма нужда да става като онази.

— А после какво? След като говорихте с Ланс?

— Не го правим заради нея, да знаете. Нито заради вас. Бих й изритала задника оттук. Щях сигурно и шерифа да извикам. Но не го направих. И причината е онова малкото вътре.

— Но какво се случи? После?

Тя подръпна едната си обица.

— Ами, отидох аз да говоря с нея. А тя се разсърди, разкрещя, втурна се в стаята си. Излиза после с едно рокле, косата й вдигната нагоре на прическа, изкарва навън малката, чука на вратата на Нони и Дий и ги моли да я гледат, че трябвало да ходи на работа. Хванала се на работа. Гледам го всичкото това, щото гледам и Ланс как си събира багажа.

— Къде работи?

— Уж в един ресторант на крайбрежието. „Пирандело“. Италиански. Вика, че била салонен управител. Виждала съм я да се увърта около оня мъж, Джоунс от осма стая. Видях ги да пият. Той я закара на работа. Да знаеш, че това момиче хич не може да ходи на токчета — някой трябва да й го каже. Опита се да ме изгледа гадно на излизане, ама аз я изгледах още по-гадно. Излиза тя, и оттогава не сме я виждали. Нони и Дий, нали разбирате, си умират да гледат малката. Сякаш се надяват да продължат да я гледат. Но след случилото се със семейството в номер две… Ами да кажем, че вече съм по-склонна да проявявам интерес какво става тука.

— Гадно. — Взех да умувам как да я убедя, че не съм от хората, които биха търпели такива неща. Гърлото ми беше пресъхнало, очните ми ябълки се сгърчиха.

— Гадно я, господин Робишо. Сега… Знаете ли, че можех да се обадя на социалните служби? Да им кажа, че онова малкото е изоставено. Можех да им кажа, че сестра й, или каквато там й се пада, е от занаята, и да я приберат. Можех да кажа, че оня едър пияница с вид на гадняр й е сводник.

— Не е вярно.

— Кое точно? Аз откъде да знам? Само ви казвам, че можех да го направя. Да се обадя на някого. Знаете защо не го направих.

— Да.

— Да. Онова малкото вътре.

— Нищичко не знаех за това, кълна се.

Тя протегна ръка към лицето ми.

— Кой сте вие?

Извадих цигара, тя ми отказа. Запалих моята и се облегнах на стената. От ярката светлина ме заболя главата.

— Тя е момиче, на което помогнах да се измъкне от кофти ситуация. Всъщност и двамата бяхме в кофти ситуация, да ви кажа правата. Не я познавах. Искаше да я закарам в Тексас — нея и сестричето й. Накрая се лепнах за тях, и аз не зная защо. Сигурно съм искал да ги наглеждам известно време, не знам.

— Добре се справяте.

— Вижте, колкото и да мислите, че е зле тук за детенцето, ви гарантирам, че там, откъдето идва… положението, в което беше… там беше много по-лошо. Видях къщата, от която идва.

— Мм. Това мога да го повярвам. — Погледна надолу към ботушите ми и разтърка ръцете си до лактите. — Тя трепва, ако направиш рязко движение около нея. Забелязали ли сте? Стресирана е.

— Да. Забелязах го, докато играехме на плажа.

— Погледнете ме в очите, господин Робишо. — Погледнах я. — Вие сводник ли сте на това момиче, или какво?

— Не. Не, госпожо, не съм. Нищо подобно! Само се опитах малко да й помогна и това ме доведе тук.

— Мм. — Тя впери в мен онзи леден осъдителен поглед, а раздробеното й от бръчки лице отново прие обвинително изражение. Главоболието ми бе започнало да пулсира и си напомних, че не позволявам на хората да ми говорят така.

— Добре де, какво искате да направя аз? А? Какво ще кажете да скоча в пикапа и да ги зарежа тук двете, а? Те не са мой проблем. Разбирате ли? По дяволите, аз вместо вас ще се обадя на социалните служби. Нека аз се обадя. Да отведат малката. Да й намерят приемно семейство. И да не ми се налага да мисля за тия гадости. Какво ще кажете аз да кажа: „Возих едно смахнато хлапе и то заряза сестричката си при мен.“?

Тя скръсти ръце и вирна брадичка; и не помръдна дори два пръста назад, като я побутнах.

— Мисля, че не ви се говори кой знае колко с шерифа за каквото и да е. Веднъж я чух да ви казва Рой. Мисля, че дори името ви не е истинско, и съм адски сигурна, че не искате да ви свалят отпечатъци.

Отскубнах със замах цигарата от устата си и една чайка отскочи, за да избегне пръснатите искри.

— Значи мога просто да се омета, защо не? Вие ще пратите Роки в затвора, а момиченцето — в приемно семейство и всичко това няма да има нищо, ама нищо общо с мен.

— Да, можете. Но ми се струва, че ако имахте такива намерения, да сте офейкали вече. А може и да сте опитали и да не се е получило.

Огледах около мотела.

— Вие не искате да я изоставите — каза тя. — И вие обичате малката.

Разтърках очи и вдигнах ръце.

— Добре де, стига сме се баламосвали един друг.

Тя се позасмя, не много злобно.

— Може. Но нека да кажа. Каквото и да става, това момиченце се нуждае от грижи.

Кимнах. Облегнахме се на стената и се загледахме в птиците по паркинга. Топлият вятър шушнеше между сградите, вълни от пясък метяха бетона. Въздухът бе така напоен с океан, че усещах вкуса му на водорасли.

— Е? — каза тя.

— Можете ли да погледате момиченцето още малко време? Ще отида да намеря Роки. Става ли?

Тя се замисли.

— Колко време?

— Не много.

Отидох до номер 8, обърнах се и видях, че Нанси все още ме гледа. Изчаках я да се прибере и почуках.

Той първо погледна през шпионката и трепна, когато открехна вратата колкото да влезе една треска слънчев лъч. Нахълтах вътре и затворих зад себе си. Беше без риза и залитна назад, кльощавите му ръце висяха като непосилен товар. Вътре бе тъмно и задушливо от цигарен дим и телесни миризми, от пот.

— Здрасти, каубой — смънка Трей и се строполи на леглото, разпери ръце и се втренчи в тавана. Лицето му лъщеше от пот, клепачите му играеха. Унасяше се. Друсан. Кльощав като Исус.

— Знаеш ли къде е Роки?

Той заговори бавно:

— Каза… че отива на работа.

— Какво се случи между теб и нея?

— Да се е случило нещо ли? — Той седна и избърса лицето си. Виждах ребрата му и набраздяванията по слабите мускули. — Нищо не се е случило. Моткахме се, пихме бира. Закарах я на работа.

— Плащаш ли й?

— Какво? Виж… — Той тръсна глава и се подсмихна. — Убиеца не си пада по пиленца. Чаткаш ли?

Пристъпих напред и го избутах до ръба на леглото.

— Къде я закара?

Той седеше все така, увесил глава към пода и отпуснал ръце между коленете си.

— Ъм, надолу по крайбрежието. Само я хвърлих дотам.

Чувалът за смет, пълен с дрехи, се беше разсипал по килима. Забелязах, че книгите на масата са разгърнати и онези рисунки са разпилени из стаята.

Тръгнах да излизам, но се спрях.

— Откъде се снабди? — попитах го.

— А?

— Откъде взе дрогата? Преди изглеждаше чист.

— А… Нали знаеш… Стига да искаш, се намира.

— Пари ли изкара?

Ленивите му очи се завъртяха към мен, той сви рамене и се ухили.

— Ти помисли ли си пак за онова, което говорихме?

— Не. Не ме интересува.

— Уф… — Претърколи се, та да може да се изправи, зарови из чувала за смет и извади фланелка, после отиде на мивката и си наплиска лицето с вода, приглади косата си с мокри ръце и я разреса с изпънати пръсти.

— Видях те да заминаваш.

Гледах го как обува чифт обувки за тенис и рови около листите за цигара. Запали я, светна една лампа, седна и пусна на струи дим от устата си, сякаш имаше всичкото време на света. Гласът му бе изтрезнял, а тексаският му акцент почти напълно беше изчезнал.

— Видях те как подскочи с онзи вестник в ръка. Бях там, на шпионката. Видях те как го захвърли и подпали гумите.

Почувствах тежест в гърдите си — онова усещане, че вътрешностите ти се втвърдяват като бетон.

— Намерих го в боклука. И докато си четях, ми просветна — ей, момичетата от статията имат същите имена като тия момичета тук. Две и две, сещаш се. Простичко.

Стиснах зъби до скръцване. Свих юмруци. Той като че не забеляза.

Вдигна ръка.

— Не ми влиза в работата, брато. Нямам никакво желание да те наглася по някакъв начин, за нещо. Казвам ти. Ако се стигне дотам.

— Докъде да се стигне? — попитах.

Той се приведе напред. Придърпа пепелника на масата и зачисти огънчето на цигарата си, като го отъркаля по набраздения пластмасов край.

— Знаеш ли, като работя тук без партньор, шансът да ме пипнат е бая по-голям. Ако не ченгетата, то някой друг. Чат ли си? Погледни го от тази страна: представи си ме как в един момент се потя закопчан в някоя ченгеджийница. Откачам, нали, тресе ме, трябва да съм навън. А ченгетата, тия гадняри и хардлайнери, си умират от кеф. Едно ченге иска да ме опандизи за много време. Иска да ми убие бъдещето. А аз съм отчаян, болен и откачам. Може да проявя слабост. Мога да кажа: Слушайте, айде малко да отпуснете хватката, да поолабите малко юздите, забравете обвиненията и ще ви светна за едно убийство. Мога да ви кажа това-онова за едни издирвани момичета.

Кокалчетата на ръцете ми потръпваха, а кръвта се качи в главата ми. После той се заигра с един нож пеперуда, който измъкна изпод някакви хартии. Завъртя го насам-натам, нагоре-надолу и късото острие проблесна в ръката му. Обявяваше, че може да се погрижи за себе си; после взе да си чопли зъбите с него — да ми покаже как спокойно и невъзмутимо е приел всичко.

— Само си помисли за това. Нямам желание да те подредя, казвам ти. Казвам само: айде да изкараме едни пари. Ти на мене, аз на тебе. Накрая ще вземеш петнайсет хиляди. Айде да изкараме едни пари. — Чух как вибратото в гласа му от време на време се губи и той става малко по-писклив. Не откъсваше поглед от нещата на масата, връзваше си обувките и не ме поглеждаше в очите. — Иначе и двамата рискуваме.

Гледах и въпреки тежката обида поомекнах, защото почти ми дожаля за него. Не го бяха научили много добре. Той не ме познаваше и не знаеше какво значи за него, че ми казва тия неща. Поизтръска цигарата си, оправи си джинсите, почеса се по ръката, приглади си косата и когато не остана вече накъде да гледа, се обърна с лице срещу мен. Окото му играеше.

— Обаче само това, нали? — казах. — И ако го направим, откъде да знам, че няма пак да започнеш да ми опяваш? Откъде да знам, че няма да поискаш да го повторим? Че няма да ме спипаш изкъсо?

— Их, човече, точно това се опитвам да кажа. Не е това. Аз не правя така. Това е обмяна на услуги. Танто за танто. Чисти сметки.

Забелязах едва видима колона от червени мравки да се точи по перваза на пода. Погледът ми обходи листовете на масата, малките карти и диаграмите на електрически вериги. Много от драсканиците изобразяваха видове пентаграми, скици на глави на козли и ножове пеперуди.

Той каза:

— Сигурно просто трябва да ми се довериш, пич. Но съм точен. Не говоря едно, пък да правя друго. Само го погледни. Изслушай ме. Само виж какво съм подготвил, изслушай ме какво имам да кажа. Хвърли едно око.

За момент замълчахме; усетих как алуминиевото фолио вече не се напича толкова силно и някак си долових, че навън се е смрачило, че облачната покривка се е сгъстила над нас.

— Добре — казах. — Обаче ще трябва да изчакаме до тъмно. Длъжен съм да намеря Роки.

— Да. Добре. Казвам ти… — Когато се усмихваше, не приличаше толкова на хлапе — лицето му се набръчкваше и онези криви зъбки присветваха като шепа чакълчета.

Станах.

— Хората тук наоколо не бива да ни виждат да се мотаме заедно. Чакай ме в магазин „Съркъл Кей“ по-надолу по улицата. В осем часа.

— Тресе те параноя, брато. Никой тука няма да разбере нищо.

— Щом искаш да се включа, ще трябва да сме внимателни. Сега, веднага.

— Добре де, добре. Човече, с това много ми напомняш на Уилсън.

— Тогава прави каквото ти казвам.

Той ми козирува присмехулно „тъй вярно!“. Когато излязох от стаята, не се огледах назад. Видях, че съм бил прав — набраздени сиви облаци се бяха натрупали ниско, сякаш облачното небе, надвиснало над нас, беше дъно на планина.

* * *

Намерих ресторанта на Двайсет и втора улица между „Шипс Микеник Роу“ и „Маркет Стрийт“. „Пирандело“ заемаше долния етаж на сграда от червеникав варовик, входът бе аранжиран с електрически крушки в стъклени тръби, оформени като пламъци. По стъклената врата се нижеха надписи в курсив, а горната половина на прозорците беше драпирана със завеси с цвят на бургундско вино. Надолу по тротоара някакъв мъж крещеше по едно куче.

Салонната управителка ме посрещна още щом влязох. Персоналът беше облечен с черни панталони или поли, бели официални ризи и черни папионки. Часът бе пет и тя ми съобщи, че кухнята току-що е отворила; попита ме искам ли маса. Жени, издокарани с блузи, бижута и бухнали тексаски прически, изпълваха около една трета от заведението.

— Роки на смяна ли е?

— Коя?

— Роки. Или Ракел? Дребно момиче, с къса руса коса. Много руса.

Тя се загледа в схемата с местата и лицето й се сбръчка, докато мислеше.

— Струва ми се, че не я познавам.

— Не работи ли тук?

— Тук съм само от няколко седмици. Сигурно има хора, които още не знам.

— Но познавате другите салонни управители? И никога не сте виждали това момиче — дребничко, с една такава лека коса, много хубава? Мъничка.

— Мисля, че съм виждала подобно момиче няколко пъти на бара. Не знаех, че работи тук. — Тя посочи зад себе си през зоната за изчакване и антрето, където в дъното на салона мъж по риза и с жартиери на ръкавите, каквито са носели мъжете през миналия век, обслужваше дълъг шикозен бар.

Изглеждаше горе-долу на моята възраст, загорял бе с цвета на калта от делтата и бледите му вежди почти не се забелязваха върху кожата, когато вдигна поглед към мен. Кимна ми, докато с прецизни движения забъркваше няколко питиета за една сервитьорка. Във всеки занаят обикновено човек може да прецени професионализма на някого по това как си служи с ръцете: дали ги движи вяло, или с отмерени, овладени жестове. Той ме поздрави, поръчах бира „Милър“ и му дадох бакшиш, колкото й беше цената.

— Благодаря — кимна той. — Имате среща?

— Всъщност търся едно момиче. Мислех, че работи тук.

Описах отново Роки и пак я нарекох Ракел.

— Познавате ли я? С къса руса коса с цвят на лимон. Изразително лице, хубаво. Каза ми, че работела тук.

Той повдигна вежди и загорялата от слънцето кожа по челото му побледня на черти. Поглади спретнато оформената си козя брадичка и каза:

— Мисля, че май знам за кого говориш, приятел. Но тя не работи тук. Идвала е в бара, така, два-три пъти. Оставаше, докато някой не седне при нея. Седеше и пушеше, докато я почерпят.

— Сериозно?

Той кимна, изглеждаше леко развеселен.

— Ако търсиш компания, познавам момичета. Мога да се обадя, ако решиш.

— Само тази.

— Разбирам. Идвала е тук два пъти, когато съм бил на смяна. Шефът ми каза да й намекна някак, ако пак дойде. Мястото тук е от класа, сам виждаш.

Очите ми обходиха боядисаните със сюнгер и облепени с парчета позлата стени и скулптурите от папиемаше на Колизеума и наклонената кула.

— Искам да кажа: с какво се занимават хората, си е тяхна работа, но не й е тук мястото. Да се пробва в някой от хотелските барове, да речем.

— Добре. — Станах от столчето и му подхвърлих още петарка за разговора. Не ми беше трудно да си представя как Роки влиза тук първия път и — може би без изобщо да е попълвала заявление за работа — сяда на бара сама. Някой идва при нея или тя мята поглед, това го умее, и няколко часа по-късно се връща в мотела, има пари и разказва на всички, че си е намерила работа.

Обиколих „Харбърсайд“ и надолу по „Розенберг Авеню“, после ходих към вълнолома, влачих се покрай плажа и хората, които се тълпяха по мрачносивите пясъци, а слънцето подпалваше по краищата всеки предмет и нахлуваше през предното ми стъкло на масивни червени талази. Оглеждах се за онази светла коса. Един мъж беше полегнал на пейката на автобусна спирка с прегънати колене и вестник върху лицето; жени с горнища от бански ту излизаха под палещите лъчи, ту се скриваха; дебел мъж бе надул грамаден касетофон, от който звучеше текс-мекс[24].

На едно място се бяха струпали младежи. Техните загорели стройни тела предизвикаха леко негодувание в мен заради начина, по който приемаха всичко за свое — сякаш им се полагаха и времето, и възможностите. Някакво фрисби бавно прелетя над главите им, изтъквайки едва ли не, че за някои хора светът е едно вечно пладне, а аз слушах гласовете и смеховете им и ги гледах как се гонят като кученца. Не можех да си представя Роки там. Много неща никога не стават такива, каквито трябва да са.

Преди да се върна в мотела, се отбих в една железария „Ейс“ и купих кутия чували за смет „Стийл Сак“ двойно-екстра-здрави и 9 метра дебело въже.

Мушнах се в рецепцията на „Изумрудени брегове“ — този път Дера и Нанси седяха на масичката за кафе и играеха на някаква настолна игра с Тифани, която изглеждаше чиста и свежа с жълтата си ленена рокличка. Щом зарчето се спря, тя плясна с ръце, погледна нагоре и ми помаха.

Нанси вдигна вежди към мен, а аз само поклатих глава. Стана и се приближи.

— Права сте — казах. — Тя не работи там и никога не е работила. Не знам. Пообиколих доста наоколо, но не я видях.

— Исусе, Марийо и Йосифе! — Тя подпря ръце на хълбоците си. — И сега какво?

— Колко дни остават още за стаята? Забравих какво съм платил.

— Всички можете да останете до вдругиден, смятам.

— Обзалагам се, че дотогава ще се върне.

— О, така ли?

— Обзалагам се, че знае кога точно трябва да се изнесат от стаята. Тя ще се върне за малката. Ако не се върне, ще я потърся из другите мотели.

— И просто допускате, че тя е добре? Смятате, че нищо не й се е случило?

— Не е отсъствала достатъчно дълго, че да се съмнявам. — Всъщност не се бях замислял дали е така.

Нанси надникна назад към рецепцията. Последните слънчеви лъчи се засенчваха от сгради и изпълваха въздуха с унила алена мараня. Виждахме Тифани през стъклото — забавляваше се.

— Какво й има тогава? Щом си има такова мъниче… Какво не й е наред?

— И аз не знам. Понякога е така. С някои хора нещо се случва. Обикновено когато са млади. И никога повече не се оправят.

— Но някои успяват.

— Сигурно. Но по-често се срещат другите.

Тя кимна и тропна с крак, щом съзря една голяма картонена чаша, зарязана на паркинга, да се търкаля напред-назад. Наведох глава.

— Слушайте. Това момиченце… Ако нещо… Не знам. Вие всички ще се погрижите за нея… Нали?

Тя вирна глава, сякаш я бях засегнал.

— Какво?

Моторът на Трей привлече вниманието ми. Без да усетя, нощта бе приближила и ние стояхме в синкав, сгъстяващ се здрач.

— Колко е часът?

— Осем без петнайсет. Какво казахте току-що?

— Нищо. Имам среща.

— Значи детенцето пак остава при нас?

— Мога да я взема с мен, предполагам. Но нямам повече права над нея от вас. — Подадох й четирийсет долара. — Ето. За вечеря. Или за развлечения. Ако Роки не се върне до утре, ще измислим нещо.

Тя не се поколеба да вземе парите, сгъна банкнотите и ги мушна в предния джоб на джинсите си.

— Тя невинаги е щастлива. Малката.

— Какво?

— Тифани. Невинаги е усмихната. Понякога се сърди. Как само се сърди. Хвърля храната си, а после плаче заради това. Иска нова, гневи се. Сепва се, ако направиш рязко движение. Знам… вече ви казах.

Изобщо не се сетих какво да отвърна. Просто кимнах.

* * *

Трей Убиеца се спотайваше до един монетен телефон в „Съркъл Кей“, превил рамене, сякаш се пази от суров вятър. Щом видя пикапа, ми махна и притича до мен. Бях метнал въжето и чувалите за боклук отзад в каросерията.

Той отвори вратата.

— Хайде — казах.

— Искаш ли да го видиш?

— Давай да тръгваме — въздъхнах аз. Той ме насочи към „Бродуей“ и каза, че няма защо да бързаме.

— Практически всичко е в склада. До него има един малък дрешник, където държат оловни жилетки и разни неща, но зад него е като шахта, която някога е извеждала на покрива. Преградата е завинтена с болтове, но между етажите има килер. Чистачката ще ме вкара в него, когато затварят. Кротувай до към един и щом сляза, свържи оная аларма. Ще ни трябва и пикапът. Той е твоя грижа. Ще го докараш отзад, товарим — двайсет минути най-много. Закарваме го в Хюстън. Цялата черна работа аз я върша.

— Какъв е адресът?

— „Бродуей“ 4515.

— Кой каза е вътрешният ти човек?

— Тая чистачка, човече. Брат й ми беше ортак.

— Има ли задни улички от другата страна? Някъде, откъдето да можем да следим какво става?

— Да. Много ясно. Тук завий.

Той запружинира с крака, плясна се по бедрата и прехапа долна устна. Бях премислил всякакви диалози, потенциални сценарии. Но ако работата минеше гладко и напълнехме джоба, това щеше още повече да го насърчи. И да говореше, че държал на думата си, в света има едно просто правило: да не се доверяваш на наркоман. Той винаги щеше да разполага с онова, което знаеше за двете момичета.

Опитвах се да не мисля за това, защото и той бе като онова момиче в мотелската стая в Амарило — никога нямаше да му провърви. Винаги щеше да тегли надолу.

— Къде беше твоят групов дом? — го попитах.

— Какво? А… В Джаспър.

— Караха ли ви да берете памук?

— Ъъ… Не.

— В моя ни караха. Прибираха ни всички, от август чак до октомври. Наричаше се Програма за социално подпомагане.

— Уф…

— В приемни семейства живял ли си?

— Ъъ, да — отвърна той. — Веднъж, като бях на осем години. Свестни бяха. После им се наложи да се преместят. Не можеха да ме вземат със себе си. Беше нещо, свързано с неговата работа. — Той посочи предното стъкло:

— Пристигнахме.

— Ще паркирам в съседната пряка. Ще минем по уличката.

— Да, добре.

* * *

Дойдохме по уличката и се притаихме в тъмното. Контейнер за боклук, подмятани от вятъра вестници. Никакви прозорци над нас. Той посочи към клиниката.

— Не знам — казах. — Изглежда ми доста отворена.

— Обаче не е, не и отзад. Оттам минава друга уличка. Отзад си имат собствена товарна площадка.

— Не знам — казах и го пуснах да върви пред мен. Измъкнах дебелите работни ръкавици, които бях натъпкал в задния джоб, и задържах дъха си, докато ги нахлузвах. Можех да го направя по много начини, но той бе слабичък като коте и този щеше да свърши работа. Действах тихо.

Когато Трей се обърна, подскочи, защото почти се бях залепил за него — но вече бе късно. Сграбчих го за гърлото. Очите му се изпълниха с ужасната истина, после се надуха като кървави мехури, а аз казах: „Шшшт“. Същата физиономия, която ми правят винаги — „Чакай! Чакай!“…

Той се съпротивяваше, делеше ни само една педя. Лицето му стана лилаво, капиляри се издуваха и се пукаха под кожата му, той посегна към онова ножче, но то издрънча на земята веднага щом натиснах с палци и усетих как подезичната му кост се строши. Погледът му се плъзна насам-натам, после очите му се подбелиха. Въздухът излезе от тялото му с последно гъргорене и ме лъхна миризмата на червата му. Езикът му се провеси надолу като дебел, изтощен охлюв.

Когато го положих на земята, усетих порив да му обясня, да му кажа, че е било само заради момичетата. Но от това едва ли щеше да му стане по-леко.

Огледах двата края на малката улица, където светлината на лампите се врязваше в мрака, докарах пикапа и спрях с вратата до него. Метнах го на пътническото място и подпрях тялото му на силно затъмненото стъкло.

Възнамерявах да се измъкна по някой второстепенен неосветен път, да го увия в найлоните и да го хвърля отзад зад кабината, в каросерията. Но докато пътувахме и излизахме от града, той изглеждаше съвсем естествено подпрян на вратата — сякаш беше заспал, и въпреки че в кабината вонеше от мъртвешките му лайна, между нас упорито витаеше някаква задушевност.

Чувствах взаимна близост. Сякаш той знаеше нещо за обширните пусти поля, за едностайните апартаменти, за кафето, сварено на евтин котлон, за гласа, който се провиква: „Гасим лампите!“, а аз, от своя страна, бях единственият, който разбираше ужаса от това, че попадна в онази уличка заедно с мен.

Изкарах го от града така, подпрян на вратата.

Моят пиян приятел. Последното ми другарче. Моето слабо и безразсъдно по-младо „аз“.

* * *

Ла Порт е на около трийсет мили извън Галвестън и там едно блато, се влива в Галвестънския залив. Преди бях идвал дотук два-три пъти, докато работех за Сам Джино. Много отдавна. Беше си същото, както го помнех. Застояла вода, наричана Маре дю Шиен, огромна, черна и заплетена безредица от тресавища и клоаки, следващи в кръгове, все същата гледка навсякъде: лабиринти от кипариси, борове и върби, гъмжило на алигатори, змии и древни заргани, дълги като канута. Излязъл от употреба водонапоителен път водеше нагоре към самотен завой и горичка, която преливаше в мочурище — и там всичко бе същото, само че още по-обрасло: покривка от кудзу се стелеше върху грамадни тръстики, оплетени лози и високи дървета и ги превръщаше в единно създание, в праисторическо същество, чийто листат силует се виреше като гребен на фона на изсветлелия край на нощта.

Загасих фаровете по пътя нагоре и паркирах между няколко бора, недалеч до завоя. Пробих дъното на един чувал за боклук и го надянах като бръснарска престилка, а после изсипах тялото от колата. Взех ключовете и портфейла, съблякох му ризата и панталоните и разрязах изстиващата плът под мишниците, където кръвта бе гъста и бавна.

Щях да нахлузя няколко чувала отгоре му и да го овържа с въжето, но долових как нещо пляска и набраздява водата; вгледах се в мрака и почти различих алигатора, който се плъзна в блатото със замах на опашката и разсече повърхността му с тихо цопване. Криле запляскаха някъде.

Вдигнах го върху могилата на завоя. Беше лек като инертна маса. Изсипах го надолу през рамо и той цопна в мрака. Ослушах се и дочух тихо шумолене и плискане на вода, разни същества се бяха размърдали да проучат какво става. После пуснах дрехите му в един от чувалите, вързах го и го запокитих в мочурището. Водата долу започна да се плиска и да се пени.

На излизане от Ла Порт изхвърлих портфейла му в кофата за боклук пред един „Макдоналдс“; спрях на първия магазин и си купих половинка „Джим Бийм“, който беше отвратителен, но нямаха друго.

Роки още не се беше върнала в мотела, при сестрите не светеше. Намъкнах се в стаята на Трей Убиеца. Той не притежаваше кой знае какво, но взех каквито дрехи намерих и книгите му, нахвърлях всичко в чувала за смет, уверих се, че навън е чисто, и го замъкнах до контейнера за боклук през една улица.

После се прибрах в стаята си, изкъпах се, облякох си чисти дрехи и седнах на тъмно срещу прозореца. Отпивах от нова бутилка по-добро уиски, пушех цигари, гледах навън, а коленете ми играеха и дланите ми се свиваха в юмруци.

По някое време един дълъг тъмен кадилак се плъзна в паркинга и квадратната му предница разцепи мрака с фарове. Не бе от колите, които очакваш течението да изхвърли тук. Прозорците бяха затъмнени, моторът работеше меко, но се долавяше и звукът на усмирената му мощност.

Роки слезе откъм пътническото място. Олюляваше се малко на високите токчета и сякаш бе с нова рокля, впита по тялото, с десен на зеброва кожа. Затвори вратата и залитна назад като пияна, а щом колата потегли, фаровете я уловиха примижала; и я видях как затисна уста с ръка, като забеляза пикапа ми.

* * *

Когато отворих вратата, лицето й беше замаяно и самодоволно, но щом пристъпих към нея, изражението се изпари, тя се уплаши и едва успя да изрече „Рой“ с тънък, пресипнал гласец.

Още в крачка я стиснах за китката и я издърпах в моята стая.

Запокитих я вътре. Тя падна на колене и малко театрално си удари главата в матрака. Затворих вратата с ритник и дръпнах пердето.

— Рой, чакай! — Тя запълзя по земята. — Чакай… — Едната й презрамка падна от рамото, роклята й се вдигна нагоре и видях, че горната част на бедрото й е нашарено със синкави белези от натъртено.

— Не си слагай спирала за мигли — отвърнах. — Не умееш. Изглеждаш нелепо.

Тя понечи да каже нещо, като изтеглих колана си, но щом срещна гневния ми поглед, гласът й секна, а очите й се отвориха широко и се впиха в токата.

— Мислех, че си заминал! — извика тя.

Издърпах я за косата, тя се изправи и застана на пръсти, за да запази скалпа си, а по стръмния наклон на бузите й рукнаха сълзи.

Гледах я втренчено. Носът й беше подут и зачервен, стоеше шокирана и само примигваше с очи, лъщящи от влага, кървави капиляри разкъсваха еклерите й. Сигурно още бе друсана. Дишаше тежко.

Зашлевих я през лицето и тя се строполи напреки на леглото.

— Оня тип, Трей… ми каза, че знаел — изскимтя тя. — Показа ми вестника!

— Моят живот — казах аз. — Животът на онова малко момиченце. Ти каза ли му за нас?

— Какво…? Не…

Прегънах колана в ръце и изплющях с него.

— Рой, Рой! — Тя търсеше думите, ридаеше, вдигнала нагоре ръце. — Тоя Трей разпитваше за теб. Пита ме още първия път, когато ме срещна — на сутринта, когато всички бяхме навън. Казах му, че си корав тип, че си ни чичо и си доста опасен. Това е. Мислех, че си си тръгнал. После ме черпи бира. Това само му казах. Той ми показа… показа ми вестника…

— Всичките ти приказки за прямотата… А не ти ли дойде на ум да ми кажеш, че си убийца?

Тя само поклати глава, забила поглед в земята.

— Недей. Той… той…

— Направи ме съучастник. Онова малко момиченце…

Тя поклати глава.

— И започваш да проституираш в мига, в който ми видиш гърба.

— Гърба ли? Мислех, че си заминал! Ти нищо не каза. Просто избяга. После оня тип ми предложи бира и каза, че си си взел багажа. Трябваше да изкарам пари. Ти какво очакваше да направя? И какво ти пука изобщо? — Изглеждаше твърде зашеметена да се изправи, главата й увисваше на врата, заваляше думите.

— Откъде са ти тия синини?

Тя придърпа надолу полата си, сви рамене и подгъна крака.

— От същото място, откъдето е роклята?

Тя издаде продължителен, картечен звук, сякаш не можеше да си поеме дъх, и скри лице в коленете си, дишайки на пресекулки.

— Боже мой, ама и аз съм едно тъпо копеле! — Приведох се над нея и оставих тежката катарама да се полюшва пред лицето й. — Нямаше да има значение, но ти помъкна и онова момиченце с теб. Взе я от къщата й, а сега я набърка в това. И мен също. Ами ако случайно те хванат, че си продаваш дупенцето? Тогава какво? Да му се не види, не разбираш ли, че е незаконно все пак? Да забравим всичките му там достойнство, безопасност и т. н. — какви ги вършиш бе, мамка ти?

Стиснах я силно за брадичката и завъртях лицето й нагоре. Ноздрите й трепереха, а в оцъкления й поглед гореше яростна треска, която ми приличаше на истинска, едва сдържана лудост.

— Ами онази жена оттатък? Вдигни си главата. Погледни ме! Оная жена. Смята да вика ченгетата заради теб. Да се обади в социалните служби за Тифани. Да им каже, че една курва си е зарязала детето тук. И знаеш ли къде заминава Тифани? Представяш ли си какво е да те гледа приемно семейство? Слушаш ли ме? Погледни ме бе, няма време да се самооплакваш, измет проклета!

Тя пак извърна лице и поклати глава. Повтаряше „не“ непрекъснато.

— Съжалявам, съжалявам, съжалявам!

— Зарежи го ти това, не ми пука. Ще провалиш всичко, а се правиш на тъпа, уж че не го разбираш.

Продължавах да я гледам с омраза, докато дишането й се поуспокои. Хванах я над лактите и я вдигнах.

— Сега говори. Кажи ми според теб какви ги вършиш.

— Аз без да искам. Тоест загубих представа за времето.

— А за Ланс? За какво беше? Ами онова, което стана в Ню Орлиънс? Ами приятелката ти в спалнята?

— Какви съм ги вършела… — изсъска ми тя. — Как да се погрижа за нея? А? Трябват ни пари, Рой! Ти си тръгна! — Тя си избърса носа и си оправи роклята. — Няма да останеш с нас. Знам го. А аз какво да правя? На теб какво ти пука изобщо? Какво трябваше да направя?

— Според мен има няколкостотин отговора на тоя въпрос, преди да подкараш пак занаята. Кой беше оня? С кадилака?

— Мъж. Просто мъж. Запознахме се миналата вечер. Беше в града за няколко дни и си търсеше компания. Добре плащаше. Мога да платя за още една седмица тук, да купя храна. И още дрехи.

— Погледни се.

— Мислиш ли, че ми пука?

— Не. Всъщност изобщо не знам за какво ти пука. Не мога да си представя. Погледни се. Здраво си се нашмъркала.

— Не. Н-не съм… — Тя пак избухна в силен плач и сякаш бе неспособна да продължи да говори. Сви се на кълбо на леглото и се хвана за главата.

— По дяволите. Всичко можеше да тръгне добре, Роки.

— Ти къде ще отидеш? Къде ще отидеш?

— Все едно аз съм виновен. Нямам вече причини да оставам с теб. Разбираш ли?

— Няма значение.

Увих колана около ръката си и се изправих над нея. Единствената лампа хвърляше в стаята дълги, бодливи сенки и рисуваше по лицето й вампирски белези. Соленият въздух и остатъчният полъх на мускус, влажен, от нейния секс. Коженият ремък скърцаше около кокалчетата ми. Не исках, но беше като да биеш куче, което обичаш.

Трябва да го научиш; просто е срамота, че тъпото животно се учи по този начин.

Ала един от онези пристъпи на кашлица ме разтресе, сякаш ме простреляха с двуцевка, и тежест ме блъсна в гърдите. Прегънах се и се изплюх — дивашка храчка, опръскана с кръв.

Звезди избухнаха в очите ми, главата ми се замая. Не можех да си поема дъх и се свлякох на колене. Болката ме задушаваше, при всяко изкашляне все едно ме удряха в гърдите с ковашки чук. Ребрата ме боляха, вътрешностите ми се натъртиха, светлини затанцуваха пред очите ми и си представих как старата госпожа Смърт марширува през меките тъкани в тялото ми и всяко изкашляне е замах с косата.

— Рой? — Тя беше припълзяла до мен. — Рой? Стига, човече. Да не ти е… Да се обадя ли?

Посегнах да я спра. Сграбчих ръката й и я стиснах силно, много силно, вкопчих се в нея като в котва, докато кашлях — рев, хриптене, съсухрени звуци — но тя не се отскубна, а хвана дланта ми с две ръце и също стисна, докато не се умирих, и продължи да я стиска и след това.

Когато премина, ми трябваше време да дойда на себе си; като се съвзех, лицето ми беше омазано от сълзи и сополи. Погледнах я и осъзнах, че тя вижда страха ми.

Избърсах устата си, кръв нямаше.

— Какво да направим? — изхриптях. Гласът ми звучеше като на старец; като на някой, който си е правил гаргара с течност за отпушване на канали. — Какво да направим? Какво?

— Недей. Само не ни оставяй. Не мога… — Тя избърса лицето си и се вкопчи в ръката ми още по-силно, а после я пусна.

— Боже!

Поглади дланта си с пръстите на другата ръка и ме погледна нервно.

— Не трябва ли да идеш на лекар?

— На теб трябва ли ти синоптик да ти каже, че вали?

— Но ти си болен, нали? Знам, че не искаш да ти го напомням. Но нищо не правиш. Само се наливаш. Пушиш.

— От това, от което съм болен, оздравяване няма.

— Рой… — Лицето й бавно посърна като на дете, което започва да осъзнава колко лоша е лошата новина. — Там, в Ориндж, аз, аз… аз… — Тя взе силно да заеква и затисна устата си с две ръце.

— Успокой се. Никой няма да свърже това с теб. Отървах се от пистолета.

Тя се загледа в скута си и се разплака, но някак по-различно, по-жално.

— Ей… Всичко това е приключило. Приключи. Няма повече да се върне. Единственият човек, с когото трябва да си уредиш сметките, си самата ти.

— Аз съм толкова… — Тя поклати глава. — … Той каза, каза ми „аз съм виновен…“. — Лицето й потръпна от неловка скръб и тя пак заприлича на малко момиченце. Усетих колко дълбоко се мразеше.

— Изобщо не се съмнявам, че го е заслужавал. Ясно? Не се съмнявам. Ако ми беше казала, сигурно сам щях да го довърша. Все едно. Приключено е. Трябва да го забравиш.

Изправих се и й помогнах да стане, а когато сложих ръка на рамото й, тя отпусна глава на гърдите ми и заплака.

— Така е с тия неща. Не си длъжна да го преживяваш. Можеш да определяш какво да чувстваш и какво — не. Запазваш само това, което искаш. Ако те тормози, зарязваш го.

Тя ме прегърна силно с ръце — каква жива сила имаше в тях.

— Ти вярваш ли в ада, Рой?

— Не. Или поне, че е на Земята, а не другаде.

— Трябва да доведа Тифани. Дали…

— Аз ще се оправя с Нанси. Единствената причина да не се обадят е, че всички те много обичат Тиф.

— Знам. Обичат я. Рой, точно това си помислих, когато… искам да кажа, щом видях тези дами, разбрах, че няма да позволят да й се случи нещо лошо и…

— Така не може.

— Не може. Знам.

Тя затрепера и аз й помогнах да седне на стола. Имаше още нужда от разговор, за да се успокои.

— Хайде, разкажи ми за него — казах.

— Не искам — тръсна глава тя.

Позамислих се.

— Тя не ти е сестра, нали?

Тя ме простреля с шокиран поглед, после пак сведе глава и захлипа.

— Добре — казах. — Няма нищо.

— А аз я оставих. Зарязах я.

Не знаех какво да кажа, затова просто изчаках да поседи и да успокои дишането си.

Когато заговори, гласът й бе мек, воден от уравновесеност.

— Случи се така, че се разболях. Нея я нямаше — мама. Понякога пътуваше извън града да работи по конференции, само за по няколко дни. Нямаше я. Бях пипнала грип или нещо такова от предната нощ, която прекарах под оня мост с подпорите, но това е друга история. Все едно… Щом се прибрах, ме втресе и трябваше да пазя леглото. Бяхме само аз и Гари и той премести телевизора в моята стая; помня как си помислих колко е мило от негова страна. Нямахме лекарства, той пиеше от едно шише. Каза, че било полезно при болест. Че майка му давала на него и братята му по малко уиски срещу настинка. И тъй, той седна там с мен да гледаме телевизия и от време на време ми сипваше в една картонена чашка. Спомням си, че беше картонена чашка. По някое време ми стана по-добре, поразвеселих се и не ми пукаше, че съм болна. Той се шегуваше и се смеехме на предаването по телевизията. Едва имахме осветление, само две свещи и телевизор, той бе седнал до мен на леглото, но това не ме притесняваше, защото ми беше страшно весело. Толкова беше дебел, че леглото потъваше, и той ме придърпа към себе си, докато се унасях. После, не знам, беше късно… като че се събудих, само че вече би трябвало да съм будна. Не знам как всъщност се случи, но се събудих и то се случваше. Той бе върху мен. — Тя тръсна глава, объркана, все едно разказваше нечия чужда история. — Толкова беше дебел, че не можех да дишам. Имаше пъпки по раменете на големи червени рояци и миришеше на раци, на кал.

Помислих си за нещата, които не можеш да преживееш, дори да не те убият.

Тя продължи:

— Както и да е, когато мама се върна… Не знам. Мисля, че той май й каза. Каза й май, че аз съм виновна. И тя започна да се държи съвсем различно с мен. Всеки път, щом го зърнех, ми идеше да се разпищя. Нямах представа какво предстои. Не бях разбрала какво се е случило. Почнах да се издувам и мама просто ни напусна. А после Гари взе да повтаря как всичко щяло да е наред. Щял да получи помощи от държавата. — Тя скри лице в шепи. — Започнах да се издувам и не можех да излизам от къщи. Накрая той просто ме закара до болницата.

Приведох се към нея.

— Иди в стаята си. Изкъпи се. Почини си, изгони това от главата си, успокой се. Прочисти мислите си. Слагаш точка на това, с което се занимаваш.

— Какво искаш да…

— Оставам в моята стая. И аз имах тежка нощ. Сутринта ще говоря с Нанси. Дотогава ще съм измислил нещо. Не можем да останем повече тук. Трябва да заминем.

— Добре, добре. Съжалявам.

— Остави.

— Съжалявам, че трябваше да изслушаш всичко това.

Отворих вратата и тя излезе, но поспря за миг, когато видя мотора на Трей, все така паркиран пред стаята му. Хвърли ми поглед през рамо, но нищо не каза. Стоях на вратата и я гледах как влиза в своята стая; тя се обърна още веднъж да ме види, сякаш можеше да изчезна, а после затвори вратата.

В онези ранни часове на утрото дълго мислих каква да е следващата ми правилна стъпка. Исках момичетата да имат пари. В душата на Роки се таеше привичният страх какво всъщност значи да си без средства.

Може би тя щеше да продължи да кара така, независимо от всичко. Не бях сигурен дали това бе от значение.

Почесах се по гърдите — отвътре всичко бе крехко и болезнено от яростния пристъп на кашлицата.

Болестта ме караше да действам припряно. Вярвам, че ако имах живот пред себе си, щях да остана с момичетата, да се опитам временно да им осигуря някакъв сносен живот. Но просто нямаше да изкарам толкова дълго.

Гледах как димът от цигарата ми се разсейва на фона на сбръчканите тапети и когато течността в бутилката намаля, а мислите ми станаха интуитивни и маниакални, в ума ми постепенно се оформи план.

Изрових папката от къщата на Сенкевич.

* * *

Уредих нещата с Нанси и тя изглежда поне временно беше удовлетворена от благоденствието на Тифани и положените грижи за нея. Казах й, че напускаме. Понечих да изляза, когато тя каза:

— Да сте виждали наоколо господин Джоунс?

Спрях се и поклатих глава.

— Вчера следобед за малко наминах при него да разпитам за Роки. — Обърнах се към стаята му. — Моторът му е тук.

Тя замълча.

— Не си е платил стаята ли?

— Не, всъщност му остават още два дни.

Друго не казах, излязох и отидох до стаята на момичетата. Роки седеше зад Тифани на леглото и я галеше по косата, докато гледаха някакво токшоу по телевизията.

— Днес ще трябва да останеш тук със сестра си. Бъди добра. Скоро се връщам.

Тя изглеждаше смирена и изтощена, седеше прегърбена и ми отвърна тихо, без да се обърне към мен:

— Какво ще правиш?

— Работя по едно нещо. Няма много да се бавя. Нещо за всички нас.

— Добре. — Тя загледа косата на Тифани с вяло, равнодушно лице. Пръстите й се движеха механично като зъбци.

Уверих се, че имат пари и потеглих към Сан Маркос, за да си открия сметка във „Фърст Нешънъл“.

Отново прегледах документите в папката. Митнически корабни декларации, внос и износ на стока, ръкописни бележки за изчезване на определени контейнери, оградени с червено и двойно отчетени в тетрадка, в която плащанията и загубите от превозите бяха описани изненадващо просто, без кодове или плаващи цифри между полетата. Името Птитко се срещаше в изобилие. Предположих, Че за Франк Сенкевич това сигурно е било застраховка, нещото, което го пази.

Доста тъпо всъщност. Може би се е опитвал да сключи сделка с прокурори и някой е подхвърлил нещо. Може би е заплашвал Стан с това. Не знам.

„Фърст Нешънъл“ имаше клонове навсякъде, включително в Ню Орлиънс; можех само да завъртя един телефон и да получа баланса по сметката си, въвеждайки няколко цифри.

По онова време трябваше само шофьорска книжка или някакъв второстепенен документ за самоличност. За адрес на кореспонденция на банковата си сметка посочих адреса по шофьорската книжка, някъде в Александрия.

Работата ми отне почти целия ден и когато се върнах късно надвечер, отидох да видя момичетата. Роки беше в леглото. Лежеше и се взираше в тавана, телевизорът монотонно работеше, а Тифани се забавляваше с едно плюшено мече, купено й от възрастните сестри.

— Здрасти. Добре ли си?

Тя примига срещу тавана: изрисувана карта от сивокафяви водни петна.

— Лошо ли ти е?

— Не.

— Добре. Какво става?

Отвърна ми лаконично, с отпуснати устни, но очите й трепнаха и сякаш се съсредоточиха — все едно гледаше филм, прожектиран върху зацапаната мазилка над нея:

— Почивам си. Просто съм уморена, Рой.

Детето изви глава назад, за да ни погледне, а мечето увисна в неговите ръце, сключени около врата му, все едно го душеше.

— Не ти е лошо, така ли? — попитах.

— Не, не ми е лошо. Наистина.

Очите на Тифани шареха между нас, търсейки някакви указания; тръпки полазиха по гърба ми. Може би за десети път се запитах какво ли й предстои, и отново се сетих за момичето от паркинга за камиони в Амарило.

Роки пак заговори:

— Само си почивам, Рой. Релаксирам и си подреждам мислите. Не се безпокой, ще се оправя. — Зениците й играеха, сякаш следеше оживено движение. — Като се наспя добре, ще ми мине.

— Пак излизам за малко. Само за няколко часа. Няма да те оставя отново, затова не искам да се тревожиш. Наглеждай сестра си, по-късно се връщам. Ето трийсет долара. Вземете си пица или каквото решите.

— Добре.

Тифани завъртя мечето в ръце и лапите се размятаха.

— Мислех утре да поизлезем. — Думите ми прозвучаха малко глупаво, но чувствах, че трябваше да й дам нещо, да й обещая нещо, за да изкара нощта. — Може и само двамата. На вечеря, нещо такова.

— Разбира се. Звучи чудесно, Рой.

— Да. Е, до скоро, момичета.

— Какво ще правиш всъщност?

— Ще звънна по телефона.

Въздухът навън бе черен и беззвезден, дъждът идеално пасваше на тежката атмосфера. Левият преден фар на пикапа беше помръкнал — дългите светлини примигваха и на пресекулки осветяваха острия дъжд. Ако имаха начин да засичат кода на областта или нещо подобно, щеше да е по-добре да съм вън от града. Продължих навътре в Луизиана и пътувах два часа до Лийсвил. За всеки случай.

Телефонната кабина стърчеше килната пред някогашна бензиностанция, меката почва от едната й страна беше потънала. По табелите за гориво цени нямаше, а прозорците на офиса до гаража бяха облепени с разрязани и разпънати чували за смет. Сетих се за чувалите, които бях купил за Трей, и ръцете ми затрепериха. При телефона отпих няколко глътки от една половинка „Джей ен Би“, влязох в кабината и запалих цигара. Гъстите гори, опасващи старото шосе, жужаха от насекоми, бетонният паркинг се беше пропукал и над него никнеха бурени като остра коса, тебеширеножълти под уличната лампа, прегърбена над кабината като майка закрилница. В мрака, отвъд светлината й, дърветата тракаха с клони, люлени от вятъра.

Щом цигарата ми догоря, изпуших още една. После вдигнах слушалката, пуснах монетите и набрах номера.

Увъртах нещо в разговора с бармана Джордж и за малко да го попитам как му е ухото.

— Предайте, че Рой го търси — казах накрая.

Изминаха няколко дълги минути, докато го чаках да се обади; вслушвах се в жуженето на насекомите и гледах как комарите и нощните пеперуди кръжат и се мъчат да се издигнат, осветени от прижълтялата светлина. Преди той да заговори, чух прещракване и прашенето в слушалката се усили, но знаех, че това е устройството, прикрепено към линията в офиса му срещу подслушване на телефонни разговори.

— Някой сигурно се ебава с мен, няма как да е иначе — каза гласът на другия край. Беше дълбок и продран като на водна жаба, но толкова и неестествен, и белязан от нюорлианския му акцент, а той винаги изговаряше думите педантично. — Ти ли си наистина?

— Аз съм наистина — отвърнах и го чух как дръпна от цигарата, звук на припукващ горящ сух тютюн. Представих си как Кармен му се усмихва през рамо. На светлината на уличната лампа се почувствах незащитен, самотен на пустия път, в пищящия мрак.

— Биваше си я изработката — каза той. — Искам да кажа, доста се впечатлих.

— Нямах никакъв избор.

— Не, това го разбирам. Ние разчистихме. Обаче, по дяволите! Чудех се дали ще получим вест от теб, нали знаеш?

— Изненааа-а-ада. — Чух как цигарата му меко пращи и пука и видях кръглото му намръщено лице, презрението в онзи пресметлив мънистен поглед и дима, бълващ от ноздрите му.

— Ще се връщаш ли насам? — попита той.

— През ум не ми е минавало.

— Аха, така си и мислех.

— Но защо? Не разбирам.

— Какво „защо“? — попита той.

— Защо ми погоди тоя номер, Стан? Заради какво?

— Криво си разбрал, Биг Кънтри. Не бяхме ние. Арменците бяха. Имаха си някакви техни истории с тоя тип. Техен си бизнес. Всичките се изсипахте по едно и също време. Кофти късмет за нас. Те нямаха намерение да се дърлят с вас. Бяха отишли там само заради него.

— Сериозно?

— Напълно! Кофти късмет. Обаче ей на, кофти късмет за тях, нали така?

— Честно ли?

— Честна дума!

Загледах се в отражението си върху зацапаното напукано стъкло на кабината. Не приличах на себе си. За последната седмица бях отслабнал около четири килограма и нямах коса.

— Само дето ни каза да не вземаме пистолети — казах. — Помниш ли?

Той не отвърна. Стори ми се, че загаси цигарата си.

— Стан?

— А… Е, добре, спипа ме.

— Ако имаш чак такъв проблем с всекиго, който й го е турял, ще трябва да изпотрепеш няколкостотин души.

— Внимавай какви ги дрънкаш, Биг Кънтри!

— Да ни пречукаш така. И заради какво? Заради нея? Пълна пародия!

— А… Всъщност е друго. Ти. Анджело. Ти точно не беше ключовата причина за начинанието, схващаш ли? Просто си казах: а защо не? Все едно да смачкаш паяк. С един куршум — три заека. Вие двамата отивате при Сенкевич. Сещаш се? Защо пък не? Защото аз казвам така, мамка ти. Защото аз решавам.

— Душата ти е змийска яма.

— Схващаш.

Преглътнах тежко и си поех дълбоко дъх. Съсредоточих се върху треперещите листа, апликирали мрака по края.

— Та… — казах. — Имам нещичко.

— Да?

— Митнически декларации за корабни товари. Записи. Счетоводна книга, която адски ясно разяснява транзакциите. Името ти е навсякъде. Много дълго и много подробно четиво за бизнеса. Всичкото това написано с почерка на оня тип. Сигурно него са търсили супервойниците.

Чух как нещо се строши от другия край на линията.

— Мамка му! — възкликна той. — Честно…

— Честно, нали? Ти си го уредил, тлъсто полско копеле! Те затова бяха там, нали? Заради кашата, която Сенкевич забърка.

Тлеещо прашене в слушалката. Насекоми изпълваха светлинния конус под лампата като снежинки в снежно кълбо. Движение — дърветата хвърлиха сенки в южна посока. Пътят грейна, детониран от автомобилни фарове. Чу се боботене на мотор и сърцето ми се разхлопа, когато един ван ме подмина, заслепи ме за миг, заля ме с бензинови изпарения и източи сянката ми по паркинга.

— Откъде се обаждаш? — попита Стан.

— Няма значение.

— Какво искаш?

— Седемдесет и пет бона. По банка.

— Ха!

— Такава е сделката.

— Много са.

— Ще изпратя копия. „Таймс-Пикаюн“. Батън Руж. Нещо в национален мащаб. Оригиналите отиват при федералните. Пише си „Птитко“ навсякъде. На почти всяка страница. „Птитко“.

— И все пак…

— Вземай химикалка, че ще затворя.

— Но чакай… Какви гаранции имам?

— Гарантирам ти, че ако нещо ми се случи, всичко излиза наяве.

— Не искам да чувам повече за това до края на живота си, ясно? Да не ми се обадиш пак, като профукаш парите.

— Проумей някак, че моята дума струва повече от твоята. До последния ми дъх ще е на сигурно място. Четох за оня, началника им, федералния прокурор Уайтком. Четох във вестника, че много се е разлютил заради изчезването на Сенкевич. — Той не откликна. — Така купувам излизането си от играта. Приключих. Да имаш нещо за писане?

— Чакай.

— Не. — Продиктувах му номера на сметката си във „Фърст Нешънъл“. Казах му да внесе парите до четири часа на другия ден или отивам в пощата. После затворих.

Ръцете ми отново трепереха, коленете не ме държаха. Отпих голяма глътка от бутилката. Излязох от кабината и повърнах. Мушици и комари накацаха по горчилката и закръжиха като корона около главата ми.

На връщане погледът ми все бягаше към разваления фар на колата, надигах шишето и карах, без да пусна радиото. Кракът ми постоянно се изхлъзваше от педала на газта.

Разпръснати огньове трептяха по плажовете на острова. Откъм водата духаше силен вятър. Мотелът тънеше в мрак с изключение на мъждукащата реклама и настолната лампа в офиса. Скарата на Ланс отново бе пред вратата му.

Надникнах през цепката между пердетата в стаята на момичетата и видях синкавото сияние на телевизора да трепти върху тях. Роки, свита на кълбо, бе придърпала завивките към себе си, а Тифани с разперени ръце и крака лежеше до нея, облякла широка фланелка. Обзе ме същият онзи страх, който изпитвах като момче, когато ме болеше коремът и гърбът ми се схващаше, когато ми идеше да бродя дни наред сам из полетата като болно куче.

* * *

На другия ден съобщих на двете възрастни госпожи, че ще заминаваме. Пак беше бял влажен ден, солен и мокър. Щяхме да водим Тифани на плаж за последно и те попитаха дали могат да дойдат с нас. С тях се вървеше бавно; аз мъкнех двата им алуминиеви шезлонга, Роки носеше голяма платнена торба с хавлиите и нещата на всички. Днес бе по-общителна и сутринта ме беше попитала къде ще отидем на нашата голяма среща. Бях забравил за предложението си.

И все пак тя още плуваше в отегчена тъга и бе обзета от примирението, което цял живот бях виждал по разни лица — хората се предаваха, отдаваха му се без борба… А аз исках да променя това.

Жените бяха облекли тъмните си костюми от полиестер въпреки плажа, тътрузеха се по пясъка с Тифани, обути в дебели кафяви чорапи, и дори през тях се очертаваха възлестите им варикозни вени. Бризът ветрееше широката ми хавайска риза, докато нагласях шезлонгите им. Те се отпуснаха върху тях много предпазливо, под шапките с широки периферии и с тъмните очила, които сложиха над обикновените. Роки като че ли се стесняваше покрай тези жени, когато се съблече по бански под погледите им. Седях на пясъка до сестрите и всички я проследихме с очи, когато поведе Тифани към вълните.

От мястото си можех да различа синината на бедрото й, но иначе изглеждаше много добре — с нейното стройно тяло, бледорозова кожа, гъвкави мускули и това наистина класно дупе. Част от Роки бе и онази по-голяма красота, която тя все още не бе проявила, защото не бе намерила своето място. Така мисля.

Тя заведе Тифани до водата; момиченцето първо се плашеше и пак се дърпаше от вълните, а после, когато те го заляха, избухна в смях. Това разсмя Роки, тя го вдигна нагоре и остави вълните да обливат краката му; слушахме как смехът им бълбука и се смесва със съсъка на водата.

Имаше и други хора, пристигаха и още. Семейства, деца и тийнейджъри, тъмнокафяви момчетии с изрусяла на слънцето коса, които заглеждаха Роки на минаване.

Възрастните сестри клопаха като квачки и хихикаха, когато виковете на Тифани огласяха плажа. Капки пот избиваха по лицата им и те ги попиваха с кърпичка, която си подаваха една на друга.

— Тя е такава добра душица — рече Дера. — Каква топлота!

— Да — каза сестра й. — Такъв добър нрав!

— Аз, ъъ, оценявам колко много направихте за детето — казах.

— Тя е много необикновено момиченце.

— Вярно е.

— И аз мисля така — казах. Изчаках малко и допълних: — Може да се наложи да постоят, като тръгна.

По лицата им под големите шапки и тъмните очила се мярна едва доловимо объркване.

— Те трябва да са сред хора, които се държат добре с тях. Момиченцето има нужда от грижи, ако останат тук.

— Какво говорите? — попита Дебра.

— Тоест, ако ме няма. Ако малката има нужда от нещо.

— А… — Те се спогледаха.

— Знам, че ще се погрижите.

— Вижте, в действителност ние никога не сме…

— Всичко е наред — махнах аз с ръка, после станах и тръгнах към прибоя. Пясъкът дърпаше нозете ми и те натежаха.

При водата момичетата ме посрещнаха с усмивка, Тифани вдигна ръце нагоре и размаха длани да я вдигна. Нагазих в топлите води, прихванах я под мишниците и я подхвърлих във въздуха, а тя извика, зарита с крачета и се разписка, за да се наслади докрай на бягството си от гравитацията. Цопване, пощипване от солта.

Трапчинките на Роки за момент изглеждаха искрени, тя приглади назад мократа си коса. Лъчите искряха в капките по кожата й, в очите й, по зъбите й, но онези синкави облачета на бедрото някак непрекъснато се навираха в очите ми.

— Реши ли къде ще ме черпиш? — попита тя.

Обърнах се и се загледах към плажа. Едната от двете сестри тъкмо сваляше донесения от тях малък фотоапарат. После продължиха да седят кротко, застинали в тъмните си одежди, подобни на монахини, с безизразни, скрити в сянката лица. Имаше нещо заговорническо в тази удвоена фигура. Сетих се за онази банкова сметка.

Офисът на рецепцията беше изпъстрен с три букета свежи цветя — подарък от Ланс, предположих. Мислех да платя на Нанси да гледа Тифани тази нощ, но дамите помолиха да я вземат, което ме изненада заради проявената им неохота на плажа, когато я споменах. Отидох до супермаркета и взех под наем видеокасети с анимационни филмчета.

Към четири и половина се обадих във „Фърст Нешънъл“ — парите ги нямаше; там бяха само петдесетте долара, с които бях открил сметката.

Спрях до един уличен телефон край някаква бодега[25], където мексиканци се потупваха по коремите и лочеха бира на тротоара от бутилки, скрити в книжни пликове. Нямаше значение откъде се обаждах. На другата сутрин нямаше да съм тук.

— Мамка ти! — извиках в слушалката.

— Трябваше да направя някои трансфери, парите не могат да пристигнат преди утре. Исках да ти го кажа, но не ми остави никакъв номер.

— Пакетите са опаковани и готови, с адреси.

— Айде стига толкова драми, ако обичаш. Искаш ги, утре ще са при теб. Това е, което мога да ти кажа.

Затворих. Мексиканците ме загледаха, когато си купих една половинка от бодегата и отпих бърза глътка още на тротоара. Те срещнаха погледа ми, което бе нетипично за тях, и като че ли ме осъдиха с мълчаливите си коравосърдечни очи, втренчени като на онова момиче в Амарило, и продължиха да ме гледат, докато се качвах в пикапа.

Идеше ми да избягам от всичко.

* * *

Роки сигурно беше обикаляла магазините. Пременила се бе в красив тоалет — дълга лека пола на метличини и блузка с плитко деколте без ръкави — чиято дискретност сякаш съзнателно имаше за цел да ми угоди, макар че не ми се мислеше как е изкарала парите за него.

Изглеждаше развълнувана, сякаш имаше достатъчно нормална причина да се оттласне отново към онова състояние на духа, в което се стремеше да бъде сериозен човек и да говори истината. Дори спирала си беше сложила както трябва — леко, фино докосване, което превръщаше миглите й в тъмни перца, и аз си помислих, че може би това са очите на жената, която ще стане един ден.

Ланс беше нагласил видеото в стаята на сестрите; гледах ги как водят Тифани, докато тя подскача възбудено и разглежда наетите от мен две касети.

На излизане минахме покрай рецепцията, Ланс бе пред тезгяха. Той ни погледна крадешком, а после продължи пламенно да уверява Нанси в нещо, която седеше със скръстени ръце и също погледна към нас.

— Къде искаш да отидем? — попитах. — В центъра? На някое хубаво място?

Тя се замисли и поклати глава.

— Някъде като онова първото заведение, където ходихме. Когато се запознахме, помниш ли? В Лейк Чарлз. Там беше готино. Кънтри бар, нещо такова.

— Сигурен съм, че ще намерим такъв.

Последните слънчеви лъчи ни обливаха, тя говореше колко много й харесвал тук океанът, от радиото се носеше музика. Роки разведряваше настроението ми и това ме караше да се чувствам малко нелепо, да усещам илюзорната свобода, витаеща в морския въздух, който нахлуваше през прозорците, в огньовете под открито небе, във вълните. Опитах се да я заговоря какво мисли да прави в бъдеще, но тя все връщаше темата към времето и океана.

Пътувахме на запад към Ангълтън, където имаше колкото искаш крайпътни кръчми. Избрахме една по-голяма, казваше се „Лонгхорнс“ — добре изглеждащо място, построено от дълги кипарисови дънери: просто една идея по-изискано от вкуса на хора, които търсят побоища, с паркинг, засипан с черупки от стриди, и няколко пикапа, паркирани отпред под странен ъгъл.

Маси с дебел слой лак, наредени около дансинг от твърда дървесина, и неголяма издигната платформа за диджей и оркестър. Няколко мътни фенера хвърляха кафеникава патина върху поставени в рамки кадри от уестърни, окачени върху гредите. Барът ограждаше масите от едната страна по продължение на стената. Поръчах кана „Лоун Стар“.

Роки ме изчака, кръстосала превзето ръце на масата и изпънала гръб. Налях й и тя ми благодари. Официалността й беше трогателна, сякаш се опитваше да се реваншира.

Сервитьорката, която бърчеше нос, докато говореше, ни остави две менюта и обяви колко се радва, че тя ще ни носи бирите. Роки загледа менюто, което предлагаше само бургери и пържоли. Казахме, че ще поръчаме малко по-късно.

Сипвахме си от каната и обелвахме по някоя дума.

— Много от тези сервитьорки изкарват добри пари. Гледат си децата с тях.

Тя кимна.

— Или можеш да вдигаш телефона и да се усмихваш.

— Зацепвам, зацепвам. — Тя напълни чашата ми. Аз запалих цигарата й. Седяхме и почти не говорехме, докато каната не привърши. Заведението започна да се пълни с хора — предимно стари каубойски двойки, жени по джинси, мъже с каубойски шапки.

— Виж — казах. — Оная вечер… Не искам да ни се налага пак да преживяваме нещо подобно. И ти не го искаш.

— Не. — Очите й моментално заблестяха от влага. — Не. Не се безпокой. Аз съм… — Тя тръсна глава и се загледа намръщено в бирата си, стиснала халбата с две ръце. — Не знам какво ми става. Понякога има нещо нередно в мисленето ми. Нещо като… например хрумва ми нещо. И то си е просто хрумка. Аз обаче си вярвам. Само ми хрумва, но се държа така, сякаш е истина. И някак си… това ме плаши, човече! Държанието ми ме плаши. Неща, за които иначе си казвам „какви ги вършиш бе, момиче“. Но мисля някак си, че съм права. Убедена съм, че онова, което си го представям, е истина и че е така — и правя глупости.

Устата й увисна, тя заби поглед в чашата си и прокара пръст по ръба й.

— Сякаш нещо в мен просто изключва.

Кимнах.

— Звучи ми познато.

Тя продължи да се въси, завъртя халбата в ръце и кокалчетата й побеляха от стискане. Направих нещо необяснимо. Пресегнах се, хванах я за едната ръка и я отпуснах на масата. Цялата й китка се побираше в дланта ми, тя я завъртя и стисна моята.

— Мислех че си си тръгнал — каза тя.

— Не бях. Наистина.

— Знам. Сега знам.

Сервитьорката ни донесе нова кана и не ни попита за поръчки. Лампите над дансинга угаснаха, Джордж Стрейт запя със своя мек и сдържан провлачен глас и хората наставаха да танцуват — стари двойки, излезли по-рано, мъже с токи на коланите колкото човешки сърца. -

— Така не може да продължава, Роки. Независимо дали съм тук, или не.

— Знам, знам.

— Вече си с малката. Онова свърши. Завинаги.

— Объркана съм.

Пиехме от новата кана и гледахме как двойките се въртят бавно по дансинга; на четвъртата или петата песен бледозелени и пурпурни светлини от сцената се плъзнаха по тях и върху лъскавите гладки дъски заприличаха на призрачни риби; следващата песен беше тиха и тъжна, и някак помпозна. Жени с бухнали коси и едри ханшове, пристегнати в тесни джинси, с грейнали от любов лица.

Мъгла от тютюнев дим висеше над нас и затулваше светлината.

— Плаша се от това — каза тя. — За Тиф. Тревожа се какво направих. Защото взех и нея, де. Какво направих… човече. Какво направих!

Наведох се към нея и я накарах да ме погледне.

— Миналото не е истина.

— Какво?

— Кажи си го: миналото не е истина. То е само едно от онези твои хрумвания, които мислиш за истински. То не съществува, бебчо.

Челото й се набразди, а малката й уста зяпна беззвучно.

— Всичко започва сега. Това е. Точно сега.

Тя избърса очи и се обърна към хората на дансинга.

— Да не се развълнуваш много, ама уреждам една работа — казах. — Ще те подсигури за доста време напред.

— За какво говориш?

— Да кажем, че имаш някакви пари. Какво би направила?

— Колко пари?

— Достатъчно. Наемът е платен. Храната и сметките са платени. За бая време.

Погледът й се унесе и тя сякаш потъна в мисли, прокарвайки разсеяно пръст през влажния кръг върху масата.

— Добре, ще ти кажа какво да направиш. Отиваш и се явяваш на един от ония изпити за гимназиална диплома. — Тя се изсмя. — Сериозно говоря. Наистина. Наемаш някого да ти помага да гледаш малката и постъпваш в училище.

— Училище?

— Именно.

— Ама как ще…

— Да кажем, че можеш да си го плащаш. Ето как ще постъпиш. Вече ти обясних. Няма значение какво ще запишеш. Изучи нещо. Ти схващаш бързо. Научи се да вършиш нещо. — Поех и двете й ръце. — Направи го заради себе си или заради нея, но го направи! — Тя се взря в мен и най-сетне почти целият страх изчезна от погледа й. — Достатъчно силна си, за да живееш по единия начин, сега заживей по другия — казах. — И всичко това започва сега.

— Добре, Рой. Добре.

Дослушахме финала на песента, гледайки как двойките постепенно забавят движенията си. Забелязах, че още я държа за ръце, пуснах ги и свих пръсти.

— Ти кога ще знаеш за тях?

— Какво?

— За парите. Нали разбираш.

— Утре.

— А ако не се получи?

Свих рамене и си допих чашата.

— Ще измисля друго.

Погледът й изглеждаше малко размътен от бирата. Тя изпи нейната и избърса устата си.

— Ти ли… — Въпросът замря на езика й.

— Какво?

Тя преглътна тежко и сключи пръсти.

— Ти ли направи нещо на оня Трей?

— Не — усмихнах се. — Сигурно само съм го постреснал. Казах му да не припарва до теб и да се разкара, по дяволите. Сигурно вече обира дрогерии в Корпус и си проси куршума.

— Ах! — Тя се втренчи в лицето ми, но нямаше какво да разгадае по него; загледахме се във въртящите се прожектори над празния дансинг. Пееше Глен Кембъл.

— Е, добре. — Гланцираните й от бирата очи заблещукаха и нейната усмивка огря цялото й лице; все едно да вдигнеш жалузите и лятото да нахлуе. — Ще танцуваш ли с мен, или…?

Поклатих глава, подсмихнах се, тя се престори на ужасена и ме поведе към дансинга със същата онази нежна решителност, както когато водеше Тифани към океана, а аз бях достатъчно пийнал, за да не се чувствам пълен глупак.

Няколко души от масите ни изгледаха, но не задържаха погледите си. Доста стърчах над нея, затова се попрегърбих; и внимавах да не я настъпя.

Тя се притисна към мен, опряла лице в гърдите ми, и ние се заклатихме напред-назад, а неколцина каубои и дами се завъртяха край нас в хладния мрак с плуващите призрачни риби под всички ни. Косата й миришеше на солена вода и на слънце.

Не знам колко песни се извъртяха, но накрая така и не ядохме. Пихме още бира и тя ми разказа няколко наистина добри вица, помня, че здравата се смях.

Разказваше ми истории. Разказа ми пак как се е возила на задната седалка в колата, когато майка й отишла на онази странна среща при караваните сред гората. Разказа ми за училищния си отбор по танци и как се наложило да отпадне от него, когато забременяла. Разказа ми как напуснала училище и прекарвала всеки ден, ден след ден, в онази колиба сред нищото.

Пак танцувахме.

Тръгнахме си късно и тя пристъпваше леко, малко пружинираше и залиташе. Не спираше да ми благодари. Нощта бе синя по краищата на паркинга и в по-тъмни оттенъци под дърветата, където бях паркирал.

* * *

Когато приближихме пикапа, нещо в стойката му ми се стори нередно. Напипах ключовете и забелязах, че лявата задна гума е спаднала, сплескана бе напълно. Погледнах Роки над капака и казах:

— Ей…

Зад нея стояха мъже. Изникнали току-що. Чух скърцане на стридените черупки.

После тръбата ме фрасна през очите.

* * *

Някой държеше ръцете ми. Замятах се и тилът ми експлодира. Гадна болка разцепи черепа ми.

Знаех, че нещо се е счупило в мен, в главата ми.

После вкусих и прах с кръвта си и виждах как стридените черупки по земята се жулят в лицето ми и го дращят. Доста кръв капеше от мен по черупките. Теглеха ме напред за ръцете. Зрителното ми поле беше разцепено по средата и двете страни не съвпадаха. Чух сподавени писъци.

Чух как вратата на вана се отваря с жулене. И пак ме удариха.

* * *

Остри болки в раменете. Те ме влачеха за ръцете, а краката ми се тътреха по чакъла. Бяха ми свалили ботушите. Скърцащи стъпки, тежко дишане. Опитах се да си размърдам ръцете, но те не ме слушаха. Виждах задната страна на краката им и обувките им. Звезди очертаваха хоризонта. Извърнах лице нагоре и съзрях покритите с кора от мръсотия кафяви тухли и табелата с надпис „ПРИ СТАН“. Изкрещях.

Не виждах Роки. Чух я отнякъде и изкрещях. Пуснаха ме и ме заритаха, докато пак не изпаднах в несвяст.

* * *

Свестих се с лице към студения бетон между тесните тъмни стени на малка стая. Усещах момчетата, застанали около мен в тъмното. Питах се кои ли са и дали Лу, или Джей са там. Виждах само с едното око, и то двойно.

Разпознах склада. Виждах стоманената врата на фризера в дъното и вратата към килера встрани. Знаех, че вдясно има коридор с няколко стаи.

Пак дочух Роки само за миг някъде надолу по коридора — кратък сподавен стон.

Някой наблизо ми се присмя. Някой захвърли папката с документи на пода до лицето ми. Закашлях се и изплюх съсиреци кръв върху нея.

Един от тях каза:

— Остани с нас, Биг Кънтри. Чакаме Стан. Трябва да ти остане нещо и за него.

Опитах да се размърдам, но само се загърчих. Ръцете не ми се подчиняваха. Болката имаше пластове, които влизаха дълбоко навътре, постоянно откривах нови и все по-големи дълбини. Краката на мъжете изплуваха и замръзнаха в мрака — заобиколен бях от лъскави анцузи и панталони, ботуши и маратонки.

— Да не си нещо болен, а, Биг Кънтри? — попита единият.

— Така сплаши доктора, че щеше да се насере от страх.

— Така го изплаши, че направо си отлетя. Няколко дни седя дрогиран в Бей Сейнт Луис.

— После дойде да навива Стан да те накара да престанеш. Та значи, Стан се обажда на неговата мадама в телефонната компания. И тя изнамира номера ти.

Чак тогава изобщо си спомних, че бях звънял на доктора.

— Тъпо, брато. Ама наистина адски тъпо, Биг Кънтри. Гад селяндурска!

Стори ми се, че пак чувам заглушения глас на Роки да се надига зад вратата, вбесен, все по-пронизителен, после замлъкна сподавено.

Тракащи обувки се приближиха до мен и до нечии колене увиснаха бейзболна бухалка и една дълга тръба. Опиках се. Помъчих се да стана, но или бухалката, или тръбата полетя към мен и ми строши ченето.

Изплюх зъби. Езикът ми се беше раздрал. Пак ме подхванаха.

Следващия път, когато се свестих, бях вързан за стол и едва си поемах въздух. Гърдите ми горяха, разбитият ми нос гъргореше. Повърнах в скута си, бетонът под мен лъщеше от кръв. Знаех, че още съм в склада. От отдушника в ъгъла капеше, а слабата светлина на монтьорската лампа, окачена на него, ми напомни за единствената оранжева лампа във фоайето на къщата на Франк Сенкевич. Стори ми се, че не съм напускал онова фоайе. Че все още съм там и бягството ми е било само сън.

Виждах лошо с едното око, но с периферно зрение успях да забележа всички онези буци и странни образувания по лицето си.

Столът бе тежък — твърда дървесина, солидна изработка, а ръцете ми бяха пристегнати под такъв зверски ъгъл, че получавах болезнени спазми в гърба. Гърдите ми бяха овързани за облегалката на стола, а глезените ми — за краката му. Вонеше, сякаш се бях изпуснал. Дори с раздробения си нос, задръстен с кръв, го подушвах.

Знаех, че ще се занимават с мен дълго. Бях чувал историите как Стан борави с ацетиленова горелка.

Заплаках.

Не мислех нито за Роки, нито за Тиф. Просто не исках да ми причиняват повече болка. Разтърсвах се от ридания и всяко повдигане на гърдите забиваше ножове в ребрата и раменете ми. Нямаше нещо, което да не го сторя, за да оцелея. Щях да им се моля. На всичко бях готов.

От отдушника в ъгъла продължаваше да капе; долових слабо смътните гласове зад себе си — където трябваше да е барът — на фона на едно постоянно, фоново мърморене. Разбрах, че там горе гледат телевизия.

Седят си, пият бира, гледат телевизия и чакат Стан.

Разплаках се още по-шумно.

* * *

С тихо скърцане на панти зад мен се отвори врата, а после чух как пак така тихо я затвориха. Усетих, че има друг човек зад гърба ми, сякаш въздухът се беше сгъстил от присъствието му.

Не можех да си поема дъх, сълзите се стичаха по лицето ми и залепваха за кръвта. Леки стъпки затракаха по бетона. Струва ми се, че се опитвах да кажа: „Моля те!“ или „Чакай!“

Чакай.

После в мрака се появи ухание или знак — полъх на ментолови „Кемъл“, на джин, барут и парфюм „Чарли“. Едва ли можех да го подуша в моето състояние, но го усетих — усетих как въздухът прие тази форма, и разбрах кой е влязъл при мен.

— Шшшшт — прошепна тя. — Тихо. Нито звук.

Приглушеният глас на Кармен парна тила ми.

Китките ми подскочиха и силна болка разкъса раменете ми. Изхленчих и тя изсъска:

— Млъкни!

Електрическите кабели, с които бяха завързали китките ми, паднаха с плясък на пода и ръцете ми увиснаха отстрани. Въжето, омотано около торса ми, се изхлузи.

Тогава чак я видях — тя заобиколи и застана пред мен. Клекна и вдигна очи — този суров поглед на заговорница, в който се мярна страх и дори жалост, ме погледна припряно, ала все пак се задържа на лицето ми и гледката го накара да трепне. На оскъдната сивкава светлина Кармен се приведе над кървавия бетон и брадичката ми увисна на гърдите, когато с малко ножче сряза тиксото около глезените ми.

Тя се изправи. Очите й трепнаха, устата й се сви в гримаса на засрамено отвращение. Гримът й се беше разтекъл и черни ручейчета оцветяваха бузите й, като че от очите й бликаше мастило. Тя погледна през рамо към далечната врата и пъхна ножа в мократа ми длан. После сви пръстите ми около дръжката.

Изхленчих — толкова силно ме заболя от движението. Тя задържа ръката ми и прошепна:

— Стани, Рой. Стани.

Мисля, че попитах за Роки, защото очите й трепнаха и тя само поклати глава. Помогна ми да се изправя, после ме пусна и за малко не се сринах. Но краката ми не бяха пострадали тежко. За разлика от всичко останало.

— Махай се оттук — каза тя. — Бягай, Рой. И не поглеждай назад. Бягай оттук. — Пресипналият й говор бе напоен със сълзи, гласът й звучеше почти сърдито, сякаш я бях обидил.

Исках да кажа нещо, но челюстта не ме слушаше, а езикът ми бе тъй отекъл, че бе напълнил устата ми. Кармен се изниза и чух приглушеното тракане на токчетата й по бетона. Пантите изскърцаха.

Стената беше студена, подпрях се на нея и лицето ми се прилепи за сигурната повърхност. Увисналата ми ръка стискаше ножа. Другата за нищо не ставаше. Пръстите ми до един бяха разкривени.

Зашеметяващи болки до костите прободоха ходилата и пищялите ми, когато се опитах да ходя. Входът към коридора ми изглеждаше непосилно далеч и при всяка крачка изхрущяваше по нещо в мен.

Примигнах и се свлякох на колене, зърнах монтьорската лампа в ъгъла, капките кънтяха.

После — високите треви и езерото.

Зацапаният бетонен под, студена, тъмна влага.

Памуковите поля нощем, свирня на щурци.

Чернилките в прогимназията. „К’во зяпаш бе, бледолик? Майната ти! Ще ти наритам белия гъз! “

Изтътрих се от склада, прекосих тъмния коридор, в чийто край светеше червен надпис „Изход“. Килерче, баня, още един офис. По телевизора горе, далеч зад гърба ми, екна смях и аз се повлякох, отдалечавайки се от него, като се подпирах на тухлите в стената и оставях подире си кръв като слуз от охлюв. Минах край офиса. Ето къде била Роки.

Бяха съборили всичко от бюрото и тя лежеше отгоре му. Дрехите й се въргаляха по земята върху разхвърляни писалки, попивателна хартия и листове. Лампа, поставена върху една кантонерка, покриваше тялото й със саван от безсрамна светлина. Отпуснатото й лице висеше на една страна към вратата, угасналите й посивели очи се взираха в моите с празен поглед, изражението й беше уплашено, обвинително. Около шията си имаше увита вратовръзка. Помня, че беше пейсли[26].

Оставих я там.

Хвърлих се върху дългата дръжка на вратата, твърдият метал издрънча и се намерих на застлания с чакъл паркинг. Нощта бе тъмна и ясна, лилава и златна едновременно, всичко се размазваше пред очите ми. Изправих се с препъване и лъч на улична лампа проблесна по ножа в ръката ми, оцапан с моята кръв. Залитнах и се нахаках в един мъж, който се показа зад ъгъла на контейнера за боклук, докато си вдигаше ципа.

Лицето на Джей Майрес се разкриви, когато ме видя, после той изръмжа, посегна за нещо, а аз се нахвърлих отгоре му. Забих палец в едното му око и натиснах с все сила; очната му ябълка се пръсна, а палецът ми продължи да се забива навътре. Той замалко да изпищи, но всичко приключи бързо. Забих ножа в другото му око.

Седнах на врата му и продължих да забивам острието в главата му.

Надигнах се, все така сам, и се надвесих над разсипаното лице на Джей.

Храсти. Паркирани коли. Намирахме се зад бара; улица по-нататък, покрай едно пусто поле, потокът от преминаващи коли разсичаше нощта. Закуцуках с всички сили към шосето. Зад мен се надигнаха гласове.

Вървях сред полето, тъмните треви режеха ръцете ми, от бара крещяха подире ми.

Пак се унесох в сънища и когато отворих око, стоях посред шосето. Светлина на фарове, свирене на спирачки. Фарове се пръсваха на парчета, заслепяваха ме.

Разкрещях се и размахах ръка. Няколко коли едва не ме блъснаха, едната ме перна по лакътя със страничното огледало, завъртя ме, наби спирачки и спря.

Бяло сияние пламна пред погледа ми. Хора натискаха клаксони. Плачех и крещях. Струваше ми се, че момчетата са точно зад мен.

Отворих шофьорската врата. Мъжът вътре се опита да потегли. Още виждам лицето му: зейнала уста, широко отворени очи. Някак забих ножа в него, издърпах го за ризата и го изхвърлих от колата.

Намериха ме на няма и миля нататък, врязан в стената на една счетоводна кантора, с кормило, забито в гърдите.

* * *

Дойдох на себе си под бледо, стерилно болнично осветление непоносимо жаден и когато се опитах да отворя уста, в мен се разби такава болка, че едва не изгубих съзнание. Пред вратата на пост стояха двама полицаи. На лявото си око имах марлена превръзка; по-късно разбрах, че съм го загубил. Линията на косата ми беше нащърбена, веждите отпрани, настръхнали и закърпени с груби шевове, носът ми — размазан и сплескан като маргарин.

Никой нищо не искаше да ми каже. Две ченгета застанаха до мен, докато някой от районната прокуратура ми четеше обвиненията, но още не можех да говоря, нито да напиша нещо с обезобразената си ръка. Езикът ми беше надебелял и изсъхнал като шкурка, а шевовете по него дращеха по небцето ми. Усещах болтовете в черепа си и без да ги пипам.

Мъжът, когото бях наръгал, оживял. Прокурорът не каза нищо за трупа на Роки, нито за Джей Майрес. Никой не спомена Стан Птитко.

Две седмици по-късно полицаи от нюорлианското управление ме отведоха от болницата в лазарета на градския затвор. Разказах на обществения защитник моята версия на случилото се — за Стан Птитко, Анджело Медейрас и Франк Сенкевич; и за Роки. От край до край. Човекът каза, че трябва да дам показания по съответния ред, но ще изчакат, когато не съм на толкова много упойки, болкоуспокоителни и т. н., защото защитата можела да го използва в съда. Имаше и някаква игра с федералните — местните сякаш искаха да ме държат далече от тях. Един помощник-районен прокурор каза, че щели да ми спрат лекарствата за два дни и да ми вземат пълни показания.

Без хапчетата се чувствах ужасно, връхлитаха ме пулсиращи главоболия. Дойде да ме посети още един юрист. Полицаите сигурно го взеха за адвоката ми. Заведоха ме в помещението за свиждане с форма на мотриса и с плот, разполовен от мрежестата желязна ограда, която разсичаше на две стаята. Институционни зелени стени, онзи упоителен метален мирис на отчаяние. Седнах и през мрежата видях насреща си мъж в костюм.

Главата му изглеждаше розова и мека като гума на молив, имаше обръч от къса тъмна коса около ушите, дебели червени устни, носеше очила — всичко по него бе затъпено и заоблено. Кръгъл нос, кръгла двойна брадичка и уши като буци. Костюмът го правеше да изглежда по-слаб, както и очилата с дебели рамки. Той остави една чанта от своята страна на плота и я отвори, но не се виждаше какво има вътре.

Сетих се, че ми е познат — беше човек, който познава Стан.

— Господин Кейди — каза той. — Обръщам се към вас като външен съветник на безименна страна, която е убедена, че има косвена връзка с вашите неотдавнашни престъпления. Разбирам, че на този етап вашата позиция е силно ограничена и въз основа на това разбиране ще се опитам да ви обясня причините да се срещна с вас.

Разтегателна златна верижка за часовник се бе сгушила сред гъстите косми на китката му. Лъскавата повърхност на ноктите му премина по няколко документа и той затвори куфарчето. Смазваща, светеща в бяло болка идеше насреща ми като товарен влак.

— Моят ангажимент с вашия случай се изразява в това да определя като представител на своя клиент дали възнамерявате — в рамките на защитата си — да се опитате да прехвърлите върху друго лице вината за вашите престъпления. С цел да намалите наказателните последствия от своите действия.

Можех само да вирна глава насреща му. Мъркаше превзето и с показно старание — с южняшкия акцент на стария свят, заоблен като всичките му черти.

— С други думи казано, възнамерявате ли да си улесните живота, като посочите с пръст някого другиго?

Кимнах: потвърждавам. Винтовете в главата ми заораха надълбоко. На вратата стоеше заместник- шерифът — извърнат настрана, ала бдителен.

Адвокатът бутна очилата на носа си.

— Ето какво съм дошъл да установя, тъй че на клиента ми да се предостави възможност да изгради ефективна защита. Сега… Естествено, тази защита ще включва няколко свидетели, които ще бъдат подложени на кръстосан разпит, за да се потвърди или оспори вашата версия на събитията.

Гледах го и костиците около очите ми пулсираха; съсредоточих се върху разделящата ни метална решетка — там, където боята се беше напукала, отлюспила и металът ръждясал.

— Значи… Този списък със свидетели ще включва лица, с които предполагаме, че вие сте се запознали в близко време, прав ли съм? С които сте пътували и сте общували. Това включва Нанси Ковингтън, собственик и обслужващо лице на мотел „Изумрудени брегове“ в Галвестън, Тексас — правилно, нали? — Той премести един лист най-отгоре на чантата си и се зачете в него. — Ще включва и малко дете. Правилно, нали? Четиригодишно момиче, струва ми се.

Болтовете в черепа ми като че се завинтваха все по-надълбоко. Мислех за металната решетка. Как човек можеше да зависи от една тънка желязна мрежа. Адвокатът не го знаеше или може би по някакъв начин го знаеше, но този параван между нас точно сега беше най-ценното и важно нещо в живота му той продължи да чете.

— Името, с което разполагам тук, е Тифани Беноа, понастоящем живуща с Нони и Дера Елиът на „Брайърууд Лейн“ 540 в Раунд Рок, Тексас. Правилно? Тези хора… Това е същото лице. Правилно? Вие сте пътувал с нея. Правилно?

Той най-сетне млъкна, само се гледахме един друг.

Ето заради какво било цялото посещение. Искаха да разбера, че знаят за момиченцето. Че знаят къде се намира.

Не след дълго адвокатът стана и ме остави сам, макар че не бях отговорил на нито един от въпросите му. Помислих си, че вече поне ще мога да продължа с болкоуспокоителните, защото показанията ми изгоряха.

Версията ми се промени драстично. Казах в прокуратурата, че не мога да си спомня какво се е случило.

Нито ми беше първият арест, нито първият процес и те ме притиснаха здраво, понеже промяната на показанията ми ги вбеси.

Тринайсет години в „Ангола“.

Преглътнах го.

Пристанищните разследвания отпаднаха.

Бездруго не смятах, че ще изкарам дълго, а и не исках, защото вече твърде често, щом затворех очи, виждах лицето на Роки — отпуснато и извърнато нагоре на светлината на лампата. Тялото й, положено върху бюрото, сякаш беше олтар.

Радвах се, че няма да ми се наложи да живея още дълго с това.

* * *

Сега куцах от катастрофата, носех превръзка на лявото си око и имах ново лице — асиметрично, ръбато, с разкривени вежди и нос като парче гнил плод. Пръстите ми така и не се изправиха съвсем, а кокалчетата си останаха дебели и направо ме убиваха, когато валеше. Държавата ми купи нови зъби. Толкова много бяха счупени, че зъболекарят извади каквото беше останало и ми постави протези.

Най-накрая пак ме прегледа лекар, но не можа да каже със сигурност какво означават петната в гърдите ми. Искаше да направя бронхоскопия или томографска биопсия; смяташе, че е същото — както каза и другият доктор. Имало минимален шанс да е туберкулоза или саркоидоза. В най-добрия случай неравностите в момента били доброкачествени, но почти сигурно нямало да останат такива. Кистите или карциномите били в застой, обясни той, но всеки момент можели да се видоизменят в злокачествени и да образуват метастази. Трябвало да ме оперират. Той искаше да ги изреже, да ги огледа. Имало много стратегии за лечение, каза. Ще те преместят на по-приятно място, където ще те лекуват. Само въпрос на време е, каза. Освен ако не си някакво медицинско чудо.

Отказах. Когато ми обясни, че държавата щяла да плати разходите, пак му отказах.

Първите две години делях килия с един негър на име Чарли Бройдъс. Добре се разбирахме и не го мразех, когато го освободиха. Все очаквах да умра.

След месец вътре отидох в библиотеката да потърся нещо за четене. Не знаех откъде да започна. Два пъти месечно идваше щатна библиотекарка и предлагаше разни книги. Така се сприятелих с нея, с Джанийн.

Между нас нямаше драматично пробуждане на личността. Мисля, че просто й харесваше да вижда затворник, който прелиства нещо по-различно от юридически книги.

Когато започнах да чета, така се увлякох по думите и по онова, което изказваха, че престанах да измервам времето по типичния начин. С изненада научих, че имало свобода, съставена само от думи и нищо друго. И почувствах, че съм пропуснал нещо съдбовно, много отдавна.

Винаги съм бил сръчен в ръцете и можех да заварявам, да сглобявам тръби, да разглобявам двигател, да се боксирам, да стрелям, ала започнах да разбирам, че някои умения само са ме ограничавали и са ме превръщали във функция, в полезна вещ. Не го бях осъзнавал до този момент.

Уврежданията ми пречеха да работя във фермата, откъдето идва и прякорът на „Ангола“. Джанийн ми помогна да започна работа в библиотеката като неин помощник. Тя имаше кестенявомиша коса, сресана в прическа, излязла от мода още през седемдесетте, и отпуснати ръце, които трепереха, докато подпечатваше картите, и тътрузеше крака, когато се движеше. Понякога забелязвах сълзи в очите й, тя се извиняваше, затваряше се в задния офис и не излизаше до края на работния ден.

Нареждах рафтовете и бутах количката надолу в блока с килии. Никой не ме закачаше много-много. Чарли Бройдъс го освободиха през 92-ра; гледах ги как влизат и излизат и много скоро се превърнах просто в инвентар — между лавиците с книги, на масата, забил поглед в страницата. Всичкото това четене ме подтикваше да мисля повече. Можех да си представям нещата по начин, по който преди не умеех. Но както казах, нищо от това не ме правеше друг човек.

Знаех кой съм.

Твърде много мислех за Роки. И за Кармен също. Питах се къде ли е тя, дали бе оцеляла. Никога повече не получих вест от нея.

Всеки ден си представях как убивам Стан Птитко, измислях различни начини как да го направя, приближавах се, дочувах предсмъртното му хъркане, гледах го в очите. Отвеждах го някъде в гората и никак не бързах.

Всяка нощ си лягах и чаках ракът да избуи, но той си седеше все тъй заспал, сякаш протакаше. Изкарах близо дванайсет години така.

Просто ей така.

* * *

Освободиха ме условно точно преди Нова година, бележеща началото на новия век, и когато часовникът удари дванайсет, бях сам в Ню Орлиънс. Петдесет и две годишен, скитащ се по улиците. Цветовете около мен бяха тотално различни, всичко бе станало по-тъмно. Всички имаха телефони. Хората караха повече японски коли. Електрониката беше навлязла широко, навсякъде телевизионни екрани. Кварталът изглеждаше по същия начин — железни балкони, редици от къщи и вътрешни дворове; баровете по улиците бяха претъпкани. Миризма на пикня и повръщано в канавките, рев на мотори и блеене на клаксони, бумтеж на баси. Хората говореха, че на Нова година всичко можело просто да се изключи и да спре да работи — заради нещо с компютрите. Но аз знаех, че няма да стане. Бях осъзнал, че след единайсет години принудителна трезвеност вече не можех да пия. Алкохолът караше черния ми дроб да трепери като насекомо, забодено с карфица. Още едно нещо.

Висях в един испански алков[27] и гледах как тълпите празнуват из улиците надолу по „Дофин“, „Бърбън“ и „Роял“. Всички се целуваха в полунощ. Непознати си подаваха бутилки шампанско, устни се прилепваха в устни, ръце галеха шии. Ако някой ме съзреше как наблюдавам в тъмното, се извръщаше.

Останах в Ню Орлиънс, защото щях да убия Стан Птитко. Барът му още го имаше и името му си бе същото.

С част от парите, изкарани в затвора, си купих желязо от едно черно хлапе на „Сейнт Бърнард“ и започнах да бродя из улиците около „При Стан“. Барът имаше нужда от почистване с водоструйка, а голяма част от ламаринения покрив бе закърпен със син брезент. Плитко дере минаваше под мост на няколко преки североизточно и аз лагерувах там три дни и две нощи. Спях под моста и наблюдавах мястото, увит в стар спален чувал и навлечен с опърпан елек, риза с качулка, стари панталони и обувки за тенис, всичките дарения от благотворителност. Мислех си за Роки и за оня тунел, през който е трябвало да минава на прибиране от училище, и за нощта, която е прекарала там сама.

На втория ден видях Стан да слиза от черен линкълн. Беше много по-дебел, особено в кръста, косата му бе оредяла.

Огледах се, проверих пистолета калибър.38 с двойнодействащ спусък, стиснах го в джоба си и изминах следващата пряка. Преди да се усетя, вече стоях срещу бара на улицата. Приведох се на тротоара до един стар телефонен стълб с придърпана надолу качулка и огледах лъскавата черна кола и металната врата на входа. На паркинга имаше още три коли, нямаше как да знам колко са хората вътре. Бях видял още неколцина да влизат преди Стан, нито един не ми беше познат.

Сребрист ден с дъждовна арктическа светлина, дъхът ми излизаше на бели туфи в зимния въздух. Дори на студа се потях.

Съседният парцел още беше свободен, канавката беше задръстена от тиня, диви червени шипки, празни литрови бутилки от бира и пожълтели трошливи вестници. Ниска стена от къпини и храсталак бе погълнала ниската ограда от синджири между полето и паркинга. Откъм парцела лъхна ветрец и аз заврях лице в якето. Не ми беше лесно да стоя там. Идваше ми да си отида.

Най-накрая Стан излезе навън, сам. Виждах ясно лицето му, подпухнало и провиснало, челото му беше много по-високо, брадичката — двойна. Мъкнеше се по бяла риза и черни панталони, застана до колата си, изпука гръбнак, протегна се и се загледа надолу към града и реката. Съзря ме, но като че нищо не му мина през ум. Дърт клошар до телефонния стълб.

Лесно щеше да е. Трябваше само да прекося улицата.

Не знам дали тялото ми просто си спомни за всичко, което ми причиниха, но ужасът ме стисна за топките, за сърцето и гърлото. Усетих студения метал на пистолета в ръката си и внезапно идеята да го използвам ми се видя невъзможна, мисълта ме парализира. Тялото ми сякаш се вцепени от тази паника.

Нямах представа, че съм станал толкова мекушав.

Просто не исках някой отново да ми причини болка.

Значи в някакъв момент все пак бях станал страхливец. Или винаги съм си бил, а чак тогава го осъзнах и — както всичко останало в мен — сега същината ми също изплува на повърхността, ясна като бял ден.

Стан влезе в колата и запали мотора. Изгорелите газове, гъсти като облаци в студа, погълнаха колата. Показах се иззад грубото дърво на стълба и придърпах жилетката си, докато линкълнът потегляше. Слязох на платното малко объркан, че го пуснах да си отиде. Съмнявам се да е погледнал в огледалото за обратно виждане, но може и да го е направил. Може и да е забелязал смаляващата се фигура, застанала на улицата с пистолет в ръка.

Потътрих се през свободния парцел към тротоара от другата страна на бара. Изхвърлих пистолета в един боклукчийски контейнер и повлякох нозе десет преки по-нататък към автогарата.

Не биваше да напускам щата, но с автобуси стигнах чак до Галвестън.

* * *

Бях заковал с дъски прозорците на долния етаж, както направиха с повечето постройки около нас. После собствениците потеглиха на север в препълнени коли; някои теглеха каравани или ремаркета с овързани вещи. Президентът и губернаторът обявиха извънредно положение, излезе нареждане за задължителна евакуация. Айк, казаха те, ще ни връхлети. Стихиите се пробуждат и сливат, завивайки във фуния пепелявите облаци. Ситни дъждовни капки бият косо като обстрел, затова пропускам сутрешната си разходка. В заведението за понички също не се отбивам. Започнах да си стягам багажа, но се спрях. Седя на дивана, пия чай и мисля за мъжа в ягуара, питам се защо ли преживях нощта.

Започвам да дърпам гащеризона си — заради бурята и целонощното будуване кракът ми е по-вдървен от обикновено. Оставям го да лежи на пода, Сейдж притичва и се свива на кълбо върху вмирисания дънков плат. В хотела вече няма гости и откривам Сесил в офиса. Зад плота с лице срещу компютъра той следи климатичните диаграми и вдига вежда срещу бурята, изобразена върху монитора. Облачната спирала по него всъщност е твърде голяма, за да си я представиш; идеята се съдържа в изображението така, както времето се съдържа в разказа.

— Не трябва да оставаш — казва Сесил. — Аз ще нося отговорност, ако ти се случи нещо.

— Чак пък. Спокойно.

— И все пак си мисля, че може да ни подмине. Само да ни позабърше с виелици, без да се разрази буря — казва той. Но аз знам, че и на него като на мен му е трудно да си намери основателна причина, за да се махне.

— Нещо да има за вършене? — питам.

Той поклаща глава и посочва с ръка празния паркинг:

— Ураганна ваканция.

Оставам при него за малко, заглеждам се в компютърната графика — термално изображение на завихрена маса, която се разширява и поглъща крайбрежието.

Той ме поглежда така, сякаш крия някаква тайна. Казва:

— Ами момичето?

— Какво момиче?

— Хубавото момиче. Изплюй камъчето, старче.

— Кое?

— Не те ли излови? Популярен си! Първо костюмара, а сега и това маце. Хубавица! Млада, с кестенява коса? Каза, че търсела теб. Вчера надвечер. — Той отваря едно чекмедже зад плота и вади една регистрационна карта. — Казах й, че днес си на работа, но не споменах, че си имаш стая.

Поемам картата — името, изписано на нея не ми е познато. Написано е с почерка на Сесил, с телефонен номер под него.

— Не ти ли каза малкото си име?

— Не. Не се сетих да питам.

Прочитам отново написаното.

— Тя какво каза?

— Че се опитва да те намери. Помоли ме да ти кажа да й се обадиш. Секси беше. Трябва да й се обадиш, човече. Ако ти не й се обадиш, аз ще й се обадя.

— И какво ще й кажеш?

— Ще я поканя да хапнем навън.

— Колко годишна изглеждаше?

— В началото на двайсетте? Виж, ако все пак й се обадиш, подметни й някоя добра дума за мен.

— Естествено — казвам и се налага да се поизвърна, защото здравото ми око се разтреперва и насълзява. Усещам същото дори и в мъртвото си око.

— Мисля… — казва Сесил и кимва към екрана — мисля, че аз все пак ще замина. Ти помисли. Можеш да пътуваш с мен.

— Добре съм. — Излизам навън. Небето е вряща маса от слюда, въглища и калай, а вятърът шиба палмовите клони и вдига боклука във въздуха по пустите улици. Въздухът пращи от електромагнитни вълни, притиска се около мен, все едно се намирам под вода, в потънал град. Заключвам се и пускам щорите. Сейдж вие.

Ловджийският нож лежи върху плота; съзерцавам острото му като бръснач острие срещу сбръчканата, покрита с лунички, кожа на китките си. Прибирам ножа в едно чекмедже и се чувствам глупаво, че изобщо съм го извадил.

Бръквам в тесния килер и от една малка лавица свалям папката с рентгеновата снимка, която ми направиха в затвора. Виждат се петънцата, реещи се из дробовете ми като звезди, като шрапнел, взривил се назад във времето, и чувствам как най-сетне съм стигнал до мига, в който бомбата ще избухне. Усещам го във времето, в името на жената, изписано върху картата. И няма да са убийците, няма да дойдат килъри да ме изпратят.

Паля един масур и го стисвам между устните си. Тук, зад спуснатите завеси, сега е хладно и синьо и Сейдж е легнала в краката ми, положила глава между лапите си, подвила опашка — разбирам, че и тя го усеща.

Жената трябва да е платила на мъжа в черния ягуар да ме намери. Значи сигурно има пари, което ме радва.

Стоя вътре с кучето си и гледам небето, и друго кой знае какво не правя, освен да поглеждам от време на време старата рентгенова снимка, да се разхождам и да си свия нов масур.

Тази жена, мисля, ще иска история. Може би иска някой да обясни живота й. Ще иска да знае какво се е случило през онези две седмици, когато е била тригодишна, когато са я извели от къщи и е видяла океана, и е играла на плажа, и е гледала рисувани филмчета. И един ден сестра й изчезнала. Как ли трябва да е изглеждало това на едно дете, питам се.

Една дълга история, населена със сираци.

Почесвам Сейдж и тя изскимтява веднъж. Кожата под превръзката ме сърби и я повдигам. Сълзи избликват от мъртвото ми око и аз ги размазвам по бузата си.

Значи съм бъркал, когато казах на Роки, че можеш да избираш какво да чувстваш. Не е вярно. Не е вярно дори, че можеш да избираш кога ще чувстваш. Случва се само това, че миналото се натрупва като катаракта или струпей — струпей от спомени, закриващ очите ти. И един ден светлината прониква през него.

Мисля си за Кармен и пак се питам дали е успяла да оживее. Дано си е намерила нещо друго.

Когато на вратата ми се почуква, сърцето ми дори не подскача, сякаш съм го очаквал винаги. Стеснително, леко, както чука нервен човек, който не иска да създаде безпокойство.

Натискам дръжката, без да погледна през шпионката. Вратата се отваря със скърцане и виждам жена с отчаяни очи, изпълнени с красота. Зад нея сиви буреносни облаци се обелват към океана.

Тя има гъста светлокестенява коса и е облечена с джинси и впито жълтокафяво сако. Сесил беше прав, много е хубава. Повече от хубава. Стои на площадката, прихванала с ръка чантата си — хубава кожена чанта, а в другата държи квадратно листче, снимка може би, и аз мигновено виждам, че в нея зее грамадна празнота. И възнамерява аз да я запълня.

— Господин Кейди? — тя се взира в мен, леко кривогледо.

Отстъпвам назад и мисля, че изглежда способна жена, жена с пари, със свой живот, човек, който се грижи за себе си; радвам се да го видя. Устните й са полуотворени, сякаш чака думите да дойдат, а погледът й се стрелка ту към мен, ту към снимката в ръката й, търсещо. Какво отчаяние.

— Не ви разпознавам — казва Тифани. Гласът й е по-плътен, но всъщност е почти узнаваем. Тя гледа ту снимката, ту лицето ми. — Не, не сте вие. — Подава ми снимката.

Фотографията е стара, измачкана и избеляла. Изобразява океана и плажа. Сред вълните стоят трима души. Мъжът е висок, плещест и със загар, а момичетата — руси и гъвкави, бялото сияние на Залива заличава подробностите по тях.

Всъщност мога да различа лицето на детето в тази жена — отсечената брадичка и дръзките й очи, устните й, извити като лък на амурче. Питам я дали иска да влезе.

— Аз не… — Тя отново оглежда изпитателно лицето ми. Трясва гръм и отеква над морето. — Мисля, че съм допуснала грешка. — Въздъхва. — Съжалявам, сбъркала съм.

Взема снимката и понечва да я прибере в чантата си, докато се обръща, а аз казвам:

— Минаха двайсет години. Много съм се променил.

Тя поглежда назад с вежди, извити в дъга, а погледът й прелива.

— Вие не ме познавате — казвам. — Но аз ви бях приятел.

Сълза колкото главичка на карфица потича по бузата й. Дръпвам се от вратата и я каня с жест да влезе. Сейдж притичва до прасците й и тя се навежда, за да почеше кучето по ушите.

Поканвам я да седне.

— Искате ли кафе, чай?

— Не, благодаря. — Тя млъква и чопли колебливо устната си. — Аз само бих искала да… Ако имате време. Бих искала само да поговорим. Ако може.

— Имате въпроси.

— Да, моля. Аз… — Докато оглежда стаята, тя тръсва глава, сякаш не може да повярва, че е пристигнала тук.

— Мисля да направя чай.

Отивам до котлона, пускам горелката, пълня чайника и го слагам върху сините пламъци. Оставила е снимката на тезгяха; аз се залавям да мия съдове на мивката — оправдание да не се връщам в основната стая при нея. На снимката съм кафеникав и як като кон, огрян от слънцето. Ледена вода тече по пръстите ми, ставите ме болят. Едва осъзнавам, че тази жена на дивана е истинска; невероятната съдба на присъствието й.

Тя заслужава нещо по-добро от истината.

Връщам се в стаята, посрещнат от живото, напрегнато лице на Тифани. Тя почесва Сейдж и се опитва да не гледа към рентгеновата снимка на дивана. Поглежда гърдите ми.

— Как ме намери?

— Ами, чрез… госпожата от хотела? Много отдавна? Тя била казала, че истинското ти име е Рой. Научих го от сестрите. Мъжът, когото наех, откри затворническото ти досие, също и снимки. Доста време му трябваше да те надуши. Отдавна те търсеше. Не бяхме сигурни, че си ти. Изглеждаш различно.

— Да, така е. — Наблюдавам я как оглежда апартамента, единствената стая, купчините вестници, и забелязвам съжалението й. Това не ми харесва. — Къде живееш? — питам я.

— В Остин.

— С какво се занимаваш там?

— С графичен дизайн. Реклами.

— За това трябва ли да се учи?

— О, да. Учих. В Тексаския университет.

— Охо! — възкликвам и едва не се усмихвам. — Кой… Къде израсна? Семейството ти?

— Родителите ми ме осиновиха чрез „Сестрите на Свети Йосиф“. Израснах в Тайлър.

Тя пак ме оглежда, навежда глава настрана. Носи пръстен на едната ръка, но не мога да различа какъв е.

— Омъжена ли си?

Тя поклаща глава отрицателно.

— Все още не. Скоро може би. От доста време се виждам с някого, отдавна.

— Влюбена си?

— Ъм… Да. — Тя подръпва кичур коса и отмества поглед; и в този жест виждам Роки — виждам я толкова ясно, че трябва да се извърна. Когато надзъртам обратно, разбирам колко прилича тя на нея, и ми присяда на гърлото. Имат почти еднакви лица, едва издържам.

— Това е хубаво — казвам, неспособен да я погледна в очите. — Че си влюбена.

— Той е този, който ме накара да… да направя това. Настояваше. Да открия истината.

— Той с какво се занимава?

— Той… Съжалявам — казва тя. Изнервил съм я. Тя не знае как да възприеме тази стая, теснотата тук, тези рентгенови снимки до нея. Повдига пръсти към устните си и се взира наоколо, сякаш при нас може да има още някого. — Имаш ли нещо против… Наистина ми се струва… Има неща, които трябва да знам. — Тя вперва в мен очите на Роки, пълни със страдание, блестящи като на светица.

Приближавам се до дивана и вдигам ръка.

— Знам. Права си. Какво знаеш?

— Като че ли си спомням сестра си. Малко. Спомням си как ходехме на плажа. Но… — Тя с мъка запазва самообладание. — Но един ден тя просто ме заряза. — Когато го произнася, устните й треперят.

— Не, не — казвам. — Не беше така.

— Какво се случи?

— Ние щяхме да се върнем веднага за теб. Само бяхме излезли за вечерта.

— Но после си бил в Ню Орлиънс? Бил си в затвора.

— Да, вярно. — Обръщам длани нагоре и се вглеждам в себе си. — Пребиха ме. Злополука. Имах заповед за издирване.

— Но… Не разбирам. Какво се случи, когато ме оставихте?

Не вдигам глава. Гледам как ръката на Тифани гали кучето.

Тя отмества очи, а после пак ме стрелва с поглед.

— Ти много добре ли я познаваше? — Гласът й задира, когато произнася „много добре“. — Сестра ми?

— Мисля, че да. — Оглеждам оттенъците на дългата й коса — изсъхнала прерия през лятото, стегнатите очертания на бузите й и широко отворените очи. — Ти с какъв вид реклама се занимаваш?

— Моля? Аз… Аз проектирам уеб страници, символи на компании, такива неща.

— Ходил съм в Остин няколко пъти. Много отдавна. Бартън Спрингс още ли го има?

— Да. Ъъ… Ти спомена злополуката?

— В Остин има хубава музика. Обичаш ли музиката?

Тя накланя глава и ме оглежда, проучва лицето ми. Толкова ми е трудно да я погледна, че съм благодарен, когато чувам пронизителната свирка на чайника и мога да се оттегля пак в кухничката.

Гърдите ме болят. Ръката ми трепери, когато хващам чайника и топчести водни капчици се търкулват с цвъртене по котлона.

— Слушай… — чувам я оттатък стената. — Трябва да знам. — Тя се прокашля, за да потисне тъгата си.

Наливам две чаши „Липтън“ и ги оставям да се запарят.

— Ти имаш ли други сестри или братя? — питам. — Там, където израсна? — Тя е толкова млада и толкова истинска, че постоянно плета език. Цялото й лице е бездна от жажда.

Тя кимва.

— Имах по-малък брат. И той е осиновен.

— Как се казва той?

Тя се хваща за челото и изкривява устни.

— Извинявай… защо не искаш да ми отговориш? Моля те! Не разбирам.

Значи, край с шикалкавенето; схващам, че не ми стиска да премълча пред нея историята й.

Ако й кажа истината, тогава може би ще бъда свободен от принудата, която тя ми налага. Мога да връча истината на пълноправния й собственик и замръзналите звезди в гърдите ми вероятно най-сетне ще се разгорят.

И така, разбирам, че няма да я излъжа. Всичко ще й разкажа. За Роки, за баща й, за къщата на Сенкевич, за мъжете от Ню Орлиънс и стореното от тях.

Тогава започвам да се страхувам за нея. Мисля си: „Тази празнота ще бъде запълнена, бебчо, но трябва да си особено издръжлива, че да я понесеш.“

Години, които ти няма как да си спомниш. Години като тайнствени синини.

През цялото това време съм бил твой приятел.

— Добре — почесвам се аз по устата и смънквам: — Обаче е тежко.

— Какво?

Още сълзи напират в смръщеното й изражение, жестоки и силни.

Бутвам рентгеновите снимки на пода и сядам до нея.

— Ще ти разкажа всичко за нея и за това какво се случи, става ли? Но при едно условие. — Потупвам Сейдж по главата, за да подчертая думите си. — Когато ти го разкажа, ще си тръгнеш. Задава се буря и трябва да се махнеш от града. Сега. Веднага след като свърша.

— Ти ще заминаваш ли? Мога да се върна.

— Не. Ще говоря с теб сега. Всичко ще ти кажа. Но ако го направя, си тръгваш. И ще ми направиш една услуга.

— Каква?

— Вземаш кучето с теб.

— Ъъ… ами… аз не…

— Това е сделката. Единствената, която предлагам.

Тя гледа Сейдж, накланя глава, почесва кучето.

— Добре, става.

— Заклеваш ли се?

— Да. Добре. — Тя кимва и отново си избърсва очите.

Израсла е висока, със силни, изваяни кости — от жените, които се спираш, за да огледаш; червените й нокти се заравят в канеления кожух на Сейдж, докато подсмърча и ме изчаква.

Онова другото момиче на снимката не ти е сестра. Тя е твоята майка. Не бива да я обвиняваш. Животът й беше тежък. — Пресягам се неочаквано и непохватно и я хващам за китката с моята обезобразена ръка. — Но веднъж тя извърши храбра постъпка.

Ръката ми изглежда чудовищна, когато докосва нейната, но тя ми позволява да я задържа там. Погледът й се забива в здравото ми око.

— Тя не те е зарязала — казвам. — Не беше така. Ти не си изоставена.

Тя прикрива устата си и чертите й сякаш хлътват и рухват като пясъчен замък, залят от прилива. Приближавам се и слагам другата си ръка на рамото й, защото не мога да се удържа. Тя стисва пръстите ми. Оставям я да преглътне нещата, отпускам й време. Ще има нужда от сили за останалото. Когато се поокопитва, нося чая и продължавам. Разказвам й всичко.

* * *

Щом тя тръгва, заставам на вратата и я гледам как качва Сейдж в колата си — практична златиста тойота. Преди да влезе, се спира и дъждът рисува ореол около нея. Заглежда се назад към мен. Трябва да затворя и да се прибера вътре, да изчакам колата да тръгне.

Представям си я как разхожда Сейдж край белите скали и бистрите води, течащи през Остин, и не мисля за Роки.

Мисля си как ветрецът бразди повърхността на езеро, и за гласа на майка ми, която пее „Розите на бедняка“.

Главата ми е олекнала и ръцете не ме болят.

Вихърът плющи и превръща дъжда в жилещи стрели, облаците карат следобеда да мрачнее като вдовишка рокля. Задухът е напоен с озон и морска вода. В далечината гърми и трещи, мълнии присвяткват над океана, сякаш небето се е нагълтало с динамит. На бурния хоризонт почти различавам и още една тъмнина — по-гъста чернилка, похлупила хоризонта, с форма, невъобразима за мен.

Клони драскат по закованите с дъски прозорци, сякаш животно се опитва да си пробие път навътре с нокти, а вятърът вие, сякаш е негов глас — нисък ранен вопъл.

Минаха двайсет години.

Страхувах се, че ще живея вечно.

БЛАГОДАРНОСТИ

Най-сърдечно благодаря на Хенри Дъноу и Колин Харисън за тяхната вяра, проникновение и усилия, вложени в тази книга.

Благодарен съм също на Дейвид Пойндекстър — учен, джентълмен и приятел на писателите навсякъде по света.

Notes

1

Зона между градовете Бомонт, Порт Артут и Ориндж, известна с петролните рафинерии, химическите заводи и газовите факли. — Бел. ред.

2

Коктейл от 200 мл сок от грейпфрут и 50 мл водка или джин. — Бел. прев.

3

Град в щата Луизиана. — Бел. ред.

4

Един от видовете 9-милиметрови патрони, най-късият от всички. — Бел. ред.

5

Джим Бакър, роден 1940 г. — американски телеевангелист, принуден да се откаже от службата си след сексскандал, впоследствие изобличен в счетоводни измами и осъден на затвор. По-късно се завръща към телеевангелизма. — Бел. прев.

6

Обикновена майна или индийски скорец — вид птица от семейство Скорецови. — Бел. прев.

7

Селище в щатски неадминистрираните свободни зони на Луизиана. — Бел. ред.

8

Уестърн от 1948 г. на режисьора Джон Форд с Джон Уейн и Хенри Фонда. — Бел. прев.

9

Квартали в Ню Орлиънс. — Бел. ред.

10

Солена хрътка — вариант на коктейла „Сива хрътка“, сервиран в чаша с осолен ръб. — Б. пр.

11

Марки американска бира, „Бъд.“ — съкратено от „Будвайзер“. — Бел. ред.

12

Вид лианообразно растение, произхождащо от Източна Азия, широко разпространен плевел в южната част на САЩ. — Бел. ред.

13

Алвар Нунес Кабеса де Вака (ок. 1490 — ок. 1557) — испански мореплавател с превратна съдба, изхвърлен с лодката си на бреговете на остров Галвестън („Островът на злочестата съдба”) през 1528 г. — Бел. ред.

14

Вероятно Пиер Лафит, братът Жан Лафит (също пират), родени във френско аристократично семейство, което бяга от Франция по време на Френската революция. — Бел. ред.

15

Вид голяма, хищна, соленоводна риба. — Бел. ред.

16

Растение, разпространено в сухи, пясъчни и пустинни райони, семената на което се използват в някои страни за храна. Образува малки бодливи ромбчета, които лесно се забиват в кожата. — Бел. ред.

17

Многогодишно растение, използвано и за декоративни цели. — Бел. ред.

18

Традиционен сандвич за Луизиана с месо, пържени морски дарове, пресни зеленчуци и сос. — Бел. ред.

19

Американска аркадна (видео) игра от 1976 г. В нея къртиците, които излизат от дупки, трябва да се натикат обратно с гумен чук или с бутони. — Бел. ред.

20

Една от най-популярните видео игри на всички времена от 80-те години, в която подобно на месечина човече яде точки из един лабиринт, докато е преследвано от духове. На някои места има поставени хапчета, които щом човечето ги погълне, за известно време обръщат нещата и то може да преследва духовете. — Бел. ред.

21

От лат. — с добри намерения, с чиста съвест. — Бел. ред.

22

Игра на думи от „килър“ и планината Килиманджаро. — Бел. ред.

23

Унизителен жаргон за италиано-американци от работническата класа с характерно „мачо“ поведение. Стереотипът включва носенето на ланци, гелосани, често изправени прически, ластични блузки или разгърдени ризи, анцузи, кожени якета и т. н. — Бел. ред.

24

Комбинирано от „Тексас“ и „Мексико“ — музикален стил, произлязъл от традиционната мексиканска музика под влиянието на блуса и рокендрола. Силно разпространен в Тексас, където се смята за част от кънтри музиката. — Бел. ред.

25

От исп. — винен бар или изба. — Бел. ред.

26

Или „персийска шарка“ — абстрактен декоративен десен, чиято основна форма представлява листо с остър, завит връх, като запетая. — Бел. ред.

27

Ниша. — Бел. ред.

Content

Ник Пизолато
Галвестън

ПОХВАЛИ ЗА „ГАЛВЕСТЪН“

ЕДНО

ДВЕ

ТРИ

ЧЕТИРИ

ПЕТ

БЛАГОДАРНОСТИ

Notes