Бари Айслър

Сеч

(Джон Рейн -9)

1

Онзи, който е казал „Не можеш да се завърнеш у дома“[1], сам не е съзнавал колко е прав. Той поне е имал дом, в който не е можел да се завърне. Аз нямах нищо друго освен Токио. И колкото и години да живеех там, този копелдашки град никога нямаше да ми стане дом. По–скоро завинаги щеше да си остане несподелената ми любов.

Тъй че, когато през есента на 1982 година пак се озовах там, причината сигурно не беше толкова носталгия, колкото копнеж. Или нещо още по–дълбоко и упорито. Защо сьомгите плуват срещу течението до мястото, където са се излюпили? Всички животни са програмирани. Онова, по което хората се различават от тях, е потребността им да осмислят действията си, вместо просто да ги приемат.

Естествено, по онова време всички тези неща изобщо не ми бяха ясни. Казвах си, че животът ми на Филипините е станал скучен, а работата ми в полза на въстанието на Минданао — прекалено опасна. Че е добре да сменя мястото. Въпросът беше къде да отида. И за прогонения наемник без семейство, връзки и приятели извън родната му страна този въпрос имаше само един отговор.

А може и просто да беше съдба. Поне така ми се струваше онази сутрин, докато крачех по чакълените алеи в токийския парк „Хамарикю“ и чаках човека, с когото имах среща, Миямото, посредник от Либералдемократическата партия (ЛДП), на когото някога бях помогнал и който на свой ред можеше да ми върне услугата. Времето определено навяваше оптимизъм — тъмносиньо небе, сух и прохладен ветрец, слънце, възпламеняващо листата на дърветата гинко и кленовете в огненочервено, жълто и оранжево. Наоколо звучеше градският саундтрак, познат като любим албум, слушан отново след дълга пауза — жуженето на цикадите хигураши из дърветата, тътенът на автомобилния трафик по задръстените улици около парка, далечната свирка на приближаващия се влак по линията „Яманоте“. Беше ми приятно, че пак съм тук. Изпълваше ме спокойствие.

Да, знам. Бях глупав. Но не забравяйте, че по онова време едва бях навършил трийсет. Окървавен, ала не и закоравял. Все още не исках да приема много неща в неизменността на пътя, по който бях поел десет години по–рано, тръгвайки на война с якудза и ЦРУ и после „умирайки“, за да защитя абсолютно невинната си любима. Сега тя живееше в Америка, което означаваше, че в Токио съм в безопасност.

Знам. И това беше глупаво. Но като се замисля, явно съм се учел от грешките си. А нима има по–добра, по–търпелива и целенасочена учителка от съдбата?

В продължение на около час се разхождах и снимах с фотоапарат „Кодак Инстаматик“, за да се слея с туристите и жителите на Токио в парка — един от уроците, които бях научил от покойния Шон Макгроу, агент от ЦРУ, който ме ръководеше по едно време. Миямото не представляваше опасност за мен. Преди десет години той беше поел огромен риск, като ме предупреди, че шефовете му искат да ме ликвидират. Нямаше скоро да го забравя, нито щях да престана да търся начини да му се отплатя.

Наближаваше обяд, когато го видях да влиза в парка през портала откъм моста „Отемон“. Косата му беше пооредяла и посивяла и ми се стори по–пълен, отколкото си го спомнях. Но щях да го позная и само по широката дванайсетина сантиметра вратовръзка на цветя, нелепа като кикот на погребение в консервативно облеченото Токио.

Изчаках да се приближи съвсем и едва тогава излязох иззад група пенсионери, които се любуваха на листата. Да се крия в градска среда още не ми беше станало втора природа и продължавах да се упражнявам.

Когато ме забеляза, на лицето му грейна широка усмивка и се поклони излишно ниско. Бих му отговорил по същия начин, но знаех, че тогава ще се почувства длъжен да направи още по–нисък поклон, за да изрази признателността и уважението си. Затова останах наведен под обичайния ъгъл, докато Миямото не се изправи.

— Рейн–сан — все още сияейки, ме поздрави той. — Хисашибури десу не. — „Мина много време.“

— Со десу не — усмихнах се и аз. „Наистина.“

— Изключително се радвам да те видя — продължи с официалностите Миямото. — И изобщо не си се променил. Освен загара — приличаш на сърфист! Допадна ли ти климатът на Филипините?

— Не мога да се оплача. И ти изглеждаш все същият. Наред ли е всичко на работа?

Той се засмя.

— Изглеждам по–стар, по–плешив и по–дебел. Но да, всичко на работа е наред. Благодарение на теб.

Имаше предвид контакт, за който бях съдействал — с наемен убиец, който беше очистил един прекалено алчен функционер от ЛДП. И двамата знаехме, че наемникът всъщност съм аз, но продължавахме да поддържаме учтивата версия, че става въпрос за някакво загадъчно трето лице.

— Много си любезен, както винаги — отвърнах аз. — Ще ми се да можех да направя повече. И въпреки това ти ми се отплати предостатъчно, като ме свърза с ония хора във Филипините.

Миямото, бивш офицер от японската императорска армия във Филипините, беше запазил връзките си след войната и така се стигна до моето участие във въстанието на Минданао. Работата ми в полза на въстаниците се оказа удовлетворяваща и сравнително изгодна — използвах онова, на което ме бяха научили в американските спецчасти и което бях научил от собствения си опит с Виетконг.

Той леко се поклони.

— Много се радвам, че скромната ми услуга ти е била полезна. Е, какво те води пак тук? На Филипините няма ли джудо?

Засмях се. Когато предишния път живях в Токио, направо се бях побъркал по тренировките в института „Кодокан“ — родното място на джудото.

— Не можах да намеря доджо — отговорих аз. — Но ако остана в Токио, със сигурност пак ще почна да тренирам.

— Значи не си дошъл просто на почивка, така ли?

— Ами надявах се двамата с теб да обсъдим този въпрос.

— За мен ще е огромно удоволствие. Може би на чаша чай?

Наблизо се намираше чайната „Накаджима“, прочута от близо три века със силния си чай мача и гледката към парка около езерото, в което беше построена. Тъкмо там преди десет години с Миямото бяхме провели един съдбовен разговор и аз бях взел едно още по–съдбовно решение. Ако бях по–суеверен или може би по–умен, сигурно този път щях да предложа друго място. Само че десет минути по–късно двамата вече седяхме на рогозките татами, пиехме на малки глътки силен зелен чай и безмълвно съзерцавахме красотата на езерото и парка.

Мълчанието наруши Миямото.

— Твоето внимание към дребните неща ме изумява. С възрастта аз все повече не ги забелязвам. Много мило, че така любезно ми ги припомняш.

„Вниманието“, за което говореше той, на японски се нарича нен — признание за значението на дребните неща. Нещата, за които си струва да се живее. И които в моята работа ти помагат да оцелееш.

Усмихнах се. Едно време смятах неговата скромност за напълно непресторена. Сега съзнавах, че макар пак да е искрен, той я използва и за да внушава мисли, чието по–откровено изразяване може да предизвика обида и съответно да доведе до неразбиране.

— Всъщност от твоя страна беше много любезно, че навремето ме научи да обръщам внимание на дребните неща — отговорих аз, като предпазливо оставих чаената си чаша. — И че продължаваш да ме учиш и сега.

Миямото наведе глава, преструвайки се на засрамен.

— Ако имах на какво да уча някого, нямаше да намеря по–добър ученик.

Отново се усмихнах. Струваше ми се, че Миямото може да предаде много, ала са малцина ония, на които може да го предаде. Нечия загуба беше печалба за мен.

Известно време пихме чай и водихме учтив разговор за необичайно хубавото време. Забелязах, че платът и кройката на сивия му костюм са доста по–качествени от измачканата чиновническа униформа, която си спомнях. Явно се беше издигнал и нямаше намерение да го крие, оставям настрана вкуса му за вратовръзки. Браво на него. Браво и на мен — при предишната ни среща нямаше да обърна внимание на историята, която могат да разкажат нечии дрехи. Нен се отнася за страшно много неща.

После разговорът се насочи към политика. Миямото ми разказа, че било решено следващият министър–председател да е Ясухиро Накасоне, отчасти защото искал да задълбочи военния съюз между Япония и Америка на президента Рейгън. Това щяло да донесе много пари, каза той, които ЛДП изцяло щяла да контролира.

— Значи цялата партия стои зад Накасоне, а? — попитах аз.

— Не всички фракции, не. Всъщност Накасоне среща сериозна опозиция.

— Тогава откъде знаеш, че ще спечели?

Миямото се усмихна — топла усмивка с едва забележим намек за дружелюбно търпение към наивността на по–младия му приятел.

— Понеже парите въртят света — отвърна той.

— А не любовта, така ли?

Стори ми се, че зървам тъга в очите му. После тъгата изчезна.

— И двете са могъщи сили. Но ако се стигне до сблъсък, парите винаги печелят.

— Винаги ли?

Миямото сви рамене.

— Може да има непредвидени обстоятелства. Често се стига до временни поражения. Обаче накрая, да. Парите винаги печелят.

Бях впечатлен от неговите познания и увереността му, макар и не от цинизма му. Той вече не беше ничий слуга. Беше вътрешен човек. Добре че се бях отнесъл с уважение към него навремето, когато нямах очевидна причина за това. Добре и че той бе от хората, които помнят такова нещо с благодарност, а не с озлобление.

Двамата се умълчахме, докато обмислях как да повдигна въпроса, който ме водеше тук. Миямото обаче явно усети, че търся такава възможност, защото попита:

— Ти спомена, че може да останеш за по–дълго, а?

— Възможно е. Ако си намеря подходяща работа.

Той се усмихна.

— Е, в Япония нямаме въстания. Въпреки че някои може би съжаляват за това.

Засмях се.

— Нямах предвид цяло въстание. По–скоро нещо като услугата, която моят познат ти направи навремето. Ако сега имаш нужда от подобна работа, мога пак да ви свържа.

Миямото бавно кимна и видях, че се е почувствал неловко. Дали заради поддържаната от нас версия, че въпросната услуга е била изпълнена от трето лице?

— Много любезно от твоя страна да ми направиш такова предложение — каза след малко той. — Всъщност такава работа се търси много и ако зависеше от мен, с признателност щях да приема любезността ти.

Искаше ми се да проявя настойчивост, но усещах, че е по–добре да уважа неговата иносказателност.

— Боя се, че прямотата ми те постави в неловко положение — сведох глава аз. — Моля, приеми моите извинения.

— Не! — бързо реагира Миямото. — Аз трябва да ти се извиня. Това неловко положение няма нищо общо с теб. Разбираш ли, в резултат на предишната ти любезност днес аз заемам много по–висок пост, отколкото преди десет години. Пост, на който трябва да взимам решения по… деликатни въпроси.

Той замълча, после продължи.

— И все пак такава услуга, каквато някога ми направи твоят познат, сега е единственото, което… не съм свободен да решавам.

Добре. Явно не се чувстваше неловко заради измислената ни версия, която бездруго поддържахме по–скоро по навик, отколкото по необходимост. Зачаках, за да оставя мълчанието да го накара да изплюе камъчето, както ме беше учил Макгроу.

— Разбираш ли — продължи Миямото след малко, — нещата, за които иначе щях да съм ти изключително признателен… всички те вече трябва да минават през едно–единствено външно лице.

Не знаех нито какво означава това, нито как да реагирам в момента.

— Не съм… сигурен, че те разбирам — казах аз. Имах чувството, че пропускам някакъв фин детайл, и бях сигурен, че правя грешка.

Той сбърчи лице.

— Само защото аз не мога да ти го обясня както трябва. С тебе се познаваме отдавна, Рейн–сан. Помагали сме си един на друг. И сме си имали доверие. Нали така?

— Напълно.

— Тогава ще ти се доверя и сега.

Кимнах веднъж, тъй като усещах, че с мълчанието си по–красноречиво ще изразя своята благодарност за доверието му, отколкото ако кажа каквото и да е.

Миямото отпи глътка чай, за момент продължи да се взира в чашата си, после я остави.

— След като ти напусна Токио, известно време отговарях за някои… кадрови решения. Е, не точно решения. Но когато някой по–достоен човек сметнеше, че поради злополучни обстоятелства се налага да бъде… ликвидирано дадено лице, оставяха ликвидирането му на мен.

Той отново направи пауза.

— Успях да установя контакти с необходимите хора, за да изпълнявам тези задачи. Те не бяха толкова сигурни, колкото човека, с когото ти великодушно ме свърза, но вършеха работа.

Още бях млад и исках да му покажа своята признателност за доверието, като му се отплатя със същото.

— Струва ми се, че и двамата знаем кой е този човек, Миямото–сан.

Миямото кимна.

— Да. Въпреки че не бих го признал без твоето разрешение.

— Вече го имаш.

Той наведе глава и дълго остана в тази поза, после ме погледна.

— Използвах новите си контакти от време на време, за да изпълнявам нарежданията на началниците ми. Нещата вървяха добре. Преди три години обаче с мен се свърза един човек. Много опасен човек, както научих. Представи се като Виктор.

— Чужденец ли беше?

Стана ми странно, че наричам някого „чужденец“, като че ли и двамата с Миямото сме японци. Миямото, да, естествено. Обаче майка ми беше от Съединените щати и съответно аз бях половин американец. И както в детството ми ме научи един жесток преподавател, когато смесиш мръсна с чиста вода, получаваш… мръсна вода.

И все пак разделянето на „свои“ и „чужди“ винаги е относително. В Миямото имаше нещо, което ме караше да се чувствам японец. И тъкмо на това отчасти се дължеше привързаността ми към него, предполагам.

— От смесен произход е. Ако се съди по лицето му, единият му родител е азиатец. А според акцента му другият е руснак, струва ми се. Говори японски доста добре и затова мисля, че като малък поне известно време е живял тук.

Нямаше смисъл да отбелязвам, че между мен и тоя Виктор има нещо общо. Миямото или не беше забелязал, или не го интересуваше. А може и да проявяваше учтивост, както обикновено.

Зачаках и той продължи:

— Виктор ми каза, че от известно време ме наблюдавал. Както и хората, за които работя. И от сега нататък трябвало да се обръщам за… ликвидирането на когото и да било само към него.

— Как е научил толкова много за теб?

— Така и не успях да установя. Мога само да кажа, че е извънредно находчив. И опасен, както вече споменах.

— В какъв смисъл опасен?

— Когато му казах, че не се нуждая от други помощници, за да изпълнявам служебните си задължения, той ме увери, че това скоро щяло да се промени и тогава пак щял да ме потърси.

— И?

— След два дни единият от тримата, които използвах за ликвидациите, беше мъртъв. На другия ден — още един. Предупредих третия — по–млад от другите двама, но въпреки това много способен, макар и за съжаление може би малко импулсивен. Той отговори, че знаел за този Виктор и щял да се погрижи за него. И все пак един ден след разговора ни умря и той. След което Виктор отново се свърза с мен и ми предложи услугите си. И аз вече бях наясно, че ако откажа, ще убие и мен като хората, които използвах.

Миямото се намръщи и отпи глътка чай.

— Обсъдих положението с моя началник, който обеща да се погрижат за Виктор. След три дни обаче началникът ми беше мъртъв. Оттогава работя само с Виктор.

Умълчахме се и аз се замислих за казаното от него. После попитах:

— Хората, които е убил Виктор… как са умрели?

Той потрепери.

— Всички бяха пребити до смърт.

Изражението му беше красноречиво, но въпреки това се осведомих:

— Ти видя ли лично резултатите?

Миямото кимна.

— Е, предполагам, че ти се е наложило — отбелязах аз.

Отново се умълчахме.

— Конкретната ситуация е нова за мен, но иначе това си е най–обикновено изнудване — казах аз накрая. — Нали знаеш, ако искаш да отвориш салон за масаж, трябва да пращаш цялото пране във фирма на якудза. Иначе ще ти подпалят салона. Искаш да отвориш ресторант? Добре, стига да възложиш сметоизвозването на фирма на якудза. Виктор просто е заимствал идеята и я е приложил в нова област. Искаш да се отървеш от политически проблем? Добре, стига да се обръщаш към Виктор ООД.

Миямото въздъхна.

— Да. За съжаление анализът ти е точен, струва ми се.

— Изненадан съм, че твоите хора са допуснали да ви се наложи със сила.

— Неговите акредитиви бяха извънредно убедителни.

— Естествено. Сигурен съм и че цените му са разумни. Засега. Замислял ли си се обаче какво ще се случи по–нататък? Насилието е валута и вие оставяте този тип да я монополизира. Не след дълго ще реши да се насочи и към други неща. Как ще го спрете тогава?

— Струва ми се, че някои от началниците ми споделят твоите опасения. Обаче, може би разбираемо, предпочитат да приемат монопола на Виктор просто като нова цена за такива услуги.

— Няма да се усетите и той ще вдигне цената. Взима ли ви месечна такса, независимо дали сте прибягвали до неговите услуги? Ако още не го прави, скоро ще почне.

Той ме погледна.

— Откъде знаеш толкова много, Рейн–сан?

Свих рамене.

— Просто си задавам въпроса какво щях да направя аз, ако бях като този Виктор.

— И какъв е той?

— Според твоето описание ли? Амбициозен, безпощаден и склонен към всякакви рискове. И презира съществуващия ред.

— Да. Злополучна комбинация от качества.

— Колко ви взима?

— Предпочита да му плащаме в щатски долари. Петдесет хиляди на поръчка.

Засмях се.

— Той ви ограбва бе, хора. Аз взимах една пета от това. Преди десет години, да, но все пак. Защо не ми платите толкова да го премахна? И после ще ви взимам половината от неговата цена.

Думите ми го накараха леко да пребледнее.

— Наистина ли толкова ти трябват тези пари?

Свих рамене.

— Е, не успях да изхарча всичко, което спечелих на Филипините, обаче спестяванията ми няма да стигнат за дълго.

— И все пак. Идеята не е добра.

— Защо?

— Ако се срещнеш с него, ще разбереш.

— Тогава ще се срещна с него. Той има екип, нали? Трябва да има, щом е толкова добре осведомен, колкото казваш, и действа толкова бързо. Съобщи му, че имаш човек, който иска да работи за него.

Той поклати глава.

— Няма да го направя.

— Защо? Това може да ти е от голяма полза. А и… имам нужда от тази работа, приятелю. Иначе не знам какво ще правя тук.

Миямото въздъхна.

— Толкова зле ли беше на Филипините?

Замислих се.

— Чете ли за случилото се на остров Пата миналата година?

А се случи това, че бунтовниците избиха над сто войници от филипинската армия — бунтовници, в чието обучение бях участвал.

— Разбира се.

— Касапницата доведе до сериозно напрежение и накрая ме издадоха.

— Кой?

— Няма значение. Реших проблема. Важното е, че изгубих анонимността си. Повече не мога да се върна там.

Всичко това беше вярно. Но последиците от касапницата на Пата по–скоро бяха повод, отколкото причина. Месеци преди това не можех да си намеря място и девственият тропически рай в южната част на страната започваше да ми се струва просто кратка пауза, чистилище. Присъщата на работата ми опасност не можеше и да се сравнява с все по–силното ми чувство за неудовлетвореност. И макар донякъде да е тъжно навярно, струваше ми се, че в сравнение с Филипините, завръщането ми в Токио, за да работя за Миямото, направо ще осмисли живота ми.

Отново се умълчахме, после той ме попита:

— Как да се свържа с теб?

Приех въпроса за логистиката като известен напредък.

— Спомняш ли си обществената телефонна служба, която използвахме миналия път?

Миямото кимна.

— Поддържам абонамента си. Номерът и името са същите. Можеш да ми оставиш съобщение там. Ще проверявам най–малко два пъти дневно.

Той кимна повторно, но лицето му продължаваше да изразява неохота. Мълчанието отново се проточи.

— Искам да ти помогна — накрая каза Миямото. — И знаеш, че ще го направя. Но този човек… Боя се, че го подценяваш.

— А възможно ли е ти да подценяваш мен?

— Възможно е. Но едно от предимствата на моята възраст е, че по–ясно виждам истинските мотиви на младостта. Неща, които някога сме обявявали за въпрос на принципи, по–късно се оказват резултат от гордост. Рискове, които сме смятали за разумни решения, всъщност са били следствие на неувереност.

Усмихнах се.

— Искаш да кажеш, че съм неуверен, така ли?

Той не отговори на усмивката ми.

— Всички млади мъже са неуверени.

Можеше да прибави и че всички млади мъже са глупави. Което щеше да обясни защо тогава не го послушах.

— Можеш ли да ни уредиш среща? — попитах аз.

Миямото въздъхна.

— Бих могъл да кажа на Виктор, че един способен млад мъж си търси работа, за която е много подходящ.

— Тогава го направи. И естествено, истинската ми цел трябва да си остане между нас двамата. Не ни е известно как се осведомява Виктор. Но ако от ЛДП изтича информация…

— Не се тревожи за това, моля те. Ако обсъдя което и да е от тия неща с когото и да е от началниците ми, веднага ще ми наредят да си подам оставката. И сигурно ще ме посъветват да отида на психиатър.

— Е, поне ги е грижа за психическото ти здраве.

— Въпросът е, че ако тръгнеш срещу Виктор… това трябва да стане без мое знание. И да го представя на началниците си като свършен факт.

— Все пак ще получа ли възнаграждение?

— Ще намеря начин да се погрижа за това, разбира се.

— Добре, дадено. Бездруго искам само да ме свържеш с този тип. Ако е толкова страшен, колкото го представяш, ще се оттегля. Ако видя възможност да унищожа монопола му, ще се възползвам. Какво пък толкова може да се случи?

2

Два дни по–късно застанах на входа на безлична четириетажна бетонна сграда в Касумигасеки, един от градските квартали, в които са съсредоточени седалищата на държавните институции, и съобщих името си по домофона, над който беше монтирана охранителна камера. След малко ключалката на вратата забръмча. Приех го като покана и влязох в малко фоайе, в което чакаха двама едри японски гангстери. Погледнах ги и вдигнах вежди.

— Чакай тук — инструктира ме единият от тях.

Озърнах се наоколо. Кушетка с тютюневожълта тапицерия и доста уморен вид. Два подобни стола. Рецепционисти нямаше. Е, освен двамата гангстери. Стълбището беше преградено с висок до тавана плъзгащ се метален портал, несъмнено в нарушение на общинските правила за пожарна безопасност. Тъй че освен външната евакуационна стълба, която най–вероятно също щеше да е преградена, до горните етажи можеше да се стигне само с асансьор. Виктор явно се грижеше за сигурността си и повече се боеше от човешки опасности, отколкото от природни бедствия.

Вратата на асансьора се отвори. Отвътре излязоха още двама гангстери и един много мускулест бял мъж с кисела физиономия и сив костюм. Новодошлите гангстери ме обискираха, докато белият мъж ме наблюдаваше. Когато се увериха, че не съм въоръжен, те му кимнаха и той вирна глава към асансьора. Добре, двамата японци бяха работната ръка, а белият — управата. Качих се в кабината и тримата ме последваха.

Слязохме на четвъртия етаж и тръгнахме по къс коридор — белият пред мене, двамата гангстери отзад. В дъното на коридора стигнахме до врата, отстрани на която също имаше камера и домофон. Някой явно ни наблюдаваше отвътре, понеже вратата се отвори. Влязохме и минахме покрай друг гангстер, който затвори вратата зад нас.

Стаята беше също толкова тютюневожьлта, колкото и фоайето. Четири кресла. Стъклена масичка в средата. Странична масичка с метална лампа. Мръсни прозорци, гледащи към трафика по естакадата навън.

На едно от креслата седеше друг едър бял мъж, чийто скалп лъщеше през едва наболата му тъмна коса. Когато ме въведоха, той остана седнал, изобщо не вдигна поглед и продължи да реже с нож на четири една райска ябълка. Другите мъже го наблюдаваха и очевидно се бояха да привлекат вниманието му по какъвто и да е начин, даже като се прокашлят. Ако първият бял мъж беше управата, това трябваше да е шефът. Виктор.

Изглеждаше на около четирийсет и имаше широки славянски скули и светла кожа. Освен бръснатата глава, най–отличителната му особеност беше солидността му. Прецених, че е висок малко над метър и осемдесет и тежи близо сто и пет килограма. Нямаше мускулатурата на щангист и дори бе доста едър в кръста. Но пък и всичко друго в него беше едро — ръцете, гърдите, шията, даже пръстите. Имаше сплеснат като на боксьор нос и отляво на челото му започваше голям белег, който се спускаше надолу по скулата му. От каквото и да беше, Виктор имаше късмет, че не е изгубил окото си.

Носеше жълто–зелена тениска с яка, бежов панталон и тежък златен ланец на шията. Определено небрежно облекло в Токио през осемдесетте години, когато униформата на деня бяха зле скроени костюми. Може би заради славянските си черти смяташе, че е излишно да се мъчи да се слее с останалите. Или пък нарочно отправяше обида към съществуващия ред. Декларираше, че играе по собствените си правила.

Или че изобщо не спазва правила.

Той продължи безмълвно да реже райската си ябълка. Реших, че ми разиграва театър, за да демонстрира властта си над мен, макар и чисто символична, като ме кара да чакам. Познавах тая тактика от Макгроу, който ме беше научил на много неща, преди да го убия.

Или просто ми показваше, че го бива с ножа. Само че аз бях живял десет години във Филипините и там работех с хора, израснали с ножове, които едва ли не от бебешка възраст бяха обучавани на бойното изкуство кали и бяха извършили повече убийства с ножове, отколкото може да си представи нормален човек. Ако Виктор искаше да ме впечатли с умението си за работа с хладно оръжие, щеше да му се наложи да направи повече от това да се упражнява върху някакъв плод.

Чак след като наряза всяка четвъртинка на няколко по–малки парчета, той най–после се отпусна назад и ме погледна. В очите му за пръв път зърнах азиатския му произход, за който беше споменал Миямото. Бяха мътнокафяви, със силно изразени епикантни гънки. А и носът му освен сплеснат и широк, най–вероятно от многократни счупвания, беше разположен достатъчно ниско, за да предполага азиатски гени.

— Значи си известен печен боец — каза Виктор на английски със силен руски акцент, като ме измери от горе до долу. — Ветеран от американските спецчасти. КОВПВ–ГПН. Доказал многобройните си умения.

КОВПВ–ГПН означаваше Командване по оказване военна помощ на Виетнам, Група за проучвания и наблюдение. Умишлено скучно име, под което се криеше строго секретна спецчаст, формирана от Специалните сили и ЦРУ, действаща в Северен Виетнам, Лаос и Камбоджа. Спецчастта, в която бях служил. Миямото явно беше запознал Виктор с моите акредитиви.

Изчаках малко и отговорих:

— Не съм известен, не.

Той престана да ме измерва с поглед и се вторачи в очите ми.

— Ти да не би да ми противоречиш?!

— Само ви казвам, че не съм известен. Иначе нямаше да съм ви от голяма полза.

— Това ли искаш? Да ми бъдеш от полза, а?

— Имам нужда от работа.

— Каква работа?

— Такава, за каквато съм годен.

Виктор се озърна към хората си и избухна в смях. Другите нервно се позасмяха — явно не бяха сигурни дали е уместно да се присъединят към него.

— Чуйте го само — без да престава да се смее, каза той. — Отговаря ми с гатанки.

Почвах да се дразня.

— Ако отговорите не ви харесват, проблемът може да е във въпросите — спокойно го информирах аз.

Това само го накара да се разкикоти още по–силно.

— Пък е и забавен — размаха показалец към мен. — Знаеш ли какво, забавен печени боецо? Харесваш ми. Гледам, че май имаш топки. Знаеш ли защо ми харесва това?

Не отговорих.

Той се наведе напред.

— Обичам моите хора да имат топки, понеже трябва да имаш топки, за да вършиш каквото трябва да се върши.

Той набучи резенче райска ябълка на ножа си, лапна го, без да го поглежда, сдъвка го и го глътна.

— И понеже, ако не вършат каквото трябва да се върши, аз им отрязвам топките. — Виктор набучи и изяде ново резенче, навярно за да подчертае смисъла на думите си. И може би за да намекне, че освен това обича да яде топки. Както и да е.

— Имате ли нещо за мен? — попитах аз. — Миямото смяташе, че сигурно ще имате. Но ако е сбъркал, не искам да ви губя времето.

Виктор остави ножа, отново се отпусна назад на креслото си и се зазяпа в тавана с долепени върхове на пръстите си, като че ли потънал в дълбок размисъл.

— Нещо. Дали имам нещо. Сериозен въпрос. — Той се наведе напред, после нареди на другия бял мъж: — Олег, доведи Кобаяши.

Това не ми харесваше — намирисваше на инсценирана шега, с която Виктор се забавлява. Оставаше да видя каква ще е развръзката.

Той ми посочи едно от свободните кресла и се усмихна.

— Ще седнеш ли?

Зъбите му бяха неестествено бели и равни. Мостове, разбрах аз. Белегът, носът, зъбите… лицето на този човек беше понесло доста тежки травми.

Поогледах се наоколо и локализирах евентуални импровизирани оръжия — металната лампа, един плексигласов часовник и ножът, естествено. И масичката пред Виктор, която можех да изритам към него и да си спечеля време, за да се добера до изхода.

Ако се стигне дотам.

След около минута Олег се върна с жилест японец със сив панталон и бяла риза. Ръкавите му бяха навити и възлестите мускули на предлакътниците му бяха покрити с татуировки на якудза. Той погледна Виктор, след това мен, после пак Виктор. Главата му се въртеше бързо и прецизно, като че ли имаше тикове. Или беше надрусан с какусеизаи — амфетамини.

— Това е Кобаяши — каза Виктор. — Бивш боец от Гокумацу–гуми, но за съжаление, издънка. Въпреки това му дадох шанс при мен, но сега си мисля, че съм сбъркал. Ти как смяташ, Кобаяши–кун? Сбъркал ли съм, като ти дадох шанс?

Кобаяши еднократно и бързо поклати глава.

— Не. Стана случайно. Мога да се справя. Ще се справя.

— Аз ти възлагам елементарна задача. Давам ти пълно досие. Снимки. Всякаква информация. А ти убиваш друг човек. И не стига това, ами онзи, когото трябваше да убиеш, още е жив. И вече е по–предпазлив.

Кобаяши завъртя глава към мен, после отново към Виктор.

— Ще се погрижа за него. Ще оправя всичко.

— Може би — отвърна Виктор. — А може би имаме нужда от свежа кръв. — Той посочи към мен. — Този човек, Рейн–сан, идва с отлични препоръки. Да му дам ли твоето място?

Кобаяши пак поклати глава.

— Не.

— Не? Искаш да си запазиш мястото?

Кобаяши кимна.

Виктор ме погледна.

— Обаче на теб ти трябва работа, да?

Срещнах очите му и се опитах да видя накъде отиват нещата.

— Казах ви, че ми трябва.

Той разпери ръце.

— Само че аз имам само едно свободно място. И в момента го заема Кобаяши. А той твърди, че иска да си го запази.

Кобаяши ме погледна, после пак се обърна към Виктор. Движенията му ставаха още по–резки, по–нервни. Забелязах, че ръцете му леко треперят.

Виктор въздъхна.

— Та въпросът явно е кой повече иска мястото. Ето това трябва да ми покажете двамата. — И докато се опитвах да осмисля казаното, той прибави: — Покажете ми го още сега!

И докато се опитвах да осмисля допълнението, Кобаяши се хвърли към ножа.

Мамка му!

През ума ми прелетяха няколко светкавични мисли. Че съм се залъгвал с необоснованото си предположение, че Виктор е шут. Че Кобаяши вече е виждал тази игра и я владее, докато аз още се мъча да я разбера. Че проблемът, който съм смятал рационално да разреша по–късно, трябва да се реши инстинктивно още сега.

Кобаяши грабна ножа и почна да се завърта към мене. Времето забави ход. Звуците заглъхнаха. Задейства се бойният ми инстинкт.

Хвърлих се към Олег, сграбчих го за ръкава и го дръпнах пред себе си. Той се опита да се отскубне, но преди да успее да възстанови равновесието си, аз го хванах отзад за колана и яката, тласнах го напред и надавайки боен вик, го блъснах в Кобаяши. Кобаяши замахна с ножа към мен, но успя само да пореже Олег по ръката. Руснакът изкрещя нещо на родния си език и се опита да се освободи, но аз продължавах да го тласкам напред и не позволявах на Кобаяши да предприеме нова атака или да заеме по–удобен ъгъл.

Както отстъпваше заднишком, Кобаяши се мъчеше да ме достигне с ножа, но не можеше да мине покрай Олег, който, неспособен да се измъкне от хватката ми, посегна към Кобаяши и го хвана за китката. Кобаяши се отскубна и пак го поряза по ръката. Олег изпищя и докато Виктор продължаваше да се залива от смях, аз изревах и пак тласнах Олег напред. Кобаяши се блъсна с гръб в стената и тялото на Олег го прикова на място. Той направи последен опит да ме наръга, но нямаше как да замахне силно и докато оръжието минаваше покрай Олег, аз отстъпих назад и го ударих с длан по опакото на ръката така, че китката му болезнено се изви навътре. Кобаяши извика и когато пръстите му инстинктивно се разтвориха, аз посегнах с другата си ръка и грабнах ножа от него. Блъснах Олег настрани и изведнъж между мене и Кобаяши нямаше нищо друго освен стоманеното острие.

Кобаяши се облещи и се опита да се извърти. Сграбчих го за ризата със свободната си ръка, отново нададох боен вик и забих острието в корема му. Той изкрещя и заразмахва ръце. Забих рамо в гръдната му кост, проврях свободната си ръка под неговите, отново го притиснах към стената и продължих да го ръгам с ножа още пет–шест пъти. Пред очите ми плуваше червена мъгла и нямах представа къде съм. Едно–единствено нещо имаше значение, едно–единствено нещо беше реално — че убивам човек, който се опитва да ме убие. Първичното съзнание на войника. Виковете на Кобаяши станаха пискливи и движенията му — спазматични, но аз не преставах.

Внезапно осъзнах, че съм забравил да следя какво се случва наоколо. Виждах Кобаяши с тунелното си зрение, само че той вече не представляваше опасност. Ако изобщо имаше опасност, тя щеше да дойде от другаде.

Пуснах нещастника, направих дълга крачка на четирийсет и пет градуса спрямо него и вдигнах ножа в свободната си ръка. Огледах стаята за опасност, но не забелязах нищо обезпокоително. Виктор си седеше на креслото, пляскаше се по бедрото и ревеше от смях. Олег притискаше наранената си ръка. Другите мъже се бяха вцепенили по местата си и гледаха ококорени.

Отново се обърнах към Кобаяши. Беше се свлякъл на пода и лежеше свит на кълбо, безсмислено скръстил ръце върху корема си. Дишаше тежко, хленчеше и краката му безсилно подритваха, като че ли някаква част от ума му си мислеше, че бяга от нещо. Ризата му беше станала алена и килимът наоколо тъмнееше от кръвта му.

— Хорошо! — извика Виктор, като ръкопляскаше радостно. — Очень хорошо!

Вече се бях поовладял, но пред очите ми още плуваха червени петна. Вторачих се в него, кипнал от гняв. Той без предупреждение ме беше хвърлил на ринга — не спортен, а боен ринг. С по–малко опит или късмет, сега спокойно можеше аз да лежа на пода и кръвта ми да изтича. А той се хилеше!

Виктор се изправи и отиде при Кобаяши, без да престава да се кикоти. Когато стигна до проснатия на пода мъж, спря и впери очи в него, постепенно преставайки да се смее. После няколко пъти дълбоко си пое дъх — явно се опитваше да се успокои.

Стоеше само на три метра от мене. Олег беше ранен. Другите изглеждаха в нещо като шок. Наблюдавах Виктор и се мъчех да обуздая гнева си. Помислих си, че бих могъл да се справя с него, а сигурно и с останалите. Но нищо повече: това трябваше да си остане само мисъл, а не емоция. А в този момент не бях сигурен кое от двете ще вземе връх.

— О, Кобаяши! — произнесе Виктор, като клатеше глава и си бършеше очите. — Кобаяши! Е, добре. Значи съм сбъркал, като съм ти дал шанс при мен. Ти наистина си издънка! Можеш ли да го отречеш? Обикновена издънка.

В отговор нещастникът само потрепери и изхленчи.

В продължение на още няколко секунди Виктор остана неподвижно втренчен в Кобаяши, сякаш очакваше отговор. После без каквото и да е предупреждение, без видимо превключване на скорости, вдигна крак и с всички сили заби подметката си отстрани в лицето на ранения. Кобаяши изкрещя и вдигна ръце, за да предпази главата си, а Виктор, който отново се смееше, продължи по същия начин, като от време на време променяше положението си, за да улучи там, където иска. Опитите на Кобаяши да се защити отслабнаха, спазмите му също, виковете му заглъхнаха и се превърнаха в стонове. Накрая ръцете му се отпуснаха и той съвсем престана да се движи, но това явно само окуражи Виктор, който престана да се смее и още по–решително заблъска главата му с крак — като човек, чийто живот зависи от това да пробие капак на мазе.

Озърнах се към Олег и другите. Всички бяха пребледнели и гледаха с изцъклени очи. През войната бях виждал достатъчно вкаменени лица и това изражение ми беше познато. Тези мъже бяха ужасени от Виктор. При това основателно.

Никога не бях преживявал такова нещо. Възторжената радост, която този човек очевидно изпитваше от убийство, извършено от толкова малко разстояние. Светкавичният преход от шутовщина към зверство. Нелогичността, пълната неестественост и неочакваност на поведението му. Това не ме ужасяваше. Но ме смущаваше. Разклащаше моята увереност в разбирането ми за противника, обстановката и способността ми да се справя с тях.

Като се замисля, в онзи момент той ми беше в ръцете и можех — и трябваше — да го очистя. Само че бях обхванат от прекалено много съмнения, за да го направя.

Накрая Виктор спря и известно време остана изправен до Кобаяши, като се задъхваше от усилието. Лицето на жертвата представляваше неузнаваем миш–маш от кръв, кости и мозък.

Виктор вдигна очи, сякаш едва сега си спомняше, че в стаята има други хора.

— Вижте го само! — изломоти той и пак погледна към Кобаяши. — Винаги прави каши. И тая е най–голямата! Ама е и последната, да? — И отново избухна в смях, като че ли е казал най–смешното нещо на света.

Оставяйки кървави стъпки след себе си, руснакът се върна при креслото си и се пльосна отгоре му.

— Олег, повикай лекар — нареди той. — Да се погрижи за ръката ти. Няма да цапаме всичко с кръв, я! — Пак се разхили. — И доведи двама души да почистят тая каша.

Все още пребледнял, Олег кимна и излезе. Другите останаха приковани на местата си. Явно не знаеха какво да сторят и се страхуваха, че каквото и да направят, може да сбъркат.

Виктор въздъхна.

— Поздравления, господин Рейн. Назначен си.

Не отговорих. Бях съвсем сигурен, че опасността е отминала — във всеки случай, непосредствената опасност — но въпреки това не бях готов да оставя ножа. А и сега мъжете в стаята бяха с един по–малко. Бях пропуснал една възможност, но можеше да се открие друга.

— Какво ще правиш? — попита Виктор. — Да ме намушкаш ли искаш? Давай, опитай. Няма да си първият. Няма да си и последният.

Не беше въоръжен. И седеше. Аз имах нож. Бях парализиран от сблъсъка между импулса да го направя и страха, че пропускам нещо.

— Добре. Това ми харесва. Не си само забавен. Нямаш само топки. А си и умен. Само глупак може да се опита да ме убие сега, преди да е чул на каква работа е назначен.

Мислите ми ли четеше? Дали нарочно подсилваше или дори посяваше съмнението, че сега никакъв ход не е безопасен?

Нямаше значение. Важното беше, че изведнъж идеята да работя за, с и изобщо в близост до този човек, започна да ми се струва изключително лоша.

— Имате право — отвърнах аз. — Още не съм чул нищо за работата. И дори да бях, вие не сте ме назначили. Понеже не съм приел.

Изписаното на лицето му добро настроение се поизпари.

— Напротив, прие. Попитах кой иска мястото повече, ти или Кобаяши. И ти отговори ей с това тука. Много убедителен отговор, при това, поздравления, приятелю. Сега обаче Кобаяши го няма. И ти заемаш неговото място. Това не е пазарлък. Такава е реалността. Парите си ги бива. Извънредните добавки — също. Много ще ти хареса. Обаче не ми казвай пак „не“. Не и след като вече си казал „да“. Иначе ще реша, че не си надежден. Като Кобаяши. А и човекът, дето те препоръча, Миямото. Той те праща тука, значи гарантира за тебе. Ако се окаже, че не си надежден, същото важи и за Миямото.

Олег се върна с още двама японски гангстери, единият от които носеше голямо руло найлон и ролка изолирбанд. Когато видяха останките от Кобаяши, единият се извърна. Другият с найлона и изолирбанда успя да задържи погледа си върху жертвата, но пребледня и се наложи да стисне зъби.

— Какъв е проблемът? — попита Виктор. — Давайте. Разчистете кашата. И май има нужда от нов килим, да? Как смятате, тоя път може би ще е по–добре да е червен. — Той втренчено ме изгледа. — В случай че още някой се окаже ненадежден.

3

След като си тръгнах от офиса на Виктор, направих дълга ПН — проверка за # наблюдение, разузнавателен похват, който бях научил от Макгроу. Не знаех колко е голяма организацията на руснака, с какви ресурси разполага и докъде може да стигне, ако реши, че представлявам опасност. Знаех обаче, че е успял да ме уплаши.

Засега, разбира се, нямаше защо да ме нарочва — ако искаше да ме убие, можеше да го направи в офиса си и неговите хора щяха да ме изнесат увит в найлон заедно с Кобаяши. Обаче самата идея за добрата ПН ми действаше успокоително. Преди операции във Виетнам се бях научил да си успокоявам нервите, като проверявам снаряжението си. Явно ПН беше същото, само че в градски условия. Излизаше по–евтино от чаша алкохол, пък и имаше по–добър резултат.

Когато се уверих, че никой не ме следи, и взех да се поуспокоявам, седнах на пейка в парка „Хибия“ и разтворих папката, която ми беше дал Виктор.

Обектът се казваше Коджи Сугихара, депутат от ЛДП в Диета — японския парламент. Имаше служебен и домашен адрес, както и една изрезка от вестник отпреди десет години със снимка на високия за японец Сугихара, позиращ със студенти от Токийския университет, които статията наричаше „бъдещето на японската политика“.

Служебен и домашен адрес, стара вестникарска снимка. Не беше най–пълното досие, което съм виждал, но нямаше проблем. С това обикновено само се започваше, даже когато съдържанието бе от най–висока класа като досиетата на Макгроу. Всъщност ми трябваше досие на Виктор. Трябваше да науча повече за него. В момента разполагах с откъслечни данни и впечатления. Започнах да се опитвам да систематизирам информацията.

Не че особено се гордеех с това, но изпитвах известно мрачно удовлетворение от начина, по който приемах насилието. За повечето хора това е най–токсичната, травматизираща и парализираща среда, в която може да се озове човек. Бях убил безброй бойци от Виетконг и северновиетнамската армия, които от своя страна се бяха опитвали да убият мен. Бях надхитрил сина на най–могъщия якудза в Токио, известен с прякора Бясното куче, като един по един очиствах хората му, пратени да ме заловят. През целия си живот бях изучавал и прилагал тактиката на партизанската война — първо като дете от смесен брак, подлагано на тормоз и в Япония, и в работническото градче в Америка, където след бащината ми смърт ме заведе майка ми, после във Виетнам и доскоро във Филипините. Много ме биваше в насилието. Бях изключително добър. Окото ми не трепваше. Тази способност си има цена, която може би не си струва. В момента обаче цената нямаше значение. Имаше значение, че ме бива.

И все пак никога не се бях сблъсквал с такова нещо като Виктор. Най–близкият му аналог беше моят кръвен брат Джими Калхун, или Лудия Джейк, — не познавах друг, който без абсолютно никакви угризения можеше да отнеме човешки живот. Обаче в отношението на Джими имаше безпристрастие, съсредоточеност, професионализъм. Каквото и удоволствие да му носеха войната и убиването, колкото и да беше пристрастен към адреналина на битката, той никога не изпитваше откровена радост от безпричинната касапница. Дори в Ку Лай, където си бяхме изпуснали нервите и бяхме избили цивилни, действията на Джими по–скоро бяха мотивирани от стремеж да приключим с това, отколкото от радост или удоволствие.

Знаех, че през Втората световна война в армията са определяли такива като Джими като „агресивни психопати“ — хора, които нямат нужда нито от специална подготовка, за да преодолеят вроденото нежелание да убиваш, нито от особена утеха след това. Той просто можеше да го прави. Според историците около два процента от военните попадат в тази категория и тъкмо тези два процента извършват повечето убийства през войните. Но тъй като те не представляват опасност за обществото в мирно време, терминът „психопат“ може би не е точен. А може и просто да не ми харесва, защото самият аз бих бил определен като такъв.

Виктор обаче беше различен. Ако изобщо можеше да се приложи в реалния живот, според мен понятието „психопат“ напълно се отнасяше за случилото се в офиса. Не знаех какво друго да мисля за поведението му. Но ме беше обезкуражило.

Реших, че това не представлява проблем. Проблем щеше да е, ако не ме беше обезкуражило. Когато осъзнаеш, че нещо е опасно, то автоматично става по–малко опасно. Така че осъзнаването на същността на Виктор все пак беше нещо. Само че далеч нямаше да ми е достатъчно. Трябваше ми информация, при това спешно. Което означаваше Миямото.

Позвъних му от уличен телефон и го помолих след един час да дойде на същото място, на което се бяхме срещнали предишния път. Не исках да му казвам прекалено много по телефона. Да, параноя може би, но с човек като Виктор параноята означаваше практичност.

Един час по–късно двамата седяхме на сенчеста пейка в „Хамарикю“, далече от чайната и другите атракции.

— Може би ще се окажеш прав — започнах аз. — Виктор наистина е опасен.

— Значи ще се откажеш, а? Да се опиташ да го премахнеш?

Усмихнах се.

— Това ще те зарадва ли? Или ще те разочарова?

Той не отговори на усмивката ми.

— Моите хора ще са щастливи от отстраняването му, разбира се. Това обаче изобщо не ме интересува, щом се отнася за твоя живот.

Думите му странно ме трогнаха.

— Благодаря ти. Но ми се струва, че вече сме преминали границата, до която имаше възможност да се откажа. — Изложих му случилото се с Кобаяши и му съобщих, че Виктор още там е решил да ми даде неговото място.

Когато свърших, Миямото изглеждаше по–мрачен, отколкото изобщо го бях виждал.

— Ще ми се да ме беше послушал — каза той. — Но… вече няма значение.

— И на мен ми се ще да те бях послушал.

И още докато изричах последната реплика, осъзнах, че това не е съвсем вярно. Във Филипините ми беше омръзнало. А какъвто и да бе Виктор, в никакъв случай не можеше да се нарече скучен. Дълбоко в себе си изпитвах възбуда от… може би от предизвикателството? От разнообразието? От опасността? Дали всъщност не се радвах, че нещата са се развили така, за да мога да се заема с това, казвайки си, че не съм имал избор?

„Точно така — представих си как ми кимва Лудия Джейк. — А и няма от какво да се срамуваш. Тази игра ти харесва, Джон–Джон. И си те бива. Може би си един от най–добрите. Обаче няма как да си най–добър в игра, в която не участваш.“

Пропъдих тези мисли, защото не се отнасяха пряко до непосредствения проблем.

Или пък защото изводите не ми допадаха.

— Какво ще правиш? — попита Миямото.

— Ами мисля, че е най–добре да изпълня поръчката, не смяташ ли?

— Категорично не! Дори те съветвам да напуснеш Токио. Отново да изчезнеш. Вече си го правил.

Бях се надявал да не го обременя със заплахата на Виктор, но започвах да разбирам, че ще е трудно.

— Опасявам се, че нещата са малко по… по–сложни — отвърнах аз.

Той леко пребледня, сякаш вече разбираше или поне усещаше.

— Какво искаш да кажеш?

Предадох му думите на Виктор за това, че Миямото е гарантирал за мене. И че ако не направя каквото иска, той щял да заключи, че Миямото не е надежден.

Когато свърших, той беше още по–пребледнял.

— Съжалявам — казах аз. — Просто… не си бях представял такова нещо. А трябваше. Обаче не си го представях.

Миямото поклати глава.

— Не си виновен ти. Вината е моя. Ти не познаваше Виктор. За разлика от мен. Трябваше да предвидя, че ще направи нещо такова.

— Ти ме предупреди, че идеята е лоша. И имаше право, въпреки че не си можел да предвидиш подробностите. Аз обаче настоях. И затова аз ще оправя нещата.

Той кимна — колкото в знак на съгласие, толкова и от облекчение, струва ми се.

— Как?

— Ами за начало ще почна работа по човека, когото Виктор иска да очистя. Това най–малкото ще ни спечели известно време.

— Кой е той?

— Не знаеш ли?

Миямото свъси вежди.

— В момента нямаме поръчки за Виктор. Поне аз не знам за такива.

Не го бях предвидил. Този обрат ме разтревожи, както и фактът, че съм го пропуснал.

— Мамка му, просто бях решил, че… обаче е било глупаво от моя страна. Вие не сте единственият клиент на Виктор.

— Не и ако си прав, че той монополизира насилието в токийския подземен свят.

— Е, тогава по–добре да не ти казвам нищо повече. Това може да те изложи на още по–голяма опасност.

Той се разсмя.

— Каква по–голяма опасност от тази, която ме заплашва в момента, Рейн–сан?

Не ми се щеше да го призная, но Миямото имаше право.

— Добре — казах. — Обектът, когото трябва да ликвидирам, е от ЛДП. И отчасти затова бях приел, че поръчката е възложена от вас. Казва се Сугихара. Коджи Сугихара. Познаваш ли го?

— Разбира се, че го познавам. Той контролира фракцията Фукуда.

— А кой може да иска смъртта му?

— Кой може да иска смъртта на човек с неговото влияние ли? Много хора. Член на фракцията Фукуда, който смята, че Сугихара го е пренебрегнал. Съперник, който се надява да овладее неговата мрежа. Друга фракция, която иска да отслаби Фукуда. Но… да тръгнат срещу човек на такъв пост е много дръзко. Безпрецедентно. Моите началници никога не биха допуснали такова нещо.

— Сигурен ли си? Поръчителят може да е знаел, че ще срещне спънки, ако мине по обичайните канали и затова те е заобиколил. И направо се е обърнал към Виктор.

Миямото кимна.

— Да. Предполагам, че е възможно.

— Виктор каза, че Кобаяши бил убил друг човек вместо Сугихара. Това говори ли ти нещо?

— Друг човек ли? Не.

— Наскоро да е бил убит депутат в Диета? Или просто да е умрял?

— Не.

— Защото Виктор намекна, че в резултат на издънката на Кобаяши Сугихара усилил охраната си.

— Мога да проверя. Но каквото и да се окаже, работата е лоша. Едно е да забиеш пирон, който стърчи. Това трябва да се прави от време на време, а и вината си е на самия пирон, нали така? Доколкото знам обаче, Сугихара не е извършил нищо лошо и играе по правилата.

— Може да играе прекалено добре.

— Да, това казвам и аз. Като наказваш измамник, ти съхраняваш системата. А като наказваш победител, ти подриваш устоите й.

— Може би някой иска тъкмо това.

— Кой?

— Самият Виктор например. Не знам.

Миямото поклати глава.

— Това не ми харесва.

Нямаше полза да му казвам, че не ми дреме. Затова се насочих към въпрос, по който и двамата щяхме да сме на едно мнение.

— По–добре Сугихара, отколкото ти, приятелю.

— Да, ако се стигне дотам.

— Тогава да направим така, че да не се стигне.

— Какво предлагаш?

— Разкажи ми каквото знаеш за него.

Миямото въздъхна.

— Мога да направя нещо повече.

— Какво?

— През уикенда внукът на министъра на земеделието ще се жени в хотел „Окура“. Сугихара ще е сред гостите.

Знаех „Окура“. Открит през 1962 година, точно преди Олимпийските игри, които отбелязаха края на следвоенния период и началото на икономическия възход на Япония, той беше най–модерният хотел в Токио, често посещаван от известни личности, едри индустриалци и държавни глави. Политик, който иска да демонстрира влиянието и успеха си чрез поканените ВИП гости, не можеше да проведе такова събитие на друго място.

— Добре — отвърнах аз. — Как да вляза обаче? Предполагам, че ще има охрана. Сигурно много сериозна. Не мога просто ей така да вися във фоайето.

— Не, мисля, че ще ти е по–лесно с покана.

— А откъде да я взема?

— Ще ти дам моята.

Поклатих глава ядосан, че пропускам нещо.

— А ти не трябва ли да присъстваш? Тъй де, може да изглежда подозрително, ако…

— Не ме мисли. Ще присъствам.

— А как ще влезеш?

— Самата церемония ще е скромна, ще се проведе в параклиса на хотела, но на приема после ще има близо хиляда гости. Просто ще кажа на охранителите, които проверяват поканите, че съм изгубил своята. Сигурен съм, че ще намеря хора, които ще гарантират за мене.

— Добре. Само че няма да го направя там. Ти ще привлечеш прекалено много внимание, като кажеш, че си изгубил поканата си. Не бива да поемаме такъв риск.

— След колко време според теб Виктор ще заключи, че не си надежден?

— Не знам. Обаче няма да го направя без подготовка. В „Окура“ просто ще имам възможност да го наблюдавам. И може би да го проследя, ако ми се открие такъв шанс. Но главно, за да печеля време. Виктор ми каза, че искал междинни доклади. Не по–малко от веднъж дневно, докато изпълня поръчката. Ако симулирам дейност около Сугихара, ще имам поводи да се срещам с Виктор. И ще съм по–подготвен от първия път. Ще използвам някоя възможност.

Замислих се за момент и прибавих:

— Струва ми се, че трябва да си малко по–предпазлив. За всеки случай. Знаеш ли как да провериш дали те следят?

— Досега не съм имал такъв проблем, не.

— Виж, не е само заради теб. А и заради мен.

Миямото озадачено поклати глава, затова продължих:

— Аз не съм лесна мишена. В момента нямам постоянен адрес и мога да си пазя гърба. Ако бях на мястото на Виктор, щях да почна с човека, който ме е препоръчал.

Той бавно кимна.

— Разбирам.

— Не се безпокой. Изобщо не е сложно. Общо взето, обикновена логика. От рода на „Как да затрудня някого, който се опитва да ме проследи?“. Такива неща. А и след всичко, на което си ме научил, за мен ще е удоволствие и аз да те науча на нещо.

Миямото едва–едва се усмихна.

— Имам предчувствието, че онова, на което предлагаш да ме научиш, ще е с много по–висока стойност.

Отговорих на усмивката му.

— Не съм сигурен. Нен не само промени живота ми. А може би го и спаси. Но да, в момента не е зле да можеш да откриеш, че те следят или че са ти устроили засада, ако се стигне дотам. Ще те науча на принципите, само че после ще трябва и да се упражняваш, нали? Приеми го като игра. Това винаги е най–добрият начин да се научиш на нещо.

— Боя се, че тази игра няма да е много забавна.

— Така е — потвърдих. — Но е за предпочитане пред алтернативите.

4

Два дни по–късно слязох от едно черно такси пред хотел „Окура“ и спрях за момент да огледам непознатата обстановка. Едновременно пристигаха десетки гости, някои от които оставяха мерцедесите си на кръжащите наоколо хотелски служители с униформени сака и фуражки, докато други имаха шофьори, които се хвърляха да им отворят задната врата. Мъжете бяха със смокинги, жените — с рокли по последна парижка мода или официални кимона.

Изпънат по войнишки, аз се насочих към входа — с взет под наем смокинг, удобен като усмирителна риза, и с вчесана назад и намазана с гел коса. Напомнях си, че мястото ми е тук, че съм сред поканените. Бях научил от Макгроу, че за да си изградиш успешна легенда, трябва да повярваш в нея, да я усетиш. В случая обаче това щеше да е истинско предизвикателство, защото не можех да направя нищо повече, за да пресъздам ролята. Бях прекалено млад, за да се представя за виден политик, и дори да се абстрахирах от възрастта, само един разговор с някого от истинските политици моментално щеше да ме издаде.

Затова бях решил, че всъщност съм приятел от детинство на младоженеца. Знаех от Миямото, че бащата на младоженеца, дипломат във Външното министерство, е работил в чужбина, докато децата му са били малки — в Лондон, Рияд, Акра и други далечни места — и е водил семейството си със себе си, когато са го местили от един континент на друг. Дори синът му да беше останал във връзка с евентуалните приятели от детството си, нямаше вероятност те да се познават помежду си. Щях да избягвам разговори, доколкото мога, а ако не можех, щях да задавам много въпроси, нямаше да разказвам почти нищо и щях да използвам наученото, за да доразвия легендата си. Опитвах се да го приема като игра, както бях посъветвал Миямото да приема проверката за наблюдение. Обаче смокингът ме стягаше, гелът за коса ме дразнеше и взетите под наем обувки ми убиваха, не много, но колкото да ме накарат да осъзная с какво нетърпение довечера ще се отърва от тях.

Ама, мамка му, наистина ли неловкостта ми представляваше проблем? Всички наоколо приличаха на родени аристократи, но колко от тия смокинги всъщност бяха под наем, колко от разкошните рокли и кимона бяха заети от сестра, майка или леля? Много от гостите, може би даже повечето, трябва да се чувстваха също толкова неловко и превзето, колкото самия мен. Което означаваше, че като се чувствах така, още по–успешно се сливах с тълпата.

Това заключение ме поуспокои и аз закрачих заедно с другите към входа, от двете страни на който стояха портиери с фуражки и сака с бродирани еполети, а момичета с кимона се кланяха и хорово ни поздравяваха с Ирасшаимасе — „Добре дошли“.

Оказа се почти смехотворно лесно да мина покрай портиерите пред банкетната зала. Прииждаха стотици гости и охраната почти не поглеждаше поканите, камо ли да иска документи за самоличност. Направи ми впечатление, че охранителите явно обръщат повече внимание на външни особености — облеклото, позата, уверената походка — отколкото на самите покани, които би трябвало да проверяват. Това ми напомни една статия за социален експеримент, която бях чел. Авторът поставял участниците в експеримента в стая, от тавана на която висели два шнура. Трябвало да хванат едновременно и двата шнура, които обаче били прекалено далече един от друг. В стаята имало и чук и неколцина по–интелигентни участници се сетили, че могат да го завържат за единия шнур, да го залюлеят и после да го хванат при обратното му движение, държейки другия шнур. Участниците, които преди това използвали чука за по–прости задачи като забиване на пирони, по–рядко се досещали, че може да го използват и за други цели — например като махало. Контекстът подсилвал чувството за познатост, което им пречело да виждат нови възможности. Като наблюдавах реакциите на охранителите, аз си помислих, че бих могъл да се науча да използвам този принцип.

Размислите над периферни въпроси затвърдиха решението ми да не убия Сугихара тази вечер. И не само защото не исках по никакъв начин да замеся Миямото. Човекът, когото всъщност исках да убия, беше Виктор, и затова ми се струваше тактически логично да не бързам със Сугихара. Докато се бавех с единия, може би щях да имам шанс с другия. Ако грешах, по–късно пак можех да ликвидирам политика. Само че не исках. Защо да го правя? Преди десет години си бях обещал никога повече да не работя за друг. Виктор ми беше казал, че ще ми плати пет хиляди долара за удара — сигурно една десета от сумата, която щеше да получи самият той като монополист. Аз щях да свърша цялата работа, а той щеше да прибере деветдесет процента от печалбата. Това стигаше, за да отблъсне завинаги младия наемен убиец от капитализма.

Известно време се размотавах по краищата на грамадната банкетна зала, която все повече се препълваше. Разговорите и смехът бяха шумни, но не прекалено, тъй като шестметровият таван, дебелият килим и копринените тапети ги приглушаваха. Не бях гладен, но нарочно опитвах от хапките, които поднасяха сервитьорите, почти без да забелязвам какво слагам в устата си. Помещението беше огромно — колкото футболно игрище най–малко — и щях да съм късметлия, ако успея да видя и идентифицирам познатия ми само по стара вестникарска снимка Сугихара в многолюдната и постоянно движеща се навалица. По някое време мярнах Миямото, който бе заменил обичайната си пъстра вратовръзка с черна папийонка, но двамата не си обърнахме внимание, както се бяхме уговорили.

Изтече един час. Хубавото беше, че успях да не разговарям с никого и съответно не поставих легендата си на изпитание. Лошото беше, че видях няколко мъже, които можеха да са Сугихара, и за нито един от тях не бях сигурен. Единствената снимка, изминалото десетилетие и нехарактерните еднакви смокинги… всичко това усложняваше задачата ми. От една страна, нямаше проблем. Можех да обясня затруднението си на Виктор и да го убедя, че си струва да действаме бавно, защото след провала на Кобаяши трябва да сме сигурни. Но ме тормозеше фактът, че не мога да се справя с нещо толкова елементарно като идентифицирането на обект. Чувствах се същата издънка като Кобаяши. А той не беше свършил много добре.

Тъй че трябва да съм оглеждал залата доста напрегнато, когато точно до себе си чух женски глас, който попита на английски с италиански акцент:

— Кого търсите?

Единствено рудиментарният ми социален инстинкт ми помогна да не отскоча назад и да вдигна ръце. Една изумително красива брюнетка ме гледаше с дружелюбна усмивка и въпросително вдигнати вежди.

— Извинявайте — каза тя. — Не исках да ви стресна.

Не обичам незабелязано да се промъкват до мен и обикновено имам достатъчно ясен поглед върху обстановката, за да го предотвратя. Търсейки Сугихара обаче, бях развил тунелно зрение. Имах късмет, че жената изглеждаше безобидна. Ако допуснеш някой по–злонамерен да те изненада така, това може да е последната грешка в живота ти.

— Не, няма нищо — отвърнах аз, като се опитвах да скрия смущението си. — Просто… зяпах хората. Бях потънал в мислите си.

Непознатата носеше черна рокля с влудяващо дълбоко деколте и тънки презрамки и въпреки че се мъчех да я гледам в лицето, нямаше как да не забележа дългата й шия, изящните й ключици и един от онези бюстове, за каквито са били водени войни.

— Не изглеждахте потънал в размисъл — отбеляза тя и дружелюбната й усмивка стана още по–ослепителна. — Изглеждахте… ммм… как да кажа, напрегнат.

По дяволите. Не стига, че се е промъкнала незабелязано до мен, а и преди това ме беше преценявала — при това точно, трябваше да й го призная. Почувствах се глупаво, като онзи аматьор, за какъвто някога ме обявяваше Макгроу.

Неловко се засмях, като се опитвах да се съсредоточа върху лицето й, само по себе си достатъчно разсейващо, и да не спускам поглед надолу по тялото й. Имаше красиви скули, фин, прав нос, брадичка с мъничка трапчинка и нелепо чувствени устни. Разкошната й гарвановочерна коса, изпъната назад и стегната в кок на тила, за миг ме накара да се зачудя какво ли ще е, ако се разсипе като водопад по гърба й. Носеше огърлица от няколко реда перли и дълги искрящи обеци, а очите й бяха подчертани с дебела очна линия. Никога не бях виждал толкова красива, сладострастна и ефектна жена, поне на живо, и освен че ме беше сепнала, самото й физическо присъствие ме изваждаше от релсите на играта, която иначе щях да играя.

— Нямам представа — успях да изфъфля аз. — Вие да не сте ме наблюдавали?

Жената отпи глътка шампанско от чашата, която държеше в ръката си, и аз за пръв път забелязах дланите й. Пълен глупак, да. Тя не представляваше опасност, поне непосредствена и физическа, но оръжията се държат в ръце и само идиот няма автоматично да насочи вниманието си натам, макар и дискретно. Е, наистина бях разсеян. Което обаче никога не е оправдание за това, че си мъртъв.

На безимения й пръст сияеше масивен диамантен пръстен. Логично. Непознатата беше толкова красива, че не бях сигурен на каква възраст е. Определено по–възрастна от мен. Четирийсет? Четирийсет и пет? Преди десетина–двайсет години трябва да я бяха засипвали с предложения за женитба. Кой обаче беше съпругът й? Не бях видял много чуждестранни гости, но пък можеше и да не съм ги забелязал, защото търсех Сугихара — както бях успял да не забележа и нея, а тя беше всичко друго, но не и незабележима. Тук има друг урок, бегло си помислих — за разпознаване на модели и отвличане на вниманието.

Жената отново се усмихна — не престорено свенливо, установих с изненадващо разочарование, а по–скоро така, както се усмихваш на нещо несръчно и мило, например на кутре.

— Може би мъничко — призна тя. — Имахте страшно сериозен вид.

— Аха. Е, тук не познавам почти никого. Стар приятел съм на младоженеца.

— От Америка ли?

Веднага станах предпазлив и затърсих начин да избегна конкретиката.

— Защо?

— Заради английския ви, естествено. Говорите като американец. — Жената внимателно се вгледа в мен. — Вие сте наполовина японец, нали?

Опитах се да не се ядосвам, да не поставям несъмнено невинния й и съвършено основателен въпрос в контекста на дългите години обиди и пренебрегване.

— Стопроцентов японец съм — отговорих на японски аз. Ядът ми все пак разкъса магията на нейната красота. — И също съм сто процента нещо друго. Човек не е непременно една част такъв — друга част инакъв.

Тя се понамръщи — не неразбиращо, стори ми се, а сякаш най–после съм казал нещо интересно. И тогава забелязах мрежата от фини бръчици около очите й. Четирийсет и пет, реших аз. Бръчиците някак си я правеха още по–красива, може би защото загатваха за нетрайността на красотата. На японски това се нарича цуканома но кото. „Преходността на нещата“.

— Имате право — също на японски каза жената. — Много добре го изразихте. В края на краищата, когато научавате чужд език, във вас се ражда нова душа. Обаче първата ви душа не… ммм… не закърнява, нали така? Даже се развива.

Зарадвах се, че съм казал нещо, с което е съгласна. И това нейно „ммм“, докато търсеше точната дума, беше очарователно.

— Говорите така, сякаш това ви е познато — отново преминах на английски аз. — Откъде сте?

— От Рим, естествено, не се ли познава?

— Досетих се, че сте италианка, но не можах да позная, че сте от Рим.

— Не си ли личи по стила? Той веднага ни издава. Иначе е нужно повече време, за да усетите арогантността и нетърпеливостта.

Засмях се. И за да задържа фокуса на разговора върху нея вместо върху мен, попитах:

— С кого сте тук?

— С мъжа ми. Канят го на страшно много такива събития и няма да е учтиво, ако жена му не го придружава.

— Това означава ли, че предпочитате да не сте тук?

Тя пак се намръщи заинтригувано.

— Нима съм казала такова нещо?

— Не. Попитах дали си го мислите.

Жената се засмя.

— Да кажем просто, че за мен е неочаквано удоволствие да се запозная с човек, който едновременно е няколко стопроцентови неща.

Тя погледна покрай мен и повдигна чашата си, после допи останалото си шампанско. След секунда се появи сервитьор с поднос. Жената остави празната си чаша върху подноса, взе две пълни и ми подаде едната.

— Salute — каза тя и вдигна чаша.

Чукнахме се.

— Alla tua — отвърнах аз.

Събеседницата ми наклони глава.

— Parli italiano?

Отпих глътка шампанско.

— Само английски и японски. Обаче мога да вдигна наздравица на всякакъв език. И да си поръчам бира.

Тя ме измери с поглед.

— Изглеждате прекалено млад, за да сте толкова начетен.

Не знаех дали ме иронизира, или флиртува с мен. Или и двете.

— Мислех си същото за вас.

Жената се засмя.

— Как да ви наричам?

Не бях сигурен дали се изрази така, понеже английският й е втори език, или питайки как да ме нарича, вместо как ми е името, тя намекваше, че съм под прикритие.

Може би прекалено се задълбочавах в подробности. Може би просто бях поразен от нейната красота. Японската дума за това е мабушии — означава „ослепителност“ или „сияйност“, но по–често се използва за въздействието на такава жена.

Отпих глътка шампанско.

— Джон. А вие сте?…

— Мария. — Тя вдигна чашата си и отново се чукнахме.

— Е, Джон, ако искаш да се слееш с тълпата на такива почти държавни приеми, трябва да познаваш дребните неща.

Не бях сигурен за какво говори, но се напрегнах.

— Дребните неща ли?

— Разбира се. Например чашата за шампанско се държи за столчето, не за тялото. Така шампанското остава студено.

— Ааа. — Погледнах надолу, за да видя как съм хванал чашата, сякаш трябваше лично да се уверя. — Не знаех.

Мария сви рамене.

— Няма как да знаеш такива неща, освен ако някой не те научи.

Хванах чашата за столчето.

— Тогава ти благодаря за урока. Нещо друго?

— Ами щом ме питаш, папийонката ти е прекалено широка за тези ревери, пък и истинският смокинг никога не е с прави ревери, само с остри или тип „шал“. Джобовете нямат капаци, сакото е без цепка отзад. Панталонът е без маншети. Обаче не бих се притеснявала много за това. Като имаш предвид как са облечени мъжете наоколо, ти идеално се вписваш сред тях.

— Много ти благодаря.

Тя се засмя.

— Ти сам ме попита.

Вместо да се подразня обаче, бях заинтригуван.

— Напомняш ми за един мой приятел — той също забелязва дребни неща, които всъщност никак не са дребни. И нарича това нен — „внимание“. Та на какво още да обръщам внимание?

— Хм, ами изглеждаш малко скован. Малко прекалено… ммм… нетърпелив. Не като нормалния отегчен гост. Предполагам, че сред присъстващите е някакъв шеф, когото искаш да попиташ за работа, и се опитваш да го откриеш. Може тъкмо затова да си приел поканата за сватбата на своя много стар приятел.

Това правдоподобно обяснение за моята неловкост ме изпълни с облекчение. И ми напомни за друг урок, който бях научил от Макгроу — понякога си струва да се признаеш за виновен в по–дребно провинение, за да скриеш по–тежкото.

— Това е доста цинично — нарочно не я опровергах аз.

— Права ли съм обаче?

— Е, не си на грешен път. Нямаше ме няколко години и наскоро се прибрах. Така да се каже, обмислям следващия си ход. — И за да сменя темата, прибавих: — Да си забелязала нещо друго?

— Не те видях да разговаряш с никого. Това е необичайно поведение на парти. Повечето хора все ще намерят начин да поведат общ разговор даже с непознати, за да си спестят неудобството да ги виждат сами.

Вдигнах вежди.

— Значи… все пак си ме наблюдавала известно време.

Мария се засмя.

— Достатъчно дълго. Не ти ли е скучно сам?

Всъщност го предпочитах, но не и ако така щях да привлека внимание. Макар да ми се струваше, че бих могъл да понеса внимание като нейното.

— Не, обикновено не. Но промяната ми допада. Правех ли нещо друго не както трябва?

Тя се усмихна.

— Поне аз не забелязах.

— Е, това е добре. Понеже ти явно забелязваш много неща.

— Само когато нещо ме интересува.

Значи флиртуваше с мен. Макар да съзнавах, че не бива да се доверявам на това заключение, защото много ми се искаше да му вярвам.

Отпих глътка шампанско, като държах чашата за столчето.

— От какво друго се интересуваш?

— А, от много неща. — Мария се обърна и се огледа наоколо. — Направиха ли ти впечатление лампите?

Проследих погледа й. От тавана на огромната зала висяха десетки продълговати вертикални абажури.

— Не особено, не.

— Значи пропускаш нещо важно. Всяка лампа е шестостен. Първообразът на тази форма са скъпоценни камъни от огърлици, открити в надгробни могили от периода Кофун. Виж, светят съвсем слабо и разпръскват светлината през книжните паравани.

Заинтригува ме фактът, че знае такова нещо и му обръща внимание, макар да не бях сигурен, че самият аз го смятам за важно. Забелязах и че не я затруднява думата „шестостен“. На няколко пъти в разговора ни се бе запъвала със своите очарователни „ммм“, докато се опитваше да си спомни някоя непозната дума. Тази тема обаче явно познаваше много добре.

— Вече ще знам — казах аз.

— Когато после излизаш през фоайето, разгледай стените. Светлокафявият камък се казва Тако Иши. Среща се в префектура Гунма и дизайнерите не са го избрали само заради необичайния му цвят, а и защото следобед слънцето хвърля изящни сенки по неравната му повърхност. Казват, че приличали на тъмните мазки от старите китайски пейзажи.

Започвах да изпитвам известно страхопочитание към нея.

— Ти каква си всъщност?

— Просто се опитвам да оценя онова, което ме заобикаля.

— Бих казал, че не само се опитваш.

Мария се усмихна и отпи от шампанското си.

— Е, животът не се свежда само до настоящето. Всичко в нашето настояще е свързано с миналото и загатва за бъдещето.

Съзнавах, че съм доста замаян — или от шампанското, или от нея. Или и от двете.

— Откъде знаеш всичко това?

— Поставям си за цел да го знам.

— Да, но ти си чужденка.

— Само че ние често приемаме за даденост тъкмо нещата, сред които сме родени. Понякога трябва да си чужденец, за да оцениш онова, което местните хора не виждат. Нали затова е трябвало французин да напише „За демокрацията в Америка“? Никой американец не би могъл да види по този начин собствената си култура.

— Сигурен съм, че е така, но въпреки това ми се струваш… изключителна. Изучаваш ли тези неща?

— Разбира се.

Забелязал, че почти сме изпили шампанското си, един от дискретните сервитьори изневиделица изникна до нас, смени чашите ни с пълни и се отдалечи. Озърнах се наоколо и видях, че Миямото ме наблюдава от разстояние. Не бях сигурен, обаче ми се стори недоволен. Дали си мислеше, че проявявам повече интерес към тази жена, отколкото към Сугихара? Е, не беше далече от истината. Трябваше да се отърва от нея. Само че не исках.

— Но защо? — попитах, като отпих от шампанското. — Да не си университетска преподавателка?

Тя се засмя.

— Май се опитваш да ме ласкаеш, Джон.

— Радвам се, ако съм успял, но нямах такова намерение.

Мария поклати глава, сякаш отхвърляше глупаво предположение.

— Не съм преподавателка. Просто работя по малко за един тукашен музей.

— Какво работиш?

— Интересуваш ли се от музейна работа?

— Обикновено не, но май почвам да се интересувам.

Тя се засмя.

— Защо ме заговори? — попитах аз. — Сериозно.

Мария отпи глътка шампанско.

— Може би ми е доскучало. Да не е престъпление?

— Не. Но ще го запазя в тайна.

— О, бива ли те да пазиш тайни?

Изведнъж започна да ме сковава не само смокингът. Трябваше да избегна отговора на тоя въпрос, само че не знаех как.

— А, ето къде си била! — в този момент каза на японски някакъв мъж точно зад мен. Обърнах се и видях изискан японец с иначе черна, но стоманеносива по слепоочията коса, който отиде при Мария и я докосна по ръката. — Търсех те.

— О, извинявай — също на японски отвърна тя. — Запознах се с друг любител на японските занаяти. Говорехме си за хотела. Това е Джон. Джон, това е моят съпруг Коджи Сугихара.

Автоматично се поклоних ниско — за да отдам почит на високото му положение и за да скрия изненадата и смущението, които сигурно се изписваха на лицето ми. Изобщо не го бях познал — снимката беше прекалено стара, пък и не си приличаше много, отгоре на всичко и смокингът съвсем го променяше.

А и трябваше да призная, че жена му прекалено ме беше разсеяла.

— Приятно ми е да се запознаем, господине — почти със заекване казах аз, след като се изправих. — Харесва ли ви приемът?

— Чудесно парти, наистина — отвърна той.

Ако се съдеше по тона му, спокойно можеше да говори и за пристъп на сенна хрема. Предполагах, че като политик от ЛДП от най–висок ранг, Сугихара би трябвало да е много по–добър актьор, което означаваше, че не ме е сметнал за достоен да си направи труда.

Трескаво се замислих за начин да поведа разговор, който да ми даде оперативни възможности. В ума ми обаче се сблъскваха най–противоречиви мисли — за неговата внезапна поява, това, че е съпруг на Мария, опасението ми, че може да е забелязал проявлението на гореспоменатото привличане под зле стоящия ми панталон — и не успях да се сетя за нищо.

Той се обърна към жена си.

— Посланикът е тук. Най–добре двамата да се срещнем с него, тъй че…

Мария кимна.

— Разбира се. — После ми протегна ръка. — Беше ми приятно да си поговорим — каза на английски тя. — С удоволствие ще те свържа с директора на музея. Обади ми се, преди да си тръгнеш, става ли?

— Непременно — обещах аз. Нямах представа как да приема думите й, по дяволите, и карах на автопилот. — Благодаря.

Сугихара леко ми се поклони в знак на извинение и хвана жена си за ръка. Проследих с поглед отдалечаването им и не можех да не забележа, че отзад тя изглежда също толкова фантастично, колкото и отпред.

Прииска ми се да изпия на един дъх остатъка от шампанското в чашата ми, но трябваше да проясня главата си. Отбих се в тоалетната и излязох на верандата при басейна, която за щастие пустееше. Бодната повърхност отразяваше градските светлини и най–силният шум беше бръмченето на филтъра.

Негова жена?! Тя беше съпруга на Сугихара?! Намирах го за толкова ужасно, че почти ме досмеша.

Защо ме беше заговорила? И какво означаваше онова накрая за директора на музея? Явно искаше да ме види пак. Но защо? Интерес ли проявяваше към мен? Да не ми беше хвърлила око? Тази мисъл едновременно ме ужаси и обнадежди.

Ами Сугихара? Още отначало не ми се щеше да го убивам, но поне знаех, че мога да го направя, ако се наложи. Приемах го като абстракция, като съотношение на разходи и ползи. И това беше добре. Убийството се основава на дехуманизирането на обекта — както направих току–що, говорейки за „обект“, като че ли е нещо неодушевено. Затова и военните казват „влизам в сблъсък с противника“, а не „убивам други човешки същества“. Затова миротворците от ООН обикновено не носят каски — самият вид на човешкото лице има силно възпиращо действие върху желанието за убийство.

Само че сега се бях запознал с жена му. Бях разговарял с нея. Бях флиртувал с нея — или поне така ми се струваше.

Замислих се. Не ми дремеше за Сугихара. Бяхме се срещнали за кратко и ми се беше сторил надменен гъз. Представих си го и осъзнах, че мога да го убия, ако се наложи. В това отношение нещата не се бяха променили.

Тогава какъв е проблемът? Придържай се към плана. Печели време. Търси възможност да ликвидираш Виктор. В краен случай очисти Сугихара. Нали току–що каза, че можеш?

Да, и тъкмо това беше проблемът. Можех да очистя Сугихара. Обаче не исках да очиствам съпруга на тази жена.

Тогава какво ще правиш? Просто ще се откажеш ли? Ако онзи ненормалник реши, че Миямото не е надежден, ти ще си виновен за смъртта на приятеля си.

По дяволите. Миямото винаги се беше отнасял добре с мене. Пазеше тайните ми. Веднъж ме предупреди, че се готвят да ме убият. Не бяха много хората, които можех да нарека „приятел“. Неговата защита трябваше да е главният ми приоритет.

Тогава използвай нея. Тя сигурно е истинска златна мина за информация. Кой друг освен жена му, ще ти помогне да следиш Сугихара?

От гледна точка на логиката всичко това беше безспорно. Но ми се гадеше от самата мисъл. Вече не се готвех само да убия Сугихара, но и да направя жена му Мария свой неволен съучастник. Да я превърна в оръдието на собствената й трагедия.

Откъде знаеш, че за нея ще е трагедия? Той е по–възрастен. Студен — докато тя е сърдечна. Надменен — докато тя е чаровна. Политик. Няма го през повечето време, обикаля избирателния си район, по цяла нощ пирува с приятелите си, вечно отсъстващ съпруг. Защо си толкова сигурен, че тя изобщо е привързана към него? Неговата смърт може да я освободи. По дяволите, тя дори може да желае смъртта му!

Търсех си оправдание, съзнавах го.

А и това не са глупости. А чиста математика. Тя е красива и ти харесва. Но се абстрахирай от чувствата си и реши уравнението. Има само един верен отговор. Просто не искаш да го видиш.

Чух вратата зад себе си да се отваря и се обърнах. Миямото се очертаваше на фона на светлината на хотела.

— Рейн–сан? — високо прошепна той. — Ти ли си?

Огледах се наоколо, обезпокоен от това нарушение на оперативната сигурност, за която се бяхме уговорили.

— Да — също прошепнах аз. — Какво правиш? Как разбра, че съм тук?

Той се приближи и още повече сниши глас.

— Представих си къде бих отишъл аз, ако искам за малко да остана сам.

Зарадвах се въпреки нарушението на сигурността.

— Явно си упражнявал контраразузнавателния начин на мислене, на който те научих.

— Така е. Извънредно ми е полезно. Обаче какво правеше с жената на Сугихара, по дяволите?

Разбира се. Трябваше да се досетя. Той не ме беше гледал неодобрително, понеже си приказвам с жена. А защото си приказвах с жената на Сугихара.

— Не знаех коя е. Тя просто ме заговори.

— Но дали е разумно?

— Не знам. Просто се случи.

— Това няма ли да предизвика трудности?

Не бях сигурен дали има предвид логистични или емоционални трудности. Или и двете.

— Нямам представа. Сигурно. Да. Трябва да го премисля. Затова и излязох тук. Ей, според Виктор Сугихара бил усилил охраната си, но не забелязах бодигардове. А ти?

— Има един човек на рецепцията отвън. Десетина от гостите дойдоха с бодигардовете си, но ги оставиха извън залата.

Кимнах, като си мислех, че охраната на Сугихара не е много сериозна. Имаше късмет, че Кобаяши е мъртъв и че вместо него са пратили да го убие човек, който няма особено желание да го направи, въпреки че не е толкова некадърен.

Миямото нервно се озърна наоколо.

— Какво ще правиш?

— Тъкмо това обмислям.

— Извинявай. Аз ти преча. Пък и изобщо не би трябвало да разговаряме. Просто бях… загрижен.

— Не се тревожи. Ще се оправя.

Той леко се поклони и се върна вътре. След миг наоколо отново се възцари тишина.

Знаех, че последната ми реплика е прозвучала с успокоителна увереност. Всъщност обаче нямах представа как ще се оправя.

Представих си, че си уговарям среща с Виктор. Можех да му кажа, че съм постигнал напредък — установил съм контакт на сватбата. Нямаше да споменавам жената на Сугихара, разбира се. Изобщо. Но самата сватба щеше да е залъкът, който щях да подхвърля на онзи психопат. И докато той го дъвчеше, може би щях да намеря възможност и да го ликвидирам.

Това ме поуспокои. Известно време поседях на един от шезлонгите — просто размишлявах и се наслаждавах на тишината извън залата. Не бях излъгал Мария — наистина нямах нищо против да съм сам. Бях сам преди Саяка и освен няколко хубави филипинки бях сам и след нея. Нещата, които бях вършил през войната, след завръщането ми се издигнаха като стена в мен и сега, след още десет години война на Минданао, тази стена сякаш бе станала още по–висока и дебела. Знаех, че винаги ще я има и ще ме отделя от света. Това не ми се струваше нередно, трагично или даже несправедливо. Струваше ми се уместно, като някакъв морален аналог на третия закон на Нютон — сила, която ме откъсва от живота, в противовес на отнетия от мене живот.

Но ето че сега седях в мрака и мислех за онази жена.

Няма проблем. Тя е просто връзка. Актив. Даже трябва да мислиш за нея.

Проблемът беше, че не мислех за нея… така.

Казвах си, че е глупаво. Че е прекалено стара за мен, прекалено светска, прекалено омъжена.

И прекалено близо до кашата, в която се бях озовал. Със Саяка едва не се случи най–лошото заради близостта й до мен. Стената не беше само наказание за човека от тази страна. А и защита за хората от отсрещната. Не биваше да го забравям.

Тогава не обръщай внимание на чувствата си към нея. Тя е актив. Пешка на дъската. Престани да се занасяш и играй проклетата игра.

Точно така.

Върнах се вътре и почти веднага я открих. Стоеше до мъжа си и се усмихваше като идеална съпруга на политик, докато той ораторстваше пред група хора, струпани около тях. Огледах се и се уверих, че младоженците не са наблизо. Щях да се окажа в небрано лозе, ако Мария ме помолеше да я запозная.

Проврях се през тълпата така, че тя да ме види, спрях до бюфета край стената, взех си чиния и я напълних с пъстри сладки мочи[2]. С периферното си зрение забелязах, че Мария се извинява и се насочва към мен.

— А, Джон — каза тя, когато се приближи. — Нямаше те доста дълго. Да не си беше тръгнал от приема?

Търсила ли ме беше?

— Ъъъ… Ти беше права, май наистина ми е по–спокойно сам на такива партита.

— Успя ли да намериш човека, когото търсеше? Сигурно бих могла да ти помогна, нали разбираш.

Не знаех какво да й отговоря, затова просто отвърнах:

— Радвам се, че се запознах с теб.

Мария се вгледа в мен и се усмихна.

— Много си мил.

— Всъщност не съм. — Не бях имал намерение да го казвам. Зачудих се дали не се опитвам да я предупредя за нещо.

— Е, всички сме сложни личности. Може да си по мил, отколкото си мислиш. — Тя бръкна в черната си чантичка, извади визитка и ми я подаде. — Тук е информацията, за която ти споменах. Надявам се, че ще я използваш.

Погледнах картичката. Беше на Мария Сугихара от Токийския национален музей в парка „Уено“. Обърнах я и отзад видях написан на ръка текст: „Понеделник, 14:00. На входа на галерия „Хонкан“.

Познавах Националния музей — най–големия в Токио. Майка ми го обожаваше и като малък често ме водеше там. „Хонкан“ беше главната сграда, в която имаше десетки изложбени зали.

Прибрах визитката в джоба си и кимнах. За директора на музея ли се отнасяше? Или за нещо друго?

— Благодаря. Непременно ще… използвам информацията.

Мария ми протегна ръка и се усмихна.

— Prego.

Ръкувахме се и тя се върна обратно при групата, като крачеше делово, сякаш е направила някаква обещана услуга на непознат и вече е приключила с него.

Само че не беше приключила. Поне това ми стана ясно. Не ми стана ясно какво прави с мене.

Не ми беше ясно също какво правя с нея аз.

5

На другия ден проучих домашния и служебния адрес на Сугихара. И двете места не бяха обещаващи. Политикът живееше в Минами Азабу — в кооперация с гараж. В квартала имаше само жилищни сгради и около неговия блок нямаше къде да устроя засада. Имаше няколко начина да проникна в гаража и да го причакам там. Всички те обаче бяха рисковани, а и имаше вероятност да ме види Мария.

В службата му се оказа още по–лошо — сграда в Касумигасеки с висока ограда и охрана. Също нямаше да е невъзможно, но щеше да е трудно и опасно.

Реших, че ситуацията си има и добрите страни. Можех да използвам тези трудности като оправдание, задето изпълнението на задачата ми отнема много време. Какво ти оправдание, по дяволите — това беше истинската причина!

Можеш да направиш нещо още по–добро. Кажи на оня психопат, че ако иска да очистиш Сугихара, трябва да ти даде пистолет.

Замислих се. В Япония огнестрелните оръжия бяха рядкост, обаче Виктор със сигурност можеше да ми осигури пистолет. Макар че, ако наистина притежаваше развит инстинкт, както ми се струваше, нямаше да ме допусне близо до себе си въоръжен.

Имаше още една възможност. Моят приятел Тацухико Ишикура. Тацу. Познавахме се от Виетнам и преди десет години той ми беше помогнал да реша проблема си с якудза и после да изчезна. Само че Таду работеше в Кейсацучо, японската национална полиция, и въпреки че винаги поставяше императивите на правосъдието над буквата на закона, реших, че е прекалено да го моля за оръжие, за да очистя някакъв руски гангстер.

Е, не е чак прекалено. Просто е по–сложно. Нещо като… план Б.

Добре. Щях да имам Тацу предвид за всеки случай. Първо обаче трябваше да се отчета на Виктор.

Пренощувах в един от хилядите токийски любовни хотели — места за кратки престои, предназначени за любовни връзки, но полезни и за всеки, който не иска да го проследят — и на сутринта позвъних на Виктор от уличен телефон. Докато набирах номера, осъзнах, че не горя от желание да се срещна с него. Както се казва, ако врагът е в обсега ти… и ти си в неговия. Но не виждах друг начин да го отиграя.

Някой отсреща вдигна.

— Ало? — Олег. Познах гласа и акцента му.

— Аз съм. Снощи осъществих контакт. Ако той иска да научи повече, ще дойда. Ако не, просто ще продължа да работя по въпроса.

— Не, естествено, трябва да дойдеш. Може да си тук след половин час, да?

Замислих се какво означава това. Те най–вероятно в момента бяха там — стига това да беше номерът на офиса. Теоретично можеше и да е на някакво друго място. Олег обаче не ми се струваше човек, когото Виктор е взел на работа заради превъзходните му шпионски умения. Изненадан от обаждането ми, разговаряйки по телефона на лошия си английски, той не е достатъчно досетлив и съсредоточен, за да каже „тук“, като има предвид офиса, ако се намираше някъде другаде.

Тъй че явно прекарваха доста време в сградата в Касумигасеки. Тази информация още не можеше да се използва, но представляваше поредното късче, което с времето може би щях да сглобя с други.

— Мога.

— Добре. — Олег затвори.

Половин час по–късно бях в офиса, след като бях подложен на процедурата от предишния път — изчакването, претърсването, въвеждането ми от Олег и двамата японски гангстери. Виктор беше предпазлив.

Когато влязох, той седеше и драматично плесна с ръце.

— Радвам се да те видя, приятелю, радвам се да те видя. Хубаво е, че имаш напредък, за който да докладваш. Сядай, сядай! Искам да се чувстваш удобно.

Този път нямаше райска ябълка, забелязах аз. Нито нож. Днес носеше синя тениска с яка. Бяха сменили килима — с червен. Бях си помислил, че се шегува за това, но хората му очевидно бяха решили, че е по–безопасно да вземат думите му сериозно.

— И прав съм си добре — отвърнах аз. — Не искам да ви отнемам много време.

— Няма проблем — каза Виктор. — Няма проблем. Искам да седнеш. — Той ми посочи едно от креслата.

— Пожалуйста. Моля.

Щеше да ми е по–удобно прав. Но ако се канеха да ме убият, четиримата, най–вероятно въоръжени, сигурно щяха да ме надвият, прав или седнал. Затова се настаних срещу него.

— Отлично. Благодаря, приятелю. — Руснакът се наведе напред. — А сега ми разкажи за Сугихара.

— Няма много за разказване. Можех да обясня всичко на Олег по телефона, но той ми каза, че трябвало да дойда.

— Разбира се, че е по–добре да си тук. Лице в лице, така винаги е най–добре. И тъй. Сугихара. Мъртъв е, да?

Вторачих се в него. Сериозно ли говореше?

Той изчака малко и гръмогласно се разсмя.

— Добре де, добре, значи още е жив. Няма защо да се тревожиш. Просто ми разкажи подробностите.

— Снощи имаше една сватба. Женеше се внукът на министъра на земеделието. Успях да вляза на приема. За кратко се срещнах със Сугихара. Нямах възможност да направя нищо повече, но сега го познавам по–добре, отколкото от онази изрезка от стар вестник. Което би трябвало да ограничи шанса за нова издънка като на Кобаяши.

Виктор се втренчи в мен с неразгадаемо изражение.

— Срещнал си се с него. — Това не беше въпрос. Беше констатация.

Издържах на погледа му.

— Да.

— Срещнал си се с човека. Обаче не си го убил.

— Обмислях го. Но в крайна сметка присъствието на около хиляда свидетели ме накара да се откажа. Това проблем ли е?

Пустите очи на руснака все още бяха впити в мен. Зачудих се дали не го вбесявам. Той определено ме вбесяваше. Трябваше да се овладея. Да запазя безпристрастието си. Дълбоко в себе си обаче усещах, че осъзнавам нещо.

По един или друг начин щях да убия тоя нещастник.

— Дори не е имал охрана. Бодигардът му е останал навън.

Зачудих се дали го знае със сигурност, или само налучква.

— Не съм казвал, че проблемът е в бодигарда му. Казах, че е в свидетелите. Вижте, ако искате работата да бъде свършена както трябва, може да отнеме известно време. Ако искате да действам прибързано, рискувате нова издънка, която още повече ще усложни задачата и дори може да я направи невъзможна. Това ли искате?

Виктор пак продължително се вторачи в мене. Нахвърлеше ли ми се, щях да се провра под него, да забия пръсти в очите му и да го блъсна към Олег, а после да си проправя път към вратата. Макар че шансовете ми нямаше да са големи.

— Прибързано — повтори той, като се чешеше по тила. — Мислех си, че знам тая дума. Обаче явно не съм я разбирал. Това означава ли през половината време на партито да си правите секси очички с оная италианка, жената на Сугихара?

Предположението ми се потвърждаваше — негов човек беше присъствал на сватбата. Сигурно същият, от когото е получавал сведения за противниците си в ЛДП и на улицата. Това му беше позволило бързо да определи обектите, които се опитват да му попречат, и да прати хора да ги пребият до смърт.

Само че този ход на Виктор, каквото и да се криеше зад него, не ме свари неподготвен. Може и да се бях държал неловко на сватбата, но руснакът задействаше всичките ми бойни аларми, а за мен сражението е като завръщане у дома.

— Значи сте знаели, че той има жена, и не сте ми казали?! — леко сниших глас аз. — Това е сериозна оперативна връзка. Можех да я издиря като начин да се добера до Сугихара, вместо случайно да се натъкна на нея. Имах късмет. На късмет ли искате да разчитам, или ще ми съдействате, като ми кажете всичко, каквото знаете?

Но Виктор сигурно не го беше знаел. Преди сватбата. Вътрешният му човек явно го бе осведомил за случилото се след приема. Като му отправях такова обвинение, аз едновременно скривах подозрението си и го принуждавах да заеме отбранителна позиция.

Обаче трябваше да внимавам. Ако прекалено го притиснех в ъгъла, нещата бързо можеха да загрубеят.

Виктор присви очи и бавно кимна.

— Ти не се… страхуваш от мен. — И това не беше въпрос. А констатация.

Предпазливо го наблюдавах.

— Просто искам да свърша работата. И то както трябва.

— Интересно. Харесвам хора, които не се страхуват от мен.

Помислих си, че ме баламосва. Според мен този тип искаше от него да се страхува всеки, който дори само чуе името му, и общо взето, успешно го постигаше. Макар да не бях сигурен дали лъже мен, или самия себе си.

Той се отпусна назад, сякаш за да се вгледа в мен по–отдалече.

— Но може би също е вярно, че човек, който не се страхува от мен… е опасен.

— Уплашете някого достатъчно, и ще се смаете колко опасен може да стане — отвърнах аз.

Виктор продължи да се взира в мен и мълчанието взривоопасно се проточи. С периферното си зрение видях, че хората му ни наблюдават. Дясната ръка на Олег се насочи към кръста му — канеше се да извади оръжието си несъмнено. Приготвих се да блокирам движението му.

После Виктор отметна глава назад и се разсмя. Това продължи около половин минута, гръмкият му глас кънтеше в стаята. Когато най–после се поуспокои, той пак се наведе напред, като все още се смееше и бършеше очи.

— Както казах, ти си много забавен — насочи показалец към мен руснакът. — Наистина ми харесваш, забавни човече. Добре, значи е хубаво, че не се страхуваш от мен, да?

— Така смятам. А сега има ли още някаква информация, която възнамерявате да продължавате да криете от мен? Или все пак искате да ви свърша работата?

Той отново избухна в смях и запляска с ръце.

— Добре де, забавен печен боецо. Не се безпокой. Ще ти намеря сериозна информация. Къде може да ти позвъни Олег?

— Нямам телефон.

— Къде си отседнал?

— При приятел. Обаче не искам да го смущавам с обаждания, които не са за него.

Виктор ме измери от глава до пети с безизразно лице. Пак усетих напрежението в стаята.

— Знаеш ли, забавен печен боецо, наистина ми харесваш. Но е голяма грешка да се ебаваш с мене. Знаеш го, да? Искаш ли да ти го покажа? Да ти го покажа ей сега, мама ти стара?

Напрежението в стаята продължи да расте. Само че аз не се страхувах. По–скоро бях… заинтригуван. Този психопат явно можеше да се владее донякъде. И сега го правеше, защото искаше нещо от мен. Нещо, което нямаше да мога да свърша, ако съм мъртъв.

— А ако ви се обадя аз? Само ми кажете кога искате да ви позвъня.

Надявах се, че като го питам кога иска да му позвъня, ще го накарам да си помисли, че отново владее положението, и така няма да забележи, че не съм отговорил на въпроса му.

Изглежда, че подейства, защото след малко Виктор отговори:

— Следобед се обади на Олег. В пет. Ако още не сме открили информация, ще звъниш два пъти дневно. В девет и пет. Не пропускай обаждане. Не бъди ненадежден.

— Знаете ли, всичко ще стане по–лесно, ако ми дадете пистолет.

Виктор се усмихна, сякаш знаеше точно защо ми е пистолетът.

— В Япония пистолети се намират… трудно. Олег има, обаче предпочитам да е само той.

Наистина ли другият руснак имаше пистолет? Не бях забелязал издайнически признаци — издутина под мишницата му, провиснал пояс. Когато по–рано го бях видял да насочва дясната си ръка към кръста, може би посягаше към пистолета си, навярно достатъчно малък, за да го скрие под сакото си. Инстинктът обаче ми подсказваше, че е посегнал, за да извади нож. Помислих си, че даже да не е чел Сун Дзъ, Виктор е достатъчно хитър и опитен, за да знае, че когато си слаб, се преструваш на силен, а когато си силен, се преструваш на слаб.

Ами другите му хора? Не ги бях забелязал да посягат, за да извадят оръжие. А и щом Олег, явно дясна ръка на Виктор, нямаше пистолет, трудно можех да си представя, че обикновените гангстери ще имат.

И дори да грешах, дори Олег да имаше пистолет и да успеех да го обезоръжа, преди другите да стигнат до мен, щях да разчитам единствено на оръжието. Оръжие, което спокойно можеше да е поддържано зле и да засече. Най–вероятно щеше да е наред, но ако не беше, щях да съм мъртъв след броени секунди.

Затова зачаках.

— Освен това знаеш къде живее Сугихара — продължи Виктор. — Къде работи. С информацията, която вече ти дадох, би трябвало да можеш да го фраснеш с камък по главата. Лесна работа.

— Да, обиколих няколко пъти жилището и службата му. И на двете места възможността да се добера до него е минимална заради разположението на сградите, кварталите, ограничения достъп и охраната. Още повече че както самият вие казахте, след провала на Кобаяши той е взел допълнителни мерки за сигурността си и освен ако не са най–големите некадърници на света, охранителите са му обяснили, че трябва да проявява извънредна предпазливост, когато се прибира и отива на работа, защото това са известните, предвидими места, на които някой може да се опита да го очисти. Да, на сватбата Сугихара не проявяваше прекалена предпазливост, което ни показва, че все някъде е уязвим. Но имам нужда от сериозна информация, за да определя къде е това „някъде“.

— Оправдания.

— Не, пречки. Има ли Сугихара хоби? Любовница? Куче? Нещо от този род. Ако има куче, може би вечер го разхожда, понеже на жена му не й се става от леглото. Такива неща, които могат да ми дадат възможност.

— Не знам дали има куче.

— Вижте, аз съм оръжието, но имам нужда от вашата помощ, за да фиксирам мишената. И ако не можете да ми помогнете, добре. Обаче тогава ще се наложи сам да събера тази информация. И за това ще ми трябва време или късмет. Най–вероятно и двете.

Виктор впери в мен безизразните си очи.

— Обади се следобед на Олег — каза той. — Не закъснявай. Не бъди ненадежден.

6

Националният музей се намираше в парка „Уено“. Бях отседнал в друг любовен хотел, този път в Икебукуро, откъдето до Уено се стигаше директно с линията „Яманоте“.

Чувствах се странно да се завърна в града след десетгодишно отсъствие. Естествено, това пак си беше същият Токио, какъвто си го спомнях — шума на влаковете и автомобилите, миризмата на ориз и мен, кипящата енергия на столицата. Но имаше и много промени. Цялостният силует на Икебукуро изглеждаше съвсем различно, навсякъде никнеха небостъргачи — един от които, гигантският Съншайн 60 в момента беше най–високият в Япония. Бетонът масово изместваше яките дървени къщи, потъмнели от дългите години редуване на слънце и дъжд. Войната също вече я нямаше. Когато бях малък, от нея все още имаше следи — кратери, пустеещи ниви, скелети на сгради, станали жертва на американски запалителни бомби. Когато се върнах през 1972 година, физическите белези от раните вече бяха изчезнали, но споменът за тях някак оставаше като призрачно присъствие във все по–процъфтяващия, все по–космополитен град. Сега обаче си бяха заминали и призраците и войната не се усещаше толкова като спомен, колкото като история.

Метрото си го биваше — чисто, бързо и ефективно. Но изведнъж усетих, че ми липсва Танатос, моторът „Сузуки“ GT380J, който бях изоставил при заминаването си преди десет години. Може би щях да си взема друг, ако се погрижа за Виктор и остана тук. Само че сигурно нямаше да е същото. Няма друга любов като първата.

Слязох от влака и закрачих през парка, като заобиколих отдалече езерото Шинобазу, мястото, където преди десет години бях „умрял“. Спомних си изстрела, плясъка сред лотосите, крясъците на подплашените патици. Около това езеро сега витаеха призраци и нямах нищо против никога повече да не го видя.

Денят беше топъл и слънчев и паркът гъмжеше от народ. Групи ученици със сини униформи и жълти шапки си бъбреха и се държаха за ръце, докато учителите им ги водеха към поредния храм или музей от програмата им, туристи с провесени на шията фотоапарати забиваха носове в карти и пътеводители, майки разхождаха малките си деца, чиновници, скатали се в нерегламентирана почивка, четяха вестници, пенсионери убиваха времето по пейките. Носеха се смехове и непринудени разговори. Листата на дърветата гинко вече жълтееха и койо, есенните багри, ми навяваха спомени за майка ми, която толкова много обичаше японската есен.

Минах край фонтана пред музея и спрях за момент, загледан в група чуждестранни туристи, които бавно влизаха в грамадната каменна сграда. Когато и последният потъна вътре, видях Мария да стои сама под портика на главния вход. Тя също ме забеляза, махна ми с ръка и се спусна по стъпалата.

— Здравей, Джон — поздрави ме, когато стигна при мен, и по италиански обичай ме целуна по двете бузи. — Не бях сигурна дали ще дойдеш, нали разбираш, но се радвам, че си тук.

Носеше черна пола под коляното, бяла риза с разкопчана яка и черни обувки с платформи. Малки златни обеци, семпла перлена огърлица и мъничко по–тънка очна линия, отколкото на приема. Нямаше да повярвам, че е възможно, но с делово облекло ми се стори още по–красива, отколкото с черната рокля.

— И аз не бях сигурен. Беше ми малко труд но да разбера за какво се отнася.

— Ами за работа, естествено.

— За работа ли?

— Нали затова се оглеждаше на приема? Търсеше някого, когото да попиташ за работа?

Тя си бе разтълкувала поведението ми така и аз не бях отрекъл, но и не бях потвърдил, че да реши да ми предложи нещо.

— Ъъъ… не знам какво да кажа.

— Сбъркала ли съм? Не търсиш ли работа? Отговорът ти тогава ми се стори… ммм… необвързващ.

— Може би мъничко. За каква работа става дума?

— Неотдавна човекът, който водеше англоезичните туристически групи, трябваше спешно да си замине за Австралия. И когато се запознах с теб, си помислих, че си подходящ за това място.

Озърнах се към импозантната сграда на музея зад нея.

— Много мило, че си се загрижила за мен, Мария, но почти всичките ми познания за изкуството са от разговора ни на сватбата.

— Естествено ще имаш нужда от учител. За твое щастие аз съм много добра в това, както сам виждаш.

Засмях се.

— Защо просто не ми каза, че искаш да дойда тук?

— Честно казано, опасявах се, че ако го направя, без преди това да ти покажа и да те запозная с директора Куросава, може да не осъзнаеш, че това те интересува.

— Може да не осъзная?! Е, предполагам, че и така може да се каже.

— Виж, дошъл си чак тук, тъй че трябва да проявяваш поне мъничко интерес, нали така? Дай да те запозная, да те поразведа из музея и после, ако продължава да не те интересува, поне ще си взел информирано решение, съгласен ли си?

Замислих се. Дали ми казваше истината? Действително ли ме беше поканила в музея, за да ми предложи работа? Защото ми хрумна, че ако тя иска нещо повече или нещо друго, предложението за работа е чудесен претекст. Всичко наяве, чак до срещата с директора на музея. Всичко опровержимо. Много по–безопасен начин за действие от — да речем — среща на чашка в някой бар или на пейка в парка.

А може и самата тя да имаше нужда от претекст. Едва години по–късно щях да прочета „Моралният човек и аморалното общество“ на Райнхолд Нийбур, където авторът описва как по–низкият „аз“ трябва да мами по–добрия, за да си осигури съгласието му за поведение, каквото последният иначе не би приел за нищо на света. Но още преди да прочета книгата, аз бях наясно с тази концепция и сега се зачудих дали Мария проявява интерес към мен и е убедила самата себе си, че става дума за работата, защото не е била готова да приеме истинския характер на интереса си. Знаех достатъчно за оправданията, свързани с убиването, за да разбирам, че нещо подобно може да се случва и при забранените увлечения.

Или пък всичко това бяха просто глупави надежди от моя страна. Психологическа проекция. Може би просто разсъждавах прекалено много.

Нямаше значение. Трябваше да я „разработя“, за да получа информация за мъжа й. И за тази цел щеше да свърши работа всякакъв претекст.

От музея се изсипа група бъбрещи помежду си гимназистки в тъмносини униформи, които минаха покрай нас. Изпратих ги с поглед, после вдигнах ръце в знак, че се предавам. — Добре, нищо няма да изгубя, ако опитаме.

Влязохме вътре и аз спрях за момент във фоайето и се заоглеждах наоколо. Опитах се да си спомня последния път, когато майка ми ме беше довела тук — сигурно съм бил около седемгодишен. Не очаквах споменът ми да е толкова ясен и това ме изненада. Импозантният висок таван. Мраморните стени. Масивното раздвояващо се стълбище, широко шест метра, металните детайли на грамадните перила. И разбира се, тържественото ехо, носещо се сред всичкия този камък.

Мария се усмихна.

— Внушително, нали? Говори се, че щели да обявят сградата за джуйобунказаи, и мисля, че наистина ще го направят.

Джуйобунказаи означаваше „недвижими културни ценности“ — места, които властите смятаха за важни за японската култура и съответно налагаха ограничения върху тяхното преустройство. Имаше и съответен термин за хора — нингенкокухо, „живи национални богатства“, творци, които властите смятаха за жизненоважни за приемствеността в японската култура.

— Струва ми се редно — без да преставам да се оглеждам, отвърнах аз.

— Хайде, ела да те запозная с директора Куросава. Той ни очаква. И после ще те разведа из музея. Има страшно много неща, които си струва да види човек.

Заобиколихме огромното стълбище, подминахме табела с надпис на английски и японски „Само за служители на музея“ и стигнахме до масивна махагонова врата със стъклен прозорец в горната част. Вратата беше отворена и Мария силно почука.

— Господин директор? — извика на японски тя. — Водя ви един човек, който иска да се запознае с вас.

Влязохме в стая, претъпкана с окачени по стените свитъци, сгъваеми паравани и толкова много артефакти, че се зачудих как не поддават основите на сградата. Голям прозорец гледаше към спокойна вътрешна градина. И насред всичко това видях дребен мъж със смачкан костюм, чисто бяла коса и рошава брада, който седеше зад толкова грамадно бюро, че на неговия фон приличаше на дете. Той вдигна поглед от някаква книга, смени телените си очила с други и се изправи с помощта на бастун.

— Да, разбира се — каза директорът, като намести очилата си и примижа, за да ме види по–добре. — Вие трябва да сте господинът, за когото ми разказа Мария–сан. Значи се интересувате от музейната работа, така ли?

Поклоних се, малко озадачен от бързината, с която се развива всичко това.

— Ами да, господине… определено се интересувам.

Той долепи свитата си длан до ухото си и наклони глава към мене.

— Бихте ли повторили, моля?

Явно недочуваше. Трябваше да се досетя веднага от начина, по който Мария беше почукала и извикала. Повторих думите си този път по–високо и отново се поклоних.

В отговор старецът също леко се поклони.

— Къде сте следвали?

— Честно казано, господине, моето образование е главно… неформално. — Уместен начин да характеризирам наученото като войник и наемник.

— Хм, да, значението на формалното образование понякога се преувеличава. Самата Мария–сан е чудесно доказателство за това. Но как сте с английския? Той трябва да е на най–високо ниво, понеже ще водите групи. Не само туристи, имайте предвид, но също и видни гости. Националният музей е прозорец към японската душа, нали разбирате? Това е първото впечатление за много изтъкнати гости на нашата страна… — Тук директорът направи пауза и се вторачи в изтърканите ми дънки и износените ми обувки. — … И това първо впечатление трябва да е добро. С интернационализирането на нашата икономика, това е изключително важно.

— Израснал съм в Япония и Америка, господин директор. — Щеше ми се да си бях изгладил ризата, макар и само заради приличието. — Владея английски също толкова добре, колкото и японски.

— Добре, много добре. Иска ми се да можех да кажа същото за себе си, но английският ми е на толкова ниско ниво, че почти не мога да го използвам. Ето още една причина, поради която музеят се нуждае от помощта на млади, отворени към света хора като Мария–сан. Е, сега ви оставям на нея. — Куросава я погледна и просия. — Мария–сан, той е много симпатичен младеж.

Ние се поклонихме и излязохме.

— Не го ли хареса още от първия момент? — попита Мария, докато излизахме иззад стълбището.

— Изглежда… много мил.

— Обожавам го. Преди десет години той рискува да ме назначи в музея, въпреки че нямам докторска степен, и така всъщност ми спаси живота.

Заобиколихме група туристи и се заизкачвахме по стълбището.

— Доста силни думи за едно назначаване на работа — отбелязах аз, като се чудех дали Мария не си мисли, че прави нещо подобно за мене.

— Е, не буквално. Но по онова време имах нужда тъкмо от това. И оттогава винаги ме е подкрепял.

Стигнахме горе и влязохме в една от изложбените зали, „Модата през периода Едо“, в която бяха изложени поразителни официални копринени кимона. Мирисът на старо дървено дюшеме, отекването на стъпките под високия таван… всичко това кой знае защо ме натъжаваше. Може би защото усещах, че при предишното си идване съм бил още съвсем невинен. И далеч не толкова самотен.

— Започнах като обикновена екскурзоводка — тихо каза Мария, докато обикаляхме. — Първият екскурзовод гайджин в музея, защото владея английски, италиански и японски. И малко френски и немски от университета. Но директорът Куросава ми възлага все нови и нови отговорности. В края на тази седмица откриваме нова изложба, на която съм куратор, „Съкровищата на замъците Азучи и Ниджо“ — колекция от плъзгащи се врати и сгъваеми паравани, изобразяващи замъците в края на периода Сенгоку. Със записани на касети мои беседи на италиански и английски и каталог, написан от мен. Никога нямаше да мога да го направя без директора Куросава.

Допадаше ми, че го нарича „директора“ — на японски канчо — дори в негово отсъствие.

— Страхотно — отвърнах аз. — С удоволствие ще разгледам изложбата.

Тя се усмихна.

— Добре, защото отиваме натам.

Излязохме от залата с изложбата за модата и в дъното на коридора стигнахме до червено плюшено въже. Мария го премести да минем, върна го на мястото му зад нас и отключи една малка врата — заден вход, предположих. Когато влязохме, вътре беше прекалено тъмно, за да различа каквото и да е. Тя включи осветлението и затвори вратата.

Там бяха изложени едни от най–великолепните позлатени паравани, които бях виждал — огромни, навяващи силни чувства изображения на планини, езера и хищни птици. Позлатата възхитително отразяваше светлината. Някои от плъзгащите се врати стигаха чак до тавана. Дървените паравани създаваха илюзията, че гледаме през прозорец към градина, в центъра на която се издига стар кипарис.

— Поразително!… — бавно поклатих глава в почуда аз.

— О, grazie. Не отричам, че съм много горда с тази изложба.

— Напълно заслужено.

— Сега виждаш ли защо толкова много обичам директора Куросава?

— Да, струва ми се, че разбирам.

— Ето под ръководството на какъв човек ще работиш. Проявяваш ли интерес?

— Поласкан съм. Сериозно. Но мисля, че ще те разочаровам.

— Не трябва ли да ме оставиш сама да преценя?

— Тъкмо от това се боя — че преценката ти ще е такава.

Мария се засмя.

— Обикновено не греша за такива неща. А сега какво ще кажеш да ти изнеса индивидуална беседа? Отдавна не съм водила туристи и ще ми е приятно.

Прекарахме цял час само на нейната изложба. Останах удивен от познанията й за историята на изкуството и още повече от задълбоченото й разбиране за културните сили, довели до създаването на изложените творби.

— Какво още да ти покажа? — попита тя, когато излязохме в коридора. — „Дзен свитъци от периода Камакура“? „Укийо–е[3] от периода Едо“? „Зората на японското изкуство“?

Усмихнах се.

— Когато ме водеше тук като малък, майка ми винаги ми задаваше същите въпроси. И аз винаги й отговарях, че искам да разгледам мечовете и доспехите.

Мария се засмя.

— Кой знае защо, ми е лесно да си го представя. Но в момента ремонтират залата „Одеждите на военния елит“ и експонатите временно са в хранилището. Все пак мога да ти ги покажа, ако искаш.

Слязохме по стълбището в мазето. За разлика от горните етажи, тук коридорите бяха тесни, таваните — ниски, и осветлението — оскъдно. Тази част от музея явно не беше предназначена за масова публика. Завихме в дъното на коридора и Мария пъхна ключ в обикновена ключалка на обикновена врата. После натисна електрическия ключ и аз я последвах вътре.

Помещението приличаше на пещера, в която са скрити съкровища — отрупани с артефакти лавици, грижливо подредени картини и щампи, безброй сандъци, съдържащи кой знае какво. Навлязохме в напомнящото на лабиринт пространство и накрая стигнахме до ъгъл, пълен с мечове и доспехи, които не бяха затворени зад стъклени витрини и бяха напълно достъпни.

— Не ви ли е страх, че някой може да ги открадне? — смаях се от привидната им незащитеност.

Тя сви рамене.

— Има нощна охрана. Пък и това е Япония. Някога чувал ли си за… ммм… обир в тукашен музей? А и никой външен човек не знае къде се съхраняват предметите, които не са експонирани. — Мария вдигна вежди. — Вече знаеш и ти, така че ако нещо изчезне, ще е ясно кой го е взел.

Отидохме при мечовете. Бяха десетина, всеки на дървена подставка. На горното ниво лежаха ножница коширае и ръкохватка цука, което предполагаше, че мечът е във вътрешен покой. Но разкошните лакирани ножници и ръкохватките цукаито, изработени от коприна и шагрен от кожа на риба скат, бяха само за бой. Самите оръжия се съхраняваха на долното ниво на стойките в ишрасая, обикновена дървена ножница, в която беше прибрано острието с монтирана дървена ръкохватка. Наблизо имаше някакви бели дрехи и две стъкленици, навярно с чоджи — смес от минерално и карамфилово масло и барут, предпазваща стоманата от ръжда и плесен. Тези мечове бяха невероятни и се зарадвах да видя, че се грижат добре за тях.

— Спомняш ли си някой от тях? — попита Мария. — Те са много отдавна в музея.

Кимнах, обзет от странна тъга, и посочих меча, който разглеждах в момента — класическа катана, прибрана в ножницата ширасая под лакираната със златен лак коширае.

— Този меч винаги ми е бил най–любимият.

— Искаш ли да го подържиш?

Стрелнах Мария с поглед. Спомнях си колко много ми се искаше да подържа оръжието в ръце като малък.

— Шегуваш ли се?

— Само внимавай, моля те.

— Не се бой, няма да повредя експонатите.

— Повече се боя за теб, отколкото за тях. Мечовете са изключително остри. Знам, че знаеш, но все пак.

Хванах ширасаята с лявата си ръка и дървената цука с дясната, вдигнах меча от стойката и като внимавах да плъзна муне, гърба, по вътрешната повърхност на ширасаята, за да не нараня ха, лезвието, измъкнах леко извития меч от ножницата. Задържах го хоризонтално на равнището на очите си и бавно го завъртях, наслаждавайки се на отблясъците на светлината по майсторски изработената стомана, поразен от съвършеното тегло и баланс, внезапно изпълнен с усещането, че онова, което държа в ръката си, не е просто обикновен метал, а нещо будно, решително, почти живо. Плъзнах поглед по шарката хамон от закаляването на лезвието, като се питах колко битки е видял този меч, живота на колко души е отнел, и за миг изпитах странна свързаност с него — и двамата бяхме родени в Япония, и двамата бяхме създадени да убиваме.

— Подхожда ти — каза Мария.

Малко странният й глас ме откъсна от унеса ми и аз запримигвах.

— А?

Тя се понамръщи.

— Ами… с меч в ръката изглеждаш като в свои води. Не като със смокинг.

Не знаех точно какво е забелязала, но инстинктивно ми се прииска да го скрия. Отново погледнах острието.

— Просто винаги съм харесвал кото, старите мечове, повече от шинто, по–новите. Шинто са изработени майсторски, разбира се, и имат красиви шарки от закаляването. Но май харесвам по–утилитарния вид на класическите оръжия. При тях целта не е толкова красотата, колкото практичността.

Мария се засмя и неловкият миг отмина.

— О, я се чуй само, ти вече си готов екскурзовод!

В продължение на още един час обикаляхме из музея. Тя явно обичаше да показва неговите съкровища и аз разбирах защо Куросава я подкрепя — трудно можех да си представя по–добре осведомен, страстно обичащ работата си и очарователен екскурзовод. Докато вървяхме и разговаряхме, крадешком попивах с очи косата, лицето и тялото й и осъзнавах, че се опитвам да се боря с все по–сериозното си увлечение. Не бях сигурен какво ще правя по–нататък.

Не, не беше точно така. Знаех какво трябва да сторя. Просто исках да направя нещо друго.

Когато свършихме, Мария ме изведе навън. Слънцето клонеше към залез, разхлаждаше се и навалиците бяха оредели. Наоколо работеха група градинари с традиционни дочени панталони момохики, ризи хантен и конични бамбукови шапки. Известно време ги наблюдавах как кастрят храсти, косят трева и събират пъстрите очиба, падналите листа — тихият шум на бамбуковите им гребла и метли звучеше като ария на есента в някогашно Токио. Това ме изпълни с носталгия по времето, когато майка ми ме водеше тук като малък — тогава също виждах градинарите, винаги късно следобед, сигурно защото в края на работното време и след това не биеха толкова на очи.

Когато се отдалечихме от музея, Мария ме хвана под ръка и аз усетих топлината на дланта й през ръкава на ризата си. Дали флиртуваше с мен просто за да ме накара да приема работата? Или имаше нещо повече? Или и двете?

Или, което би било най–лошо, започвах да си фантазирам?

— Удивително е, че си научила всичко това сама — казах аз, докато вървяхме. — Тъй де, хората учат такива неща в университета. При това в докторските програми.

— Е, не съм съвсем самоука. Две години следвах азиатско изкуство в университета „Сапиенца“, обаче не завърших.

— Защо?

— Мъжът ми беше гостуващ преподавател там. Дойдох с него в Япония и се оженихме.

Зад тези няколко думи сигурно се криеше цяла история, цял един свят. Трябва да е била двайсетинагодишна, когато е дошла тук със Сугихара. Беше напуснала университета… Навярно се бяха влюбили… Може би беше забременяла…

Но докато го казваше, лицето й нарочно беше безизразно и гласът й — неутрален, като човек, който съобщава прогнозата за времето. Явно не желаеше да дискутира този въпрос освен на равнището на голите факти.

И все пак заради връзката с мъжа й не успях да устоя да не я поразпитам.

— Имате ли… деца?

— Имахме момче. Но вече го няма.

Начинът, по който произнесе това „Но вече го няма“, не оставяше никакво съмнение в смисъла на тези четири кратички думи. Спрях и се вгледах в нея. Съзнавах колко много болка съдържат те и бях трогнат от достойнството и самоконтрола й.

— Съжалявам — казах аз.

Мария поклати глава.

— Беше много отдавна.

— Такова нещо едва ли може да е „много отдавна“. Времето не тече по такъв начин.

Тя ме погледна така, сякаш се чудеше дали да продължи, или да смени темата. В далечината чух сигнала на пристигащ влак по линията „Яманоте“.

— Не тече — след малко тихо повтори Мария. — Вярно е. И ти благодаря.

— Аз ти благодаря, че ми каза. И моля за извинение, че повдигнах толкова болезнен въпрос.

— Не, няма нищо. Понякога е трудно да го избегна. Защото е свързано с всичко, нали разбираш? Отразява се върху всичко.

— А мъжът ти? — попитах аз, като се чувствах мръсник, задето се опитвам да извлека оперативна информация в момент, в който тя споделяше нещо толкова интимно и мъчително. — Как така един политик е чел лекции в Рим?

Мария се усмихна и явно се зарадва, че съм сменил темата. Или поне акцента.

— Това беше много преди да стане политик. В първото си… ммм… превъплъщение той имаше докторат по изобразително изкуство. Беше професор по консервация на исторически паметници в Университета по изкуство и дизайн в Киото.

— Даже не съм съвсем сигурен точно какво е това. Още ли смяташ, че съм подходящ за работата в музея?

Тя пак се усмихна.

— Това означава, че беше специалист по реставрирането и съхраняването на древни произведения — скулптури, картини, керамика, такива неща. Това е много важна област и изисква необичайно образование, най–често комбинация от химия и история на изкуството. Е, вече знаеш. Виждаш ли колко бързо усвояваш, когато имаш добър учител?

Засмях се.

— И как от специалист по реставрирането и съхраняването на древни произведения се става политик?

Мария ме хвана под ръка и двамата продължихме нататък.

— Баща му беше депутат в Диета от префектура Яманаши. Мъжът ми не искаше да има нищо общо с политиката, но когато баща му почина, много хора от ЛДП го натиснаха да се кандидатира за мястото на баща си. Включително майка му. Той е единствен син и тези места в Диета… е, знаеш как е. Самураите ги няма, но политиката в тази страна до голяма степен все още се основава на произхода и унаследяването.

— И той се е кандидатирал, така ли?

— Да, през хиляда деветстотин и шейсета го избраха и се пренесохме в Токио. Страшно съжалявах, че напускаме Киото. Защото нали знаеш — къде другаде би искал да живее един почитател на японското изкуство? Но и в Токио не е зле. Мъжът ми често пътува до Яманаши, разбира се, за да поддържа връзка с избирателите си, но аз прекарвам повечето си време тук.

Замислих се дали в тази информация има нещо, което може да ми е от полза. Още не бях сигурен.

— Обаче това не е точно животът, който си искала.

Тя ме погледна и отново изпитах усещането, че се чуди какво да сподели с мен. След малко се усмихна и с известно усилие отговори:

— Не съвсем. Ами ти? Къде си ходил на училище?

Сменяше темата. Искаше ми се да я попритисна, но разбирах, че е по–добре да изчакам.

— Дори не съм завършил гимназия. Още ли искаш да ме вземеш на работа?

— Както каза директорът Куросава, значението на формалното образование понякога се преувеличава. И все пак съм изненадана. Струваш ми се, не знам, образован.

Засмях се.

— Та аз дори не знам как се държи чаша за шампанско.

— Напротив, знаеш. Аз те научих, забрави ли?

Отново се засмях.

— Вярно. И все пак.

— Заради начина, по който се държиш, струва ми се. Чувстваше се неловко на онова парти, нали? Личеше си. Обаче не изглеждаше… ммм… неуверен. Нали разбираш, някои хора без формално образование се чувстват малоценни. Ти не ми изглеждаш такъв.

Замислих се.

— Май позна.

— Което ме кара да си мисля, че все пак си получил образование някъде.

— Пак позна.

— Може ли да попитам къде?

Погледнах я.

— Това част от интервюто за приемане на работа ли е?

— Определено.

— Когато бях седемнайсетгодишен, напуснах гимназията и постъпих в армията. После три години бях във Виетнам.

— Господи!

— Изненадана ли си?

Мария внимателно впери очи в мен.

— Не. Може би не съм. Струваше ми се, че в теб има нещо. Просто не знаех какво.

Заинтригувах се.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами на приема беше сам, но това не те смущаваше. Като че ли… ммм… страниш от другите. Като че ли знаеш нещо, изпитваш нещо или си направил нещо, което те отделя от обществото.

Това наблюдение беше толкова проницателно, че ме смути.

— Отново позна.

— Видял си много неща през войната, така ли?

Изтекоха няколко секунди.

— И извърших много неща.

— Извинявай.

— Беше много отдавна.

Тя се усмихна.

— Това не е по–вярно, когато го казваш ти, отколкото когато го казах аз.

Не отговорих и Мария ме стисна за ръката, сякаш за да ме успокои.

— Мисля, че травмата може да те накара да се чувстваш откъснат от хората, които не са преживели такива неща. Сякаш живеят в друг свят.

Все едно ми четеше мислите — по–добре, отколкото аз нейните. Сякаш провеждах рандори с човек, за когото съм очаквал да е новак в джудото, а той се е оказал с черен пояс.

— Това може би си има и добрата страна — отвърнах, като си мислех за Лудия Джейк. И за Тацу, с когото се бяхме запознали и сприятелили през войната. — Малцината, които знаят… те го разбират. Наистина го разбират.

Мария кимна.

— Мога да си представя.

— Няма ли някой… — Млъкнах, понеже не знаех как да довърша изречението.

— А, нали знаеш, да си чужденец в тази страна може да е малко самотно.

— Да, знам. Нямаш ли роднини?

— Това е дълга и тъжна история. Предпочитам да ми разкажеш за своите.

Отклонихме се от павираната алея и под краката ни захрущя чакъл. Наоколо още имаше хора и паркът продължаваше да е доста оживен. Някак си обаче имах чувството, че сме само ние двамата.

— Няма много за разказване. Майка ми беше американка, а баща ми — японец. Той почина, когато бях осемгодишен, и майка ми ме заведе в Щатите. Така че съм израснал и в двете страни.

— Но никъде не си се чувствал у дома.

Това определено беше вярно, но не исках да го призная.

— Защо смяташ така?

— Просто имам такова чувство. Майка ти още ли е в Щатите?

— Почина. И това беше много отдавна.

Произнесох последните думи иронично, но Мария въпреки това спря и ме погледна. Съчувствието в очите й я правеше почти непоносимо прекрасна.

— Естествено — тихо отвърна тя.

Само кимнах. Бяха убили баща ми по време на уличните безредици, обхванали Токио, след като правителството на Киши ратифицира американско–японския пакт за сигурност през 1960 г. Майка ми почина от рак десетина години по–късно, докато аз бях на война. И Мария имаше право, всичко това изобщо не беше много отдавна. Просто го пазех в своеобразна кутия, наред със спомените ми от войната. И със Саяка.

Известно време и двамата помълчахме. После тя каза:

— Добре. Може би стига тъжни истории за един ден, а?

— Определено. Извинявай, че отворих тази тема.

— Няма нищо. И аз я подех. Когато опознаваме някого, виждаме светлите неща и се сблъскваме с мрачните, нали така?

— Явно.

— Е? Искаш ли работата?

— Мислиш ли, че съм готов за нея?

— Не, естествено. Директорът Куросава ще се съобрази с моята препоръка, но въпреки това по някое време ще иска да те интервюира. Затова трябва да знаеш много повече, отколкото сега.

Вдигнах вежди.

— Ех, да имаше кой да ме научи!

Мария се засмя.

— Е? Можеш ли да дойдеш пак тази седмица?

Не бях сигурен дали е разумно. Исках да я видя отново, това ми беше ясно, макар да знаех и че съм ужасно объркан относно причините.

— Тази седмица не ми е много удобно през деня — импулсивно отговорих аз. — Но какво ще кажеш да пием по нещо някоя вечер? Тъй де, има да ме учиш толкова неща, но не е задължително винаги да сме в музея, нали?

— О — понамръщи се тя. — Мислех, че си свободен по цял ден, след като, нали знаеш, в момента нямаш работа.

Мамка му. Инстинктът й си го биваше. И когато другия път си отворех устата, трябваше да съм сигурен, че казаното ще отговаря на онова, което Мария си мислеше, че знае за мен.

— Това е дълга история. Просто съм… малко зает.

— Да не ходиш на други интервюта? Възможно ли е нещо да се сравнява с работата при директора Куросава с мен?

Тя за пореден път ми даваше възможност да се призная за виновен в по–дребно провинение, за да скрия по–тежкото. С облекчение поклатих глава.

— Едва ли нещо може да се сравнява с това. И все пак…

Мария впери в мен онези свои тъмни очи. Нямах представа какво се случва зад тях.

— Е, всъщност утре вечер мога да се освободя — каза след малко тя. — Музеят затваря в пет.

Замислих се бързо, като се опитвах да овладея обзелото ме радостно вълнение от перспективата да изляза с нея. Не знаех много барове в Токио. Бях ходил в „Камия“ в Асакуса естествено, едно от заведенията, в които Макгроу ми определяше срещи. Обаче това беше голям и шумен квартален бар. Не какъвто имах предвид. Бар „Орхидея“ в хотел „Окура“ ставаше, но там можеше да я познават и сигурно нямаше да й е удобно.

В началото на нашето познанство с Миямото той постоянно говореше за барове, които бяха неговата страст. И особено си падаше по един, нов по онова време, понеже собственикът също като него се занимавал със садо, чайната церемония, и построил бара в съответствие с биишики, естетическо мислене, осъзнаване на красотата. Бар „Радио“, така се казваше. В Минами Аояма. Не бях сигурен дали още съществува, но можех да се обадя и ако го бяха закрили, щях да измисля нещо друго.

— Чувала ли си за бар „Радио“? — попитах аз.

— Не.

— Не съм ходил там, но имам един приятел — същия, за когото ти споменах на сватбата, който ми обясни за нен — и той го обожава. Мисля, че си струва да се види. Ако искаш, естествено.

Тя се усмихна.

— Много примамливо предложение. Много бих искала да видя каква е тази работа с нен. Особено в бар.

— Аз също. Намира се в Минами Аояма. В колко часа ще ти е удобно?

— Да речем, в шест? Просто ще взема метрото до Омотесандо.

Внезапно си представих как се нося на Танатос от Уено към Минами Аояма в сумрака на Токио, Мария е на седалката зад мен и ръцете й са обвити около тялото ми. Само че преди десет години бях оставил мотора си край лотосите в езерото Шинобазу.

— Какво има? — попита тя.

Гласът й ме откъсна от унеса.

— А, нищо. Просто си спомних нещо отпреди много отдавна. Когато навремето живеех тук, имах мотор. Щях да те взема с него.

— О, звучи страхотно. Аз всъщност имам една малка „Веспа“. Но до Минами Аояма сигурно ще е по–лесно с метрото.

— Добре. Значи… утре в шест.

Последва неловко мълчание. След това тя се усмихна и ми протегна ръка. Предпочитах една от онези италиански целувки по двете бузи, но важното беше, че имаме уговорка за другата вечер.

Ръкувахме се.

— Чао — каза Мария и се запъти обратно към музея.

Проследих я с поглед, като си мислех: „От това няма да излезе нищо добро, Джон“.

И наистина трябваше да послушам вътрешния си глас.

7

Позвъних на Олег от уличен телефон. Той нямаше нова информация за Сугихара. Което напълно ме устройваше. Защото отлагаше края на играта и ми даваше още време да измисля как да ликвидирам Виктор.

Отново поставих въпроса за пистолета. Съмнявах се, че ще се съгласи, но исках да мога да използвам отказа като оправдание, задето не съм в състояние бързо да очистя Сугихара.

— Пистолет няма да има — отговори Олег. — Стига си питал.

— Защо? Така всичко ще стане много по–лесно. И по–бързо.

— Нямаш нужда от пистолет.

— Да, но…

— Искаш да убиеш някого, да? Иди в магазин за домашни потреби. Купи отрова за мишки. Знаеш ли какво е отрова за мишки?

— Знам, да.

— Натопи нож в отровата за мишки. Всякакъв нож. Не ти трябва дълго острие. Приближаваш се зад човека и го намушкваш. Три, четири, пет пъти. В бъбреците. В черния дроб. Навсякъде. Става много бързо. Той не може да ти попречи. Сигурно ще умре от кръвозагуба. Но даже да дойде линейка, няма значение. Заради отровата за мишки. А сега стига си задавал тъпи въпроси.

— Не…

— И още нещо. Вие с Кобаяши. Струвате ми двайсет шева. Имаш късмет, че Виктор те смята за полезен. Но ако си промени мнението, двамата с теб ще си поговорим надълго и широко.

Той затвори. За момент останах зазяпан в телефона.

Ще си поговорим надълго и широко ли? Едва ли, задник такъв. Когато се наложи да водя такива разговори, гледам да са кратки. И по същество.

Оставих слушалката върху вилката и се отдалечих. Представих си как отивам в магазин за домашни потреби, както ме съветваше Олег. И после устройвам засада на Виктор пред офиса в Касумигасеки.

Приятна мисъл, но нереалистична. Сугихара може и да имаше охрана, но всъщност беше лесна мишена. От друга страна, Виктор знаеше, че има много врагове, и разбираше, че трябва да живее така, че да не им предоставя никакви възможности. Нямаше голяма вероятност някоя вечер безгрижно да излезе сам от офиса си, за да подиша есенния въздух, и да спре, без да се огледа наоколо, докато аз се промъквам зад него. Не беше неизпълнимо, но щеше да е извънредно рисковано. Не бях чак толкова отчаян.

Макар да предполагах, че това може да се промени, ако не отиграя всичко, както трябва.

Същата вечер тръгнах пеш от хотела по посока на гробището „Зошигая“. Щом се отдалечих от гигантската метростанция „Икебукуро“, навлязох в жилищен квартал със слабо осветление, тесни улици и стари дървени къщи, пред които имаше грижливо гледани растения в саксии. Разминах се с неколцина души, които се мъкнеха по пантофи към кварталната сенто, за да се напарят след работа. Ритуалът на обществената баня беше едно от нещата, които обичах в Япония, и това ме караше да мразя родината си, задето не ми отвръща с обич. И все пак тишината прочистваше ума ми.

На гробището беше още по–добре — пустота, мрак и тишина. Отидох при едно дърво сред надгробните камъни, седнах, облегнах гръб на ствола и се заслушах в щурците. Оставаше само да държа в ръце човешки череп и да го съзерцавам. И може би в известен смисъл го правех, защото преди десет години точно там бях пръснал главата на Макгроу. Споменът за онзи момент ме изпълни с удовлетворение, дори ме поуспокои. Осъзнах, че сигурно не съм дошъл тук само заради уединението и тишината.

Опитах се да се дистанцирам, да видя цялата игрална дъска, а не само фигурите. Не само Виктор, а и организацията около него. И неговото място в нея.

Екипът не ми се струваше особено голям. И при двете ми посещения в офиса на Виктор бяха едни и същи хора. А и той беше възложил важна работа на издънка като Кобаяши. От когото реши да се отърве едва след като се появи нов човек, с когото да го смени.

За мен това беше бойна част от типа на отделение. Даже не и взвод. И определено не рота.

От организационна гледна точка Виктор беше Шефът, а Олег — грубата сила, неговата дясна ръка. Виктор ме прие в офиса си, за да може да ме прецени, и после плавно ме предаде на помощника си, който сега изпълняваше ролята на буфер и не ми позволяваше пряк достъп до Виктор. Разбирах, че важна част от работата на Олег е да пази шефа си.

Само че кой пазеше Олег?

Замислих се над този въпрос.

Загубата на човек като Олег щеше да хвърли в хаос организацията на Виктор. Най–вероятно щеше да го принуди да промени навиците си, да го направи по–уязвим.

Нямаше да е лесно. Но ако успеех, щях да оголя единия фланг на Виктор. Сигурно не за дълго, но може би щеше да е достатъчно.

Липсваше ми информация. А това означаваше Тацу.

На последната ни среща той ми беше казал, че може пак да работим заедно. Едва ли обаче имаше предвид да сме партньори. Той щеше да е главният. Или най–малкото щеше да иска нещо в замяна на помощта, която ми окаже. Не ми се искаше да съм му длъжник.

Разбира се, тази моя неохота вероятно бе глупава. Засега положението беше сравнително стабилно, но това можеше да се промени по всяко време. Трябваше да съм готов, а не да действам в последния момент. Можех да поговоря с Тацу, да му кажа едно–друго, да го сондирам и да видя какво ще ми предложи и какво ще поиска срещу това.

Знаех, че това е правилният ход, и все пак ми се струваше малко отчаян. Тацу беше жилаво копеле и притежаваше страхотен инстинкт на ченге, съчетан с необичайно гъвкаво отношение към средствата и целите. Е, налагаше се да поема риска с този негов инстинкт. В момента се нуждаех от гъвкавостта му.

8

Върнах се на метростанция „Икебукуро“ и набрах домашния телефон на Тацу. По това време на денонощието много ченгета пиеха след края на смяната с приятелите си, обаче аз познавах Тацу. Когато го разпитваха, отговаряше рязко, но обичаше жена си, беше луд по дъщерите си и нищо не му доставяше по–голямо удоволствие от спокойната вечер у дома с тях.

Вдигна жена му. Представих се като негов стар приятел и помолих да го повика на телефона. След малко той отговори с лаконично „Хай“.

— Тук е Рейн — казах на японски аз. — Отдавна не сме се чували.

Последва пауза.

— Така е — отвърна накрая Тацу. — Защо ми се струва, че не се обаждаш само от приятелски чувства?

— Е, и от приятелски чувства.

— Разбира се. В Токио ли си?

— Да. И имам чувството, че изобщо не съм си тръгвал.

Тацу помнеше случилото се преди десет години и щеше да се сети точно какво искам да кажа.

— Аха.

— Е… ако имаш време, много ще се радвам да се видим.

— Предполагам, че е по–добре да е по–скоро, отколкото по–късно.

— Ами наистина ми липсваш.

Представих си как се усмихва. Никой не се закачаше с Тацу — имаше прекалено заплашително излъчване. Но на мен някак си ми се разминаваше и ми се струваше, че го намира за забавно.

— Много мило от твоя страна — каза той. — Може да пием по бира тази вечер.

— Ще съм ти признателен. Още ли си в Нихонбаши? Само кажи къде и ще съм там след половин час.

Тацу ми даде някакъв адрес в Юракучо, недалеч от неговия квартал. Стигнах дотам директно с „Яманоте“ и установих, че заведението е класическа изакая, японската институция, създадена, за да ободрява уморените служители на прибиране от работа с леденостудена бира, пилешки шишчета якитори и винаги готов съчувствено да ги изслуша масутаа на бара. Барът се гушеше под естакадата на „Яманоте“ и притежаваше атмосферата на тайно подземно убежище — нисък таван, сбутани маси и тътен на преминаващи над главата ти влакове вместо записана музика. От отворената пещ зад бара излизаше пушек, от капещата по жарта мазнина се носеше цвърчене, ухаеше на печено месо. Вътре бяха наблъскани четирийсетина души, които се смееха и приказваха, та ми отне известно време да установя, че Тацу още не е дошъл. Една сервитьорка ме забеляза, извика „Ирасшаи!“ — „Добре дошъл!“ — и аз леко се поклоних в отговор на поздрава. Намерих свободна маса до стената, поръчах и за двамата наливна бира — нам а — и зачаках.

След пет минути го видях да влиза. Стори ми се поостарял от последната ни среща — черната му коса се беше прошарила и бе напълнял. Обаче човек не можеше да сбърка тази походка на булдог, едва възпиран от невидима каишка. Както и усмивката, когато ме зърна — сякаш винаги преодоляваща стремежа му да я сподави.

Изправих се и го проследих с поглед, докато се промъкваше между масите.

— Рейн–сан — каза той, когато се приближи. И после, като че ли в отговор на някаква противоречива мисъл, прибави: — Но винаги се радвам да те видя.

Поклоних се и стиснах дланта му. Може би защото се бяхме запознали в чужбина. Може би защото беше толкова типичен японец, че в сравнение с него се чувствах американец. Така или иначе, обичах да се ръкувам с него.

Седнахме на тесните столове и аз вдигнах халбата си.

— Канпаи! — Тацу също вдигна своята и изсумтя в знак на съгласие. Чукнахме се и отпихме.

Той остави чашата си на масата, дълбоко въздъхна и си избърса брадичката.

— Е, в какви неприятности си се забъркал този път?

— Знаеш ли, Тацу, ако бях малко по–чувствителен, сигурно щях да се обидя от намека ти.

Той ми отправи полицейския си поглед, който можеше да накара непознаващ го човек да се признае за виновен и за Големия чикагски пожар.

— Тъй де, няма ли поне едно „Как си? Как я караш?“.

Тацу въздъхна.

— Как си? Как я караш?

— Добре, благодаря, че попита. А ти?

— Бива.

— Жена ти? Щерките?

Той пак въздъхна, но ми се стори, че зървам неохотна усмивка на устните му.

— Добре са. Тийнейджърките са истинска мистерия. Обаче… — Тацу замълча и този път наистина се усмихна — са си много добре. Благодаря ти.

Отвърнах на усмивката му.

— Радвам се. Благодаря, че дойде да се срещнеш с мене. И ако отречеш, че предпочиташ да си вкъщи с тях, просто ще се скараме.

Той се засмя.

— Добре де, добре. А сега ми разкажи в какво си се забъркал. Не е свързано с Бясното куче Фукумото надявам се. Нали знаеш, че отдавна го няма.

Говореше за сина на един бос от якудза, когото бях очистил преди десет години — причината да избягам от Токио, оставяйки собствения си надупчен от куршуми „труп“ в езерото Шинобазу. Но синът отдавна се беше присъединил към бащата и не очаквах неговите подчинени, които го бяха детронирали, да ме познаят, даже пътищата ни да се пресекат, нито да проявяват какъвто и да е интерес към мене.

Отпих глътка бира и се наведох напред, за да мога да говоря по–тихо. Повечето маси бяха заети и разговорите наоколо бяха достатъчно шумни, за да ни осигуряват добро прикритие.

— Дори не знам откъде да започна. Може би с един въпрос. Познаваш ли някой си Виктор? Не му знам фамилията, но…

— Карков. Виктор Карков. Наполовина руснак, наполовина японец. Бивш полковник от Спецназ. Руските подразделения за специални операции. Пристигнал е в Токио преди малко повече от година. Клановете на якудза още не могат да се възстановят от шока. Освен ако не греша, естествено, и ти не говориш за друг Виктор.

Знаех, че Тацу гледа да е в час с тези неща, но въпреки това не бях очаквал да разполага с толкова информация.

— Не, същият е.

— И си се забъркал с този човек?! — почти успя да овладее неодобрението си той. Обаче усещах, че съм го заинтригувал.

— Е, „забъркал“ може би е прекалено силна дума.

— Аха. Ти как би се изразил?

Отново надигнах халбата, за да имам време да помисля. Осъзнах, че е трябвало да се подготвя по–добре преди да се срещна с него. Да импровизираш с Тацу си беше опасно.

— Той ме… постави в трудно положение.

Тацу мълчеше. Знаех, че така се опитва да ме накара да се разприказвам, и трябваше да устоя на импулсивното си желание просто да продължа да говоря.

— Виж какво ще те попитам — казах аз. — Ще имаш ли някакви възражения, ако на Виктор му се наложи, да речем, преждевременно да се пенсионира?

Той сви рамене.

— Светът ще е по–добър без него. От друга страна, винаги има още като Виктор.

Едва не пуснах последните му думи покрай ухото си, но нещо не се връзваше. Не познавах по–хладнокръвно рационален играч, но Тацу все пак беше японец, а японците по природа са подозрителни и дори враждебни към всякаква чуждестранна намеса. По време на шогуната Токугава бяха затворили страната за двеста и петдесет години и я бяха отворили чак когато черните кораби на адмирал Пери не им бяха оставили друг избор. Затова дори разумен човек като Тацу едва ли можеше да е равнодушен към присъствието на тип като Виктор Карков в Токио.

Отново отпих от бирата си умишлено небрежно.

— Щом казваш. Тъй де, чужденец се появява в Токио и измества местните гангстери. Просто ми се струва… смущаващо. Но… добре.

Последва дълго мълчание. Ако си мислеше, че така ще ме накара да се разприказвам, Тацу се заблуждаваше. Макгроу много го биваше в тези неща и беше обучил и мен.

— Е, не бих го нарекъл смущаващо — накрая отвърна той. — Обаче… една чуждестранна престъпна организация наистина представлява разузнавателно предизвикателство. И културно. Якудза винаги е била лошата част на японското общество, но въпреки това е част от него. Има много негласни закони. А Виктор, изглежда, не признава доста от тях.

Това беше дребна отстъпка, но все пак отстъпка. Тук имаше място за съвместни действия. Само че не знаех до каква степен.

— За какви закони говорим? — попитах аз.

— За публичното насилие. За оставяне на обезобразени трупове на врагове на улицата като послание например. Якудза се въздържа от такава тактика от уважение към обществената хармония. За Виктор самото нарушаване на обществената хармония е оръжие.

Думата, която използва за „обществена хармония“, беше ва — типична концепция в японската култура. Ва означава поставяне на обществените над личните потребности, върховенство на мирното единство и съгласие. Нарушаването на ва изисква някакво наказание — при това доста строго. Зачудих се дали Тацу не намекваше за нуждата от такава реакция.

— Бих искал да науча повече за него — казах аз.

— Например?

— Е, всичко каквото знаеш.

Той ме погледна с изражение, което можеше да се преведе като „Това ли е най–доброто, на което си способен?“.

Да, Тацу нямаше да ми разкрие какво знае, докато аз не му разкрия какво искам. Не можех да го обвинявам. И аз щях да постъпя по същия начин.

— Ще бъда откровен с теб — заявих аз. — Обаче трябва да съм наясно с границите на действие.

— На първо място, да се ограничиш с Виктор. Никакви други преждевременни пенсионирания, нали така?

Тоест не биваше да има цивилни жертви. Никакви грешки.

— А ако се наложи да се пенсионира още някой от неговата организация?

Той кимна с малко пресилена сериозност.

— Е, случват се такива неща, струва ми се. Смяна на персонала. Едновременно напускане. Според теб кой друг може също да се пенсионира?

— Познаваш ли неговия помощник Олег?

— Олег Тактаров.

— Ясно, значи го познаваш.

— И той е бивш спецназовец като самия Виктор. Двамата са участвали в съветската инвазия в Афганистан преди три години. Операция „Щорм–333“, така се казваше, струва ми се. Няколкостотин бойци от съветските спецчасти, преоблечени в афганистанска военна униформа, щурмували двореца, убили президента и двеста души от личната му гвардия и после поставили начело на страната свой човек. Впечатляваща операция.

— Оттогава обаче нещата не вървят толкова гладко.

— Вярно, но геополитическите проблеми, с които Русия се сблъсква в Афганистан, надали са по вина на хора като Виктор и Олег. Също както за изхода от войната на Америка във Виетнам не са виновни хора като теб.

Кимнах в знак на съгласие.

— И какво правят сега в Япония?

— Много се надявах, че ти ще можеш да ми кажеш.

— Не знаеш ли?

Тацу отпи глътка бира.

— Тези руснаци не са като нашата якудза. Нямат редовно работно време. Нямат визитки. Държат се по–скоро като спецназовци, каквито са били, отколкото като престъпници, каквито са станали. Все пак имам известна информация. Повечето от която — очевидна.

— Изглежда са приклещили в ъгъла бизнеса с поръчкови убийства.

Той ме погледна. Изтекоха няколко секунди и си помислих, че ще ме попита откъде знам. Тацу обаче просто отвърна:

— Това е очевидната част.

Той не криеше разочарованието си, че не му отговарям с адекватна информация.

— Добре, ясно. Но защо? Дали просто са се възползвали от случайна възможност да сложат ръка върху този бизнес? И откъде получават разузнавателните си сведения?

Тацу кимна.

— Това вече е неочевидната част.

— Значи не знаеш.

— Не.

— Доколкото разбрах, когато са пристигнали в Токио, те са срещнали известна съпротива. Която са смазали горе–долу със същата лекота, с каквато явно са превзели президентския дворец в Кабул. Да, добре, те са опитни и безпощадни. Само че такава операция изисква точна информация.

— Разбира се.

— Мамка му. Наистина се надявах, че ще знаеш.

— Успях да науча някои неща за началото. И други за настоящето. Но съединителната тъкан засега ми убягва.

— Тогава едва ли знаеш точно колко е голяма неговата организация.

— Не разполагам с конкретни цифри. Виктор и Олег, разбира се, но под тяхно ръководство са само неколцина тукашни гангстери. Тяхната сила са военният опит, безпощадността и естествено, изключително точните разузнавателни сведения.

Кимнах.

— Това отговаря на моята преценка.

Тацу се намръщи.

— Кажи ми как си се забъркал с тези хора или както там предпочиташ да се изразяваш?

Явно беше прекалено да се надявам, че няма да се върне на тази тема.

Отпих глътка бира.

— Възложиха ми една поръчка. С негласното обещание да ме убият, ако не я изпълня.

— Това ли те доведе пак в Япония? Къде беше през тези десет години?

— Дълга история, която в момента няма значение. Пак бях на война. Омръзна ми. Върнах се тук с надеждата за нещо по–добро. Един стар приятел ме запозна с Виктор и после нещата се сговниха.

Той кимна замислен над думите ми.

— Какво ще правиш?

— Ти какво смяташ, че ще правя?

— Ще ликвидираш източника на проблема.

— Толкова ли съм очевиден?

Тацу изсумтя.

— Можеш ли да се добереш до него?

— Трудно. Засега. Но ако оголя фланга му…

— Олег.

— Точно така.

— Щом си се запознал с Виктор наскоро, ако с Олег се случи нещо, той ще тръгне срещу теб. Едва ли искаш такава битка.

— Да, вече се досетих. И си прав, предпочитам да атакувам Виктор откъм сляпата му страна. Нали разбираш, така, че изобщо да няма битка.

— Той не е лесна мишена. Става дума за бивш спецназовец. Как ще го направиш?

— Зависи от разузнавателните сведения, с които разполагам. Всичко, което знам в момента, не ми предлага никакви възможности и най–добрата тактика е да отслабя защитата му. И после да нанеса удара.

— Да елиминираш най–добрия боец на полковника.

— Да, и така да принудя полковника сам да влезе в боя.

Тацу отпи от бирата си.

— Предполагам, че ще мога да ти осигуря оперативна информация за Олег. Обаче този твой план… не е ли по–разумно просто да се откажеш? Да напуснеш Токио? Вече си го правил.

Сигурно трябваше да обърна внимание, че първо Миямото, а сега и Тацу — и двамата интелигентни, хитри играчи, по–възрастни и опитни от мен — ми дават един и същи съвет.

— Не е толкова просто — отвърнах аз.

— Защо не ми обясниш?

— Един мой… познат също е замесен и има голяма вероятност Виктор да му отмъсти, ако изчезна.

— Това трябва да е човекът, който те е запознал с него.

Погледнах го, не за пръв път ужасен от изключителния му инстинкт.

— Защо смяташ така?

— Е, ти нямаш много приятели.

— Много ти благодаря.

— И ако се отнасяше за мен, щеше да ми кажеш.

Кимнах.

— Можеш да разчиташ на това. Винаги.

Той изсумтя в знак на благодарност.

— На последната ни среща ти спомена, че излизаш с някаква жена. Но предполагам, че едва ли още е в живота ти.

Говореше за Саяка. Трябваше да положа усилия, за да не допусна онази кутия да се отвори.

— Защо? — Нямах намерение да го питам, просто ми се изплъзна.

— Защото може да си се върнал заради нея. Само че… десет години са много време.

— Тя вече не е тук.

Онова, което трябва да беше видял в очите ми или доловил в гласа ми, явно му показа, че не бива да ме разпитва повече.

— Е, ако използвам простия принцип на елиминирането и близостта, предполагам, че някой те е запознал с Виктор. Сигурно човек, когото познаваш достатъчно добре, че да те е грижа за него. И Виктор използва този човек като поръчител за заем.

Кимнах малко огорчен, че с такава лекота е успял да се досети за всичко. Бях си мислил, че няма да е толкова прозрачно.

— Това е горе–долу всичко.

Известно време помълчахме, като отпивахме от бирата си. Опитах се да си представя за какво си мисли Тацу. Още колко информация ще измъкне от мен. И до каква степен ще ми помогне.

— Какво още знаеш за Виктор? — накрая попитах аз.

Той остави халбата си и потърка брадичка.

— Врагът на врага ми е мой приятел. Мнозина от якудза са готови да споделят с властите каквото знаят за Виктор с надеждата, че така ще ни дадат възможност да им помогнем. Част от тази информация ми позволи да потвърдя други подробности. За всичко останало имам само догадки.

— Ще се радвам да чуя всичко.

— Добре. Според мен майката на Виктор е японка и е прекарал детството си тук.

— Да, явно е от смесен брак. Нещо друго?

— Разбира се. Първо, той знае японски.

— Обаче говори с руски акцент.

— Сигурен съм, че Виктор няма желание да се прави на японец. Даже някога да е имал, надеждите му бързо са били угасени.

— Какво искаш да кажеш?

— Като малък е бил изоставен и са го отгледали чужди хора. Тормозили са го, задето е мелез. Не е толкова трудно да си представиш, че той се стреми да се дистанцира от травмата. Да си създаде нова, руска идентичност, да се изолира от омразната част от своя произход.

Тацу използва за „мелез“ японската дума айноко. Очевидно влагаше в нея неутрален смисъл — просто цитираше как са наричали Виктор хората, които са го тормозили. Но макар и след толкова много години, самото й произнасяне ми беше омразно. Нали и на мен ми бяха викали така.

— Какво знаеш за детството му?

— Ако не го бъркам с някой друг, на петгодишна възраст са го изоставили пред едно токийско сиропиталище. В ръцете си държал писмо. В сиропиталището още го пазят.

— И какво е пишело в него?

— Ръкописно обяснение на японски от изтерзана майка, която повече не можела да се грижи за детето си.

— И просто го е… изоставила там, така ли?

— Очевидно. Момченцето твърдяло, че щяла да се върне ей сега, че му казала да чака там с писмото, докато тя отиде до магазина за храна. И продължавало да вярва в това чак до тийнейджърска възраст. Смятало, че с майка му се е случило нещо — че се е изгубила или че са я издебнали и нападнали, но ще се върне за него. Тогавашната директорка на сиропиталището е много стара и отдавна е пенсионерка, но разговарях с нея. Тя ми разказа, че момчето се взирало през прозореца към улицата, където го оставила майка му. Всеки ден. Когато и да останело без надзор, отивало до прозореца, притискало длани към стъклото и гледало навън.

Спомних си как самият аз, осемгодишен, месеци наред ридаех нощ след нощ, давейки се в океан от мъка, смут и скръб след смъртта на баща ми.

— Това е… ужасно — успях да произнеса.

— Да.

— А бащата?

— Неизвестен. Виктор твърдял, че баща му е руски генерал, и вярвал, че той ще дойде в сиропиталището да го вземе.

— Руски генерал ли? Възможно ли е?

— Не. Ако не го бъркам с някой друг, Виктор е роден около хиляда деветстотин и четирийсета. По онова време отношенията между императорска Япония и Съветския съюз са били враждебни. Само няколко години преди това сме водили необявена гранична война в Манджурия, в която Япония решително е била отблъсната. Тук не е имало съветски генерали.

— Възможно ли е майка му да е била в чужбина?

Тацу сви рамене.

— Според мен вероятността една японка, толкова бедна, че е трябвало да изостави детето си, да е била в Съветския съюз, там да е забременяла от съветски генерал и после да се е върнала в Япония, е толкова нищожна, че не си струва да се взима предвид.

— Тогава? Просто го е излъгала, така ли? Виктор има славянски черти, определено.

Тацу се наведе напред.

— Как ти се струва той? Питам за личната ти преценка.

Бавно въздъхнах.

— Той е… малко като природна сила. — Разказах му за Кобаяши.

Когато свърших, лицето му беше мрачно.

— Наскоро от река Сумида извадиха мъжки труп. Лицето му беше смазано до неузнаваемост и по тялото му имаше многобройни рани от нож.

— Трябва да е Кобаяши.

— Масахиру Кобаяши е боец от Гокумацу–гуми. Твърдиш, че е работел за Виктор, така ли?

— Виктор каза, че в Гокумацу–гуми станала някаква издънка и той му давал втори шанс. Това говори ли ти нещо?

— За пръв път чувам.

С което не отговаряше точно на въпроса ми, но и двамата внимавахме каква информация разкриваме.

— Е, ако имате стоматологичния картон на Кобаяши, сигурно ще можете да разпознаете трупа, който сте извадили от реката — казах аз. — Това е работа на Виктор.

— Предполагам, че е безсмислено да те моля да дадеш свидетелски показания за убийство? Кейсацучо може да ти осигури закрила и…

Поклатих глава.

— Така няма да постигнем нищо, Тацу. Нужен ни е друг план.

Той кимна.

— Добре. Бях длъжен да опитам, разбира се.

— Разбира се.

Отново се умълчахме, после аз предложих:

— Дай да се върнем отначало. Той има славянски черти. Или поне лицето му не е съвсем японско. Смяташ ли, че тази работа с руския генерал е негова измислица?

Тацу надигна халбата си.

— Възможно е. Но предполагам, че в основата й лежи нещо, което му е разказвала майка му.

— Че баща му е велик генерал.

— Да. За да има с какво да се гордее. Вместо ужасната истина.

— Че баща му е никой ли?

— Може би. Но защо точно руски генерал? Защо не лекар, учен или музикант? Всяка една от тези, а и от много други професии е щяла да накара детето да се гордее с баща си. А и са много по–правдоподобни от историята, в която е вярвало момчето.

Опитах се да разбера какво иска да каже, но не успях.

Тацу ме погледна с онова свое типично изражение, с което сякаш ме укоряваше: „Защо трябва да ти обяснявам всяка своя дума?!“.

— Хората понякога си фантазират. Но по–често преувеличават. Взимат някаква истина и я доразвиват с лъжи.

— Значи… руски войник, а не генерал, така ли?

— Може би.

— Нали каза, че по онова време тук не е имало руски войници?

— Казах, че не е имало руски генерали.

— Имало ли е руски войници? През Втората световна война ли?

— Оказа се, че е имало.

Отпуснах се назад впечатлен, както винаги.

— Поразровил си се.

— Разбира се. През хиляда деветстотин трийсет и осма и трийсет и девета година на манджурската граница се водят няколко по–значителни сражения. Нашата императорска армия пленява много руски войници. Някои от тях са пратени на архипелага. Повечето не издържат пътуването. Оцеляват неколцина. Един от тях успява да избяга.

Последва мълчание.

— Бащата на Виктор ли? — накрая не се стърпях аз.

— Така смятам. През войната са унищожени много архивни документи. Но има данни за пленен съветски пехотинец, Алексей Гавриков, когото отвеждат в Япония и след това е в неизвестност.

— Как така в неизвестност?

— Според мене това е евфемизъм за „избягал“.

— И среща майката на Виктор и?…

— И я изнасилва.

— По дяволите. Но… Не знам, Тацу. Човекът избягва, добре, обаче после ще му е адски трудно, не смяташ ли? Бял беглец във военновременна Япония?! Къде ще се крие? Какво ще яде?

— Пращат го в лагер в префектура Аичи. Наоколо има множество малки ферми. Гавриков избягва през лятото, когато времето е хубаво. С малко късмет, като се придвижва само нощем, никой няма да го забележи. И ще намери какво да яде.

Опитах се да си го представя.

— Вмъква се в отдалечена сграда в някоя ферма. И докато е там и търси храна или къде да пренощува…

— … го сварва една селска девойка. Той я сграбчва. Може би се кани да я убие, но вижда, че се е вцепенила от страх и няма да го издаде с викове. И вместо това я обезчестява. Когато са на война, мъжете вършат такива неща. Че и по–страшни.

— И не само на война.

— Вярно. Тя може би веднага съобщава на родителите си. А може би не. Така или иначе, разбира, че е бременна. По някаква причина не може или не иска да прекъсне бременността. Родителите й не вярват на нейното обяснение. Прогонват я. Може да се е добрала до Токио, където да е работила каквото намери, за да оцелее и да храни бебето си.

— Проституция?

Селско момиче във военновременно Токио? Нима е имала други възможности?

— И все пак. Това са само догадки.

— Нали ти казах. Успях да потвърдя някои неща. Но да, това се е случило толкова отдавна и в такива бурни времена, че фактите няма как да бъдат проверени.

— Е, какво още си успял да потвърдиш?

— В писмото, което държало момченцето, пишело, че се казва Хикару Ямада. В архива на миграционната служба има информация за човек с такова име, който заминал за Русия на осемнайсетгодишна възраст. Няма данни да се е върнал. Предполагам, че Виктор е заминал да търси там баща си, съветския генерал. Глупави фантасмагории, само че дълбоко запечатани в травматизираната му душа. Едва ли е имало откъде да започне търсенето си. А и истинският му баща едва ли е оцелял през войната.

— И после?

— Постъпил е в съветската армия, естествено.

— По бащините си стъпки.

— И сигурно съзнателно или несъзнателно си е фантазирал, че баща му ще научи за подвизите му и ще го потърси. Което не се е случило, разбира се. Обаче Виктор явно се е отличил, може би в секретни операции в Африка и Югоизточна Азия. Не е невъзможно пътищата ни да са се пресичали във Виетнам.

— Светът е малък.

— Вярно. Каквито и да са подвизите му, явно са достатъчни, за да го изберат в авангарда на съветската инвазия в Афганистан през седемдесет и девета. И две години по–късно пристига тук.

— Този тип наистина те е уплашил.

— А теб не е ли? След онова, което си го видял да прави с Кобаяши?!

— Да. Но не е само това, нали?

Тацу кимна.

— Както си забелязал, той разполага с точна разузнавателна информация. Това е проблем, понеже му позволява да действа изключително ефикасно, разбира се. Но също ми показва, че Виктор има могъщи съюзници, най–вероятно в правителството. И не успях да открия кой, как и защо.

— Затова имаш нужда от моята помощ.

— Точно така.

— Честно казано, Тацу, предпочитам да го ликвидирам, отколкото да го разпитвам.

— Напълно те разбирам. Но едното може да доведе до другото.

Това беше вярно. И Тацу можеше да ме притисне много по–настоятелно. Нямаше да е справедливо да не направя и аз известни отстъпки.

— Добре. Аз също ще проверя някои следи. Ще се опитам да науча повече. Ще ми помогнеш ли с Олег?

Последва мълчание, докато обмисляше молбата ми.

— Ще ти помогна — накрая отвърна той. — Но трябва да действаш много внимателно, нали разбираш? Това е като отстраняване на злокачествен тумор. Не бива да нараниш околните тъкани.

Допих бирата си и оставих халбата на масата.

— Ти само ми кажи къде да намеря тумора. И аз ще го отстраня.

9

На другата сутрин позвъних на Олег.

Пак нямаше нищо за Сугихара. И това отново ме изпълни с облекчение. Понеже в момента очаквах да получа информация за самия Олег.

Напуснах хотела в Икебукуро и намерих друг в Шибуя. Не се безпокоях особено, че Виктор ще ме проследи, но винаги е по–добре да си в движение, отколкото да се превърнеш в неподвижна мишена. А и смяната на хотелите не ме затрудняваше. Нямах много багаж. Всъщност имах само един сак.

Представих си срещата ни с Мария в биишики бара на Миямото. И си спомних нейните забележки за взетия ми под наем смокинг, както и очевидното неодобрение, с което Куросава оглеждаше облеклото ми. Излизането на скъпо заведение беше повод да се представя в по–добра светлина, затова реших да отида на пазар.

Взех метрото до „Мицукоши“ в Гинза, най–стария и престижен универсален магазин в Токио, който отвътре имаше застрашителен вид. Всички изложени стоки изглеждаха много по–качествени от онова, което дотогава си бях купувал, и клиентите, които ги разглеждаха, носеха също толкова качествени дрехи — определено по–качествени от моите. Те ме зяпаха, когато минавах край тях, мръщеха се на изпомачканата ми риза, изтърканите ми дънки и износените ми обувки, и за миг ми се прииска да си тръгна. После обаче видях указателна табела за отдела за мъжко облекло на шестия етаж, казах си „Какво пък, по дяволите?“ и се насочих към ескалатора.

Шестият етаж се оказа огромен и за щастие, пуст в сравнение с долния. Започнах да разглеждам, като се чувствах странно глупав и безпомощен.

Един мъж с костюм на тънки райета и бадж, представящ го като „Служител Ито“, трябва да беше забелязал смущението ми, защото се приближи и с изключителна любезност ме попита:

— Уважаеми посетителю, бих ли могъл да ви помогна с нещо?

— Да — отвърнах аз. — Благодаря. — Обаче не знаех как да продължа.

— Нещо… конкретно ли търсите?

— Ъъъ… — Какво всъщност търсех, по дяволите?

— Довечера имам среща. С жена. В скъп бар. И си мислех…

Нещо подходящо за случая ли?

Стори ми се толкова ясно, след като вече го беше казал.

— Да, точно така.

— Нещо официално ли имате предвид? Или по–небрежно?

„Официално“ не означаваше смокинг, нали? Защото сватбата беше официален прием и всички носеха смокинги. Но в този контекст трябва да означаваше просто костюм и вратовръзка. Нямаше ли да е прекалено? Сигурно. А какви бяха правилата за небрежното облекло?

Той отново усети, че се затруднявам, и ми даде нужното разяснение:

— Костюм и вратовръзка? Или пък неофициален панталон и хубава риза?

— Точно така. Разбира се. Може би по–скоро… неофициален панталон. И хубава риза. — И в изблик на вдъхновение прибавих: — Тя е италианка. Предполагам, че харесва италианската мода.

Последните ми думи го накараха да се засмее, но не грубо.

— Всеки харесва италианската мода. Това определено е добър избор.

След час напуснах магазина облечен с антрацитночерен габардинен панталон, светлосив кашмирено–копринен пуловер с остро деколте, кафяв велурен колан и кафяви велурени обувки с умерено дебел борд, за да се постигнел нужният баланс с панталона и пуловера. Терминологията дължах на Служителя Ито, а дрехите бяха на Брунело Кучинели, нов италиански дизайнер, който според уверенията на Ито бил последният писък на модата в Милано и скоро щял да завладее целия свят. Бях решил, че е добре да свиквам с новата си външност, затова помолих служителя да прибере старите ми дрехи в торба, с която сега излязох на улицата. Забелязах, че хората ме заглеждат по друг начин, и се почувствах неловко. Добре ли изглеждах? Или имах фалшив вид?

Заключих, че сигурно изглеждам добре. Обикновеният човек нямаше как да долови фалша, нали така? Ако не друго, новите дрехи щяха да са полезен експеримент. В джунглата използвахме различни камуфлажни униформи и боя за лице в зависимост от фона, с който искахме да се слеем. Ако не си успял да се слееш с фона в джунглата, все едно си нарисувал върху себе си огромна оранжева мишена. Но дали в града важеше същото? Бях отишъл на онази сватба, като си мислех, че за прикритие ми трябва само смокинг, и Мария ме беше разобличила. Следващия път можеше да е някой по–злонамерен. Което означаваше, че имам много да уча.

Затова през следващите няколко часа обикалях бижутерии, антикварни магазини и художествени галерии. Разигравах театър — преструвах се, че съм израснал богат и разглезен в Широканедай, скъп квартал в центъра на Токио, единствен син на родители, произхождащи от самурайски род, и наследник на богатство, натрупано от търговия с кимона. Водех безделнически живот и днес бях излязъл на пазар за дрънкулки. Опитвах се не само да си го представям, а и наистина да го почувствам, както ме беше учил Макгроу.

И проклет да съм, ако не се получи. Хора, които иначе нямаше да ме вземат сериозно, ми се умилкваха, сякаш действително вярваха, че ще си тръгна от магазина им с брошка за един милион йени или антикварен лакиран скрин. Вярваха, понеже вярвах самият аз. Разбира се, помагаше ми и Брунело Кучинели. Явно разковничето се криеше в това едновременно да имаш вид и да го чувстваш. И да съзнаваш, че видът и чувството не са съвсем отделни категории. А че по–скоро взаимно се подсилват.

Когато се прибрах в хотела, слънцето вече залязваше и аз бях много по–самоуверен относно новия си външен вид. Взех душ, пак си облякох новите дрехи и отидох пеш до Минами Аояма. Беше прохладно и ветровито и при мисълта, че имам среща с Мария в бар, сърцето ми се разтуптяваше изненадващо силно.

По средата на пътя се сетих, че съм забравил да позвъня на Олег. Добре де, нямаше проблем, не се бях забавил чак толкова много. Намерих уличен телефон и му се обадих.

— Закъсня — вместо поздрав каза той.

— Имаш ли нещо за мен?

— Ходи ли в магазин за домашни потреби?

— Ти недей се грижи в какви магазини съм ходил. Това е моя работа. Твоята е информацията.

— Имам информация, задник такъв. И за твое добро се надявам да си ходил в магазин.

Мамка му.

— Каква информация?

— Тая вечер човекът ще се среща с едни хора. В модерен хостес клуб в Гинза. Имаш ли молив?

„Мамка му“ — пак си помислих аз.

— Не ми трябва молив. Къде? Кога? Какви са подробностите?

— Клубът се казва „Мунглоу“. Идеално място. Петият етаж. Много хостеси. Различни зали. Човекът ще ходи там с едни много важни хора. Ти отиваш, приказваш с готина хостеса, чакаш, човекът излиза да пикае, ти влизаш след него, свършваш, тръгваш по стълбището. Лесна работа. Не може да пропуснеш.

— Кога ще е там?

— В седем.

Разбира се. Когато аз трябваше да съм в бара с Мария.

— Надали ще успея да стигна точно в седем обаче…

— Не бъди глупак. Не може да го свършиш пред готина хостеса. Ще го свършиш в тоалетна. А кой знае кога човекът отива в тоалетна? Трябва да си в клуба и да чакаш.

Наистина започвах да изпитвам антипатия към този тип.

— Разбрах. Ще отида колкото може по–бързо.

— Какво правиш, ебати? Да нямаш среща?

За миг се вцепених. После осъзнах, че Олег налучква.

— Да, имам среща с готина мадама и затова си взимам почивен ден. Сериозно ли питаш?

— Ето ти информацията, която искаше. Каза, че имаш нужда от информация. Не се издънвай, глупако. Тая вечер трябва да се погрижиш за човека. Иначе някой ще се погрижи за теб.

Той затвори.

За момент останах там, като се чудех какво да правя, по дяволите.

Мария вече трябваше да е тръгнала от музея. Нямаше как да се свържа с нея. И какво сега, просто да я зарежа заради вероятността да успея да очистя мъжа й в някакъв хостес бар ли? Ами ако отидех в „Мунглоу“, но не ми се удадеше възможност? Щях да прецакам по–обещаващата в дългосрочен план игра — разработването на Мария като източник на информация, шанса да измъкна от нея повече сведения за съпруга й. Програмата му. Къде отсяда, когато посещава избирателите си в Яманаши.

Мамка му, всичко това бяха само оправдания. Истинският проблем беше, че си я представях как седи сама в бара, докато аз дебна и може би убивам мъжа й. Сигурно щеше да чака около час и накрая да се откаже, да се прибере вкъщи, чудейки се къде е той… а след полунощ неколцина полицаи щяха да почукат на вратата и да й съобщят страшната новина.

Не можех. Не исках. И нямаше да го направя.

Какво обаче щях да правя?

Държиш се глупаво. Не се обвързвай емоционално. Като че ли преди не си убивал женени мъже! И сега е същото. Просто престани с тези глупости, иди в „Мунглоу“ и си свърши работата.

Опитах се да се справя, но без успех. Явно не можех да престана с тези глупости.

Трябва. Няма как да вършиш тази работа и да се поддаваш на чувства.

Да де. Нали тъкмо това беше проблемът.

По дяволите. Щях да отида в проклетия бар и да си изкарам страхотно с нея. Едва ли щеше да е много трудно. И на другата сутрин щях да се обадя на Олег и да му кажа, че просто не се е получило. Че съм бил в „Мунглоу“, обаче Сугихара е имал охрана, която го е придружавала дори в тоалетната. И не ми се е удала възможност. Какво можеше да възрази на това?

Някой техен човек те е видял на сватбата. Ами ако сега е в „Мунглоу“ и каже, че изобщо не си се мяркал?

И какво от това? Може да съм бил дегизиран. Техният човек може да не ме е видял. Няма как да докажеш отрицателно твърдение.

Той ще каже, че Виктор иска да те види. Че трябва да отидеш там.

Да, имаше такава вероятност. Само че нямаше да отида. Следващия път, когато видех когото и да е от тях, щеше да е отзад.

А Миямото?

Мамка му, основателен въпрос. Аз не рискувах само собствения си живот. А излагах на опасност и него.

Но най–добрият начин да защитя Миямото не беше да спечеля доверието на Виктор. А да го ликвидирам. И то бързо.

Позвъних на Тацу и успях да го заваря в службата му.

— Още няма нищо особено — каза той. — Но попаднах на… някои потенциално полезни подробности. С малко късмет, до утре ще разполагам с нещо за теб.

— Мога да използвам каквото си открил. Малко ми е напечено.

— Ясно. А ти? Успя ли да разработиш някоя от онези връзки?

— В момента действам по една от тях. До утре би трябвало да науча повече. Ще ти се обадя. — Затворих.

Отидох пеш до храма Дзенкоджи в Омотесандо, късче от някогашна Япония, отстояващо мястото си от нахлуващото блато от модерност. Над извития покрив тъкмо изгряваше почти пълната луна и студената й светлина се отразяваше в плочките. Застанах пред кадилницата и за миг затворих очи. Остатъчният аромат на тамян ме поуспокои.

Замислих се за майка си, която се беше опитала да ме възпита като католик и така само успя да насади в мен известни угризения, без които спокойно можех да мина. Тя искаше да стана дипломат или сенатор и се примири с решението ми да постъпя в армията едва след като реши, че това ще е трамплин към нещо по–добро. Само че аз така и не се заех с нищо друго. Напуснах армията, но продължих да убивам.

Всичко е наред. Нормално е да те привлича нещо, за което те бива. Да ти харесва. Ти не си по–различен от другите хора.

Не вярвах в това. Но нищо не можех да направя.

Лудия Джейк обичаше войната. Обичаше убиването. И спокойно приемаше факта, че няма връщане назад. Помня, че веднъж ми каза: „За нас няма дом, Джон. Не и след онова, което направихме“.

Сигурно имаше право. Може би проблемът не беше, че съм убиец. А че отказвам да приема последиците от това. Че искам и двете неща — да съм стъпил с единия крак в мрака, а с другия на светло.

Случилото се със Саяка трябваше да ми покаже, че такова разкрачено състояние не е възможно. А ето че сега отивах на среща с жена, която харесвах, жена, която ме привличаше, докато, ако бях с всичкия си, сигурно в момента щях да се насочвам към Гинза, за да очистя мъжа й.

Но може би тъкмо затова щях да се срещна с нея. Защото знаех, че ако го направя, ще ми е още по–трудно да убия Сугихара.

Ето какво ме тормозеше. Струваше ми се немислимо да се отплатя за нейната добрина и за лекия и флирт, като ликвидирам съпруга й, бащата на мъртвото й дете, и я лиша от онова, което е останало от семейството й, от душевния й покой, от целия й свят. Бяха убили собствения ми баща, когато бях на осем. Нямаше да стана оръдие на подобна трагедия за нея. Нямаше да го направя.

Нямаше да убия Сугихара. Щях да убия Олег и после Виктор. Миямото щеше да ми плати за тази услуга. И след това щях да реша как да я карам нататък. Днес щях да се срещна с жена, към която проявявах интерес. И щях да се опитам да получа по–добра представа за характера на нейния интерес към мене.

Тя е омъжена, нали знаеш.

Това ме накара да се изсмея. След като допреди малко се бях колебал дали да убия мъжа й, любовната връзка с нея ми се струваше морално чиста.

Постъпваш като глупак. Не може да не го разбираш.

Реших, че не ми дреме. Което, естествено, само по себе си беше симптом и причина за глупостта ми.

Върнах се на „Аояма–дори“ и пресякох от отсрещната страна, където започваше „Минами Аояма“. След няколко минути открих пряката, която търсех — сумрачна улица с жилищни сгради. Петдесет метра нататък видях отляво стара, тясна къща с портик, носен от два грубо издялани дървени стълба и осветен от два аплика. На прозорчето на вратата имаше дискретна табела с надпис „Радио“. Тъкмо минаваше шест и аз се зачудих дали Мария вече е там. Самата мисъл накара сърцето ми да се разтупти по–силно. Пооправих си пуловера и влязох.

Първото нещо, което ме порази, беше колко е тихо. Не точно безшумно — а приглушено, сякаш тишината по–скоро присъстваше, отколкото отсъстваше. От невидими тонколони се носеше непозната ми джаз мелодия, която се сливаше с приглушеността и в същото време я подчертаваше.

Вляво пред мен имаше дълъг, меко лъщящ дървен бар. Зад него стоеше елегантен мъж, горе–долу на моята възраст, със смокинг, раирана вратовръзка и тъмносиня жилетка.

— Ирасишимасе — с поклон ме поздрави той.

Огледах се наоколо. Заведението беше разкошно.

Безупречно. Зад мъжа имаше полирани дървени лавици, отрупани с шишета, декантери и изящни чаши. Стените и таванът бяха боядисани в мастиленосиньо и на този фон изпъкваха дървените греди. Забелязах, че осветлението не е директно — множество малки лампи, вградени в лавиците и в самия бар. Това създаваше интимна атмосфера, почти като в храм.

— Конбан уа — отговорих аз и също се поклоних. — Нали може да седна? — Странен въпрос, осъзнах, но там беше толкова красиво, че ми се стори грехота да не попитам.

Мъжът се усмихна.

— Където пожелаете. Отворих преди няколко минути и вие сте първият клиент за днес.

Имаше няколко маси, но кой знае защо имах чувството, че ще е грубо да се отдалеча и да седна на която и да е от тях. Затова се настаних в отсрещния край на бара.

— Аз… очаквам една приятелка.

— Разбира се. Да ви предложа ли нещо дотогава?

Отново се озърнах наоколо и импулсивно казах:

— Красиво е.

Щеше да е малко неучтиво човекът да ми благодари, тъй като така щеше да покаже, че е съгласен с мен, все едно в Америка да отговориш „Да, знам“ на комплимент. Вместо това той просто се поклони.

— Казвам се Фудживара — съобщих японското си име, защото ми се струваше редно да се представя.

Мъжът отново се поклони.

— Одзаки.

— Ваше ли е заведението, Одзаки–масутаа?

— Да. Скоро ще празнуваме десетгодишния му юбилей.

Трябваше да е по–възрастен, отколкото изглеждаше. Или да е бил необичайно млад, когато е открил бара.

— Един мой приятел ми препоръча да дойда тук. Той ми каза, че сте създали заведението в съответствие с биишики. Виждам, че не е преувеличавал.

Мъжът се поклони.

— А вашият приятел е?…

Поколебах се за миг, но реших, че няма нищо лошо, ако му кажа.

— Миямото.

— А, да, Миямото–сан. Той е наш редовен клиент още от самото начало. И е голям любител на гимлет.

Страхотно, значи Миямото беше редовен клиент. Дано не се изтърсеше тая вечер. Защото не знаех какво ще му обяснявам. Или пък ако Одзаки му споменеше, че някой си Фудживара е идвал с изумително красива италианка. Е, просто можех да му кажа, че съм използвал Мария, за да се доближа до мъжа й, но се надявах да не се стига дотам. Тази мисъл кой знае защо ме смущаваше. Може би понеже не исках Миямото да ме види като способен на такава хладнокръвна пресметливост. Самият аз не исках да се видя способен на такова нещо.

— Гимлет ли? — Не биваше да се преструвам, пък и сигурно нямаше да стигна далече, затова прибавих: — Не съм голям познавач на коктейлите. Малко разбирам от скоч и толкова.

— Е, всъщност няма какво толкова да му се разбира. Коктейлите са като играта го. Правилата са прости. Труден е майсторлъкът. Гимлетът например е само джин с пресен сок от лайм.

Не бях сигурен кога ще дойде Мария. И изведнъж — дали изобщо ще дойде. Закъсняваше само няколко минути, можеше да се е задържала на работа. Но можеше и да се е отказала. Беше ми се сторила малко неуверена, когато я поканих.

Е, щом закъсняваше, тя едва ли щеше да има нещо против, ако си поръчам коктейл, докато я чакам. А ако се беше отказала, поне щях да удавя мъката си.

— Звучи идеално. Бих искал един гимлет.

Той се поклони и през следващите няколко минути го наблюдавах как изпълнява очевидно грижливо обмислен и дълго упражняван ритуал. Първо уви резенче лайм в бяла кърпа и го изцеди в шейкъра. След това наля точна мярка джин и добави няколко кубчета прозрачен лед. Накрая хвана шейкъра с върховете на пръстите си и започна да го върти само с китки, като притискаше лакти към тялото си. Личеше си влиянието на садо, както ми беше разказвал Миямото.

Когато свърши, Одзаки изсипа бистрата течност, увенчана с фина пяна от разбиването, в изящно гравирана коктейлна чаша. Сложи я върху подложка и уверено я постави под една от лампите, която я освети като произведение на изкуството.

Помислих си за Миямото и неговия нен и съзнателно отделих време, за да оценя естетическото въздействие на творбата. После внимателно вдигнах чашата, поднесох я под носа си за миг и отпих.

Коктейлът беше чудесен — студен и освежаващ, и макар, разбира се, да имаше вкус на лайм и джин. Усетих още някакъв аромат, който Одзаки трябваше да е постигнал с чиста алхимия. Тъй като не исках да го смущавам с нов комплимент, просто сведох глава в знак на възхищение. Той отговори на поклона, пожела ми „Приятно прекарване“ и се отдалечи да реже някакъв плод в другия край на бара. Това ми напомни за Виктор и неговата райска ябълка, но с лекота успях да пропъдя тази мисъл. Може би гимлетът вече ми действаше.

Появиха се още двама души — малко по–възрастни мъже с костюми. Одзаки ги поздрави по име, явно и те бяха редовни клиенти. Имаха важен вид и аз се опитах да разгадая причината. Костюмите им изглеждаха скъпи, но защо? Заради начина, по който им стояха, заради материала или нещо подобно. Не носеха куфарчета — това предполагаше, че имат подчинени, които се грижат за тривиалните неща, изискващи носене на чанта. И излъчваха непринудена самоувереност, докато се настаняваха на бара, като че ли по право заемат определено място в света.

Усетих, че съм малко замаян. Нямаше проблем. Беше приятно. Реших, че трябва да започна да анализирам хората по това как се обличат, държат, ходят и разговарят и така да стигам по обратния път от външността до истинската им същност. Не само за да разбирам едва доловимите указания, а и за да мога да ги артикулирам — и после да ги имитирам като своеобразен камуфлаж, където и когато се наложи.

След десет минути тъкмо се бях справил с гимлета, когато отново чух вратата да се отваря. Погледнах натам. Този път беше Мария — приличаше на кинозвезда с черната си пола и риза. Носеше косата си вдигната. Дали с това искаше да ми покаже, че се срещаме по работа, обратното на онова, което щеше да загатва по–небрежната свободна прическа?

Или просто обичаше да носи косата си така. Кой можеше да знае, по дяволите? Щеше ми се да престана да я анализирам прекалено. Изправих се и й махнах с ръка.

Тя се усмихна, приближи се и ме целуна по бузите.

— Che eleganza!

Долових опияняващ аромат на парфюм. Беше си сложила парфюм… това означаваше ли нещо?

Пак я анализирах. Опитах се да се съсредоточа.

— Знам — казах аз. — Трябва да благодаря на приятеля си за отличната препоръка.

Мария се засмя.

— Барът е прекрасен, само че имах предвид теб! Направо нямаше да те позная!

Усетих, че се изчервявам като идиот.

— Купих си едно–друго. Радвам се, че ти харесва.

— Определено. Само се виж! Sei un figurino. Нали ти казах, италианската мода е върхът! Ако се обличаш така в музея, всички жени ще припадат по теб.

Стана ми приятно и в същото време бях заинтригуван.

— Как позна, че дрехите са италиански?

— А, по плата, кройката, качеството. Не че американците не правят хубави дрехи. Но кройките им скриват фигурата, а не я подчертават. Същото важи за британците. А французите прекаляват в обратната посока, защото се опитват да имитират италианците. Разбираш ли? С италиански дрехи изглеждаш… ммм… уверен. Показваш, че се радваш на живота, но не прекалено демонстративно. Е? Това на моето влияние ли се дължи?

Отново се изчервих. Държах се нелепо.

— Може би малко. След като ми обясни за смокинга.

— О, бях прекалено сурова към теб.

— Не, ни най–малко. Обичам да слушам такива неща. — Което си беше самата истина, макар да не очаквах тя да разбере причината.

Седнахме и Мария се озърна към празната ми чаша.

— Какво пиеш?

— Гимлет — като истински познавач отвърнах аз.

— Хмм. Обикновено предпочитам негрони. Как е гимлетът?

Усмихнах се.

— Не съм пил по–хубав.

Одзаки явно притежаваше изключителен усет за подходящия момент, защото се приближи точно тогава.

— Гимлет, моля — каза на японски Мария. — Моят приятел току–що ми го похвали.

Понечих да си поръчам още един, обаче реших, че трябва да продължа да разширявам хоризонтите си.

— Омакасе — казах. — Каквото ми препоръчате.

Одзаки се поклони и изпълни ритуала, на който бях станал свидетел преди малко. Мария го наблюдаваше, видимо очарована.

— О, уцукусии угоки — прошепна ми тя, като използва японския израз, буквално означаващ „красиво движение“. Смисълът му обаче по–скоро е свързан с физическото изящество, например на балета. — И барът е разкошен. Биишики.

— Тъкмо това ми каза и моят приятел. Онзи, от когото знам за това заведение. — Вече се чувствах длъжник на Миямото.

След няколко минути Одзаки ни поднесе коктейлите. Моят се казваше „Пчелни колене“ — джин, лимонов сок и меден сироп. Вдигнахме наздравица и отпихме.

— О! — произнесе Мария и леко се поклони на собственика. — Оишии десу. — „Великолепно.“

Аз също наведох глава. Одзаки се усмихна.

— Приятно прекарване — пожела ни той и дискретно се отдалечи.

Известно време разговаряхме за мода. Тя ме увери, че Служителят Ито от „Мицукоши“ ми е дал чудесен съвет, защото повечето мъже нямало да комбинират кафяви обувки с антрацитносив панталон, което за нея било едно от най–страхотните съчетания. Освен това ми обясни, че ако искаш да видиш дали един мъж наистина е облечен добре, трябва да погледнеш надолу — понеже повечето мъже не разбирали от обувки. И че вратовръзките винаги трябвало да имат гънка. И че кърпичката в джоба на сакото никога не трябвало да е от същия десен като вратовръзката. И че британците носели дрехите си като преграда, американците — като допълнение, японците — като униформа, а италианците — като покана. Мария имаше непринуден смях и явно й доставяше огромно удоволствие да споделя знанията и усета си.

С напредването на вечерта барът започна да се пълни. По някое време влезе бял мъж и се заоглежда наоколо. Около двайсет и пет годишен, гладко избръснат, с костюм и разхлабен възел на вратовръзката. Приличаше на американец, може би банков служител или юрист на задграничен пост. Но когато видя, че няма свободни маси, той си тръгна. На бара имаше едно място, така че явно имаше среща с други хора. За момент си помислих за Виктор, но мъжът не приличаше на руснак, пък и нямаше онова излъчване.

Мария пиеше втория си гимлет, аз също бях повторил моя коктейл „Пчелни колене“.

— Радвам се, че дойде — казах аз. — Мъжът ти няма ли нищо против?

Не бях съвсем сигурен защо я питам. Бях възнамерявал да се преструвам, че Сугихара просто не съществува.

Тя отпи от коктейла си.

— Тази вечер с колегите си трябва да забавлява гостите от една бизнес делегация. Ще си приказват на скучни теми като дисбаланса в търговията с полупроводници и отварянето на японския пазар за калифорнийския ориз. Така че съм свободна.

Имах чувството, че не му е казала, но не иска да го признае. От тази мисъл усетих известна топлина в слабините си.

— Често ли му се налага да забавлява разни хора? — Отново не бях съвсем сигурен защо й задавам такъв въпрос. За да умилостивя онази част от себе си, която продължаваше да се надява, че срещата ни има някакво оперативно значение ли? Или защото ми се искаше да се уверя, че според Мария вършим нещо… забранено?

Тя ме стрелна с поглед.

— Защо толкова се интересуваш от мъжа ми?

Свих рамене.

— Просто заради онова, което ми разказа преди. В музея.

Дано отговорът ми да й се беше сторил убедителен.

— Ами да, политиката е странна професия — след малко отвърна Мария. — Колкото повече се издигаш, толкова повече време ти отнема.

— Съжалявам.

— За какво?

— Просто… не ми прозвуча да си особено доволна от това.

Умълчахме се за момент. Също като в музея имах чувството, че тя се чуди дали да продължи, или да смени темата.

Мария въздъхна.

— Трудно е да обсъждам този въпрос, без да навляза в неща, които са… за които не искам да мисля. Които не искам да изпитвам.

— Извинявай. Не биваше да те разпитвам.

— Не, аз не съжалявам, че ме питаш. Просто…

Тя замълча и за момент плъзна поглед наоколо. След нейното пристигане бяха дошли още хора и в бара се носеше тихият шум от десетина приглушени разговора.

— Тук наистина ми харесва — каза Мария. — Радвам се, че предложи да дойдем.

— Аз също.

Тя се озърна към мен и се усмихна.

— Ти си много… ммм… искрен, знаеш ли?

Не знаех какво да отговоря.

— Това лошо ли е?

— Не. Всъщност е привлекателно. Харесва ми, че се изчервяваш толкова лесно.

Моментално усетих, че се изчервявам.

Мария се засмя.

— Виждаш ли? Не се безпокой. Жените си падат по мъже, които се изчервяват. Това показва, че ни харесвате.

Отново се умълчахме, после тя каза:

— Знаеш ли, струва ми се, че всеки съжалява за нещо. Обаче трябва да… ммм… разиграем ръката, която са ни раздали, нали така?

Кимнах. Боях се, че ако отговоря нещо, може да прекъсна откровеността й.

— Бил ли си влюбен, Джон? — след малко попита Мария.

Отново кимнах.

— Да.

— Какво се случи?

— Всеки ден си задавам този въпрос.

Тя се усмихна.

— И намираш ли отговор?

— Не такъв, че да ме удовлетворява. Ние живеехме в различни светове. Нямаше как да се получи.

— Понеже ти имаш две души ли?

— Не. Не беше заради това. След войната се захванах с неща, които тя нямаше да е в състояние да проумее.

— Какви неща?

— Това е история за някой друг път.

Под „някой друг път“, разбира се, имах предвид „никога“.

— Тя японка ли беше?

— Да. Е, от корейски произход.

— Къде е сега?

— В Америка, струва ми се.

— Не си ли се опитвал да се свържеш с нея?

— Мисля, че е по–добре да не го правя.

Погледът й излъчваше искрено съчувствие.

— Тъжна история.

— Самата ти каза, че всички имаме за какво да съжаляваме.

— Да.

— А ти? Влюбвала ли си се някога?

Мария впери очи в мене.

— Доста дързък въпрос към една омъжена жена.

Не се извърнах, окуражен от възхитителните еликсири на Одзаки.

— Знам.

— Е, отговорът е „да“. Бях двайсетгодишна, студентка в трети курс, когато мъжът ми дойде да чете лекции в „Сапиенца“. По–възрастен мъж, чаровен, високообразован и невероятно емоционален по отношение на изкуството. А и адски екзотичен за мен, нали разбираш.

Тя отпи глътка от коктейла си.

— Предполагам, че можеш да си представиш останалото. Забременях. Той не можеше да удължи престоя си в Италия. Почти не ми пукаше. Бях влюбена. Затова заминах с него. Но родителите ми… те са израснали в едно селце и бяха от по–старо поколение. За тях това беше ужасен скандал. И прекъснаха всякакви връзки с мен. Затова знаех, че когато напусна Италия, пътуването ми ще е еднопосочно.

— Не са ли поомекнали с времето? Дори след като си ги дарила с внук?

Мария стисна зъби за миг, сякаш се подготвяше за нещо мъчително, и впери поглед в чашата си.

— Мисля, че майка ми е искала да ме види. Но баща ми беше много… ммм… деспотичен. И тя сигурно се е страхувала да му се опълчи. С нея може би щяхме да се помирим. Ужасно ми се искаше. Нито за миг не съм ги мразила за онова, което направиха. Обаче тя почина. А когато… умря синът ми, получих писмо от баща ми. Съобщаваше ми, че това било Божие наказание за всичко, което съм им причинила.

— Съжалявам, Мария.

Тя кимна.

— Не искам да го намразя. Опитвах се да не го намразя. Но никога няма да му го простя. Да каже такова нещо. Каквито и тънки нишки все още да ни бяха свързвали, с писмото си той ги преряза завинаги.

Мария дълбоко въздъхна.

— Май имам нужда от още едно. А ти?

— С удоволствие.

Тя се огледа и Одзаки се появи изневиделица.

— Масутаа, две мартинита, моля. Изненадайте ни.

Не бях сигурен защо, но ми допадна, че тя поръча и за двамата. Може би защото това показваше, че й е приятно с мен.

Мария се озърна наоколо.

— Харесва ми — отново каза тя. — Този човек е създал вълшебно местенце!

Пак се умълчахме, докато Одзаки приготвяше коктейлите ни.

— Та такъв е отговорът на твоя въпрос — след малко продължи Мария. — Бях влюбена в мъжа си. И живяхме добре в Киото с нашето момченце. Кръстихме го Данте — в чест на поета, разбира се, и защото името лесно се произнася на японски.

Гласът й секна и тя млъкна, за да се овладее. Одзаки ни поднесе напитките, поклони се и се отдалечи.

Мария вдигна чашата си.

— Salute. — Тя отпи голяма глътка. — Mamma mia, този човек е вълшебник. Трябва да го обявят за живо национално богатство.

Аз също опитах коктейла, но почти не усетих вкуса му. Бях прекалено съсредоточен в нея.

— Както ти казах в музея, заради новото политическо поприще на мъжа ми ние се преселихме в Токио — поде Мария. — Все още бях щастлива. Данте ме правеше щастлива, независимо от всичко друго. Но после се случи злополука. Глупава злополука с въртяща се врата в една сграда. След това три години почти не излизах от къщи. Трябва да кажа, че свекърва ми беше много добра с мен. По–добра от родната ми майка, както можеш да се досетиш. И директорът Куросава ми предложи работа… е, това наистина ми спаси живота.

Изтекоха няколко секунди.

— Мислила ли си за… други деца? — попитах аз.

— О, това е една от онези злобни шеги на съдбата. Не мога да имам други деца. Само онази случайна бременност. Баща ми може да е бил прав.

— Не. Той е казал нещо отвратително, ужасно, защото е искал да ти причини болка. Бог няма нищо общо с това.

— Откъде си толкова сигурен?

Трябваше да се овладея. Не исках да й разкривам прекалено много.

Мамка му.

— Казах ти. Виждал съм страшни неща. Възможно най–страшните. И съм ги вършил. Не ме разпитвай за това, моля те. Никой, който се е върнал от този ужас, не иска да говори за него. Но съм виждал повече зло, отколкото всеки нормален човек би желал да знае, че съществува. И въпреки това никога не съм виждал наказанията и наградите да се дават по друг начин, освен наслуки. Ако имаше Бог, отдавна щеше да ме е погубил.

Още докато го казвах, си помислих, че сигурно не е трябвало. Но мисълта, че тя може да се самообвинява за нещастията си, ми беше непоносима. И съмненията й може би се дължаха на още нещо. Не вярвах в Бог. Понякога обаче е трудно да не вярваш.

Думите ми сигурно бяха насочени колкото към нея, толкова и към самия мен.

Още първият коктейл ме беше замаял. Сега изведнъж осъзнах, че замайването е изход, който съм подминал преди доста време.

Мария ме хвана за ръката и я стисна, кратко, но силно. После я пусна и отпи глътка мартини.

— Така или иначе, по прекалено много причини, за да навлизам в подробности, загубата на Данте се превърна в стена между мен и мъжа ми. Той се справя с мъката си, като се затрупва с работа.

— А ти как се справяш?

— А, като търся красотата в света. И като я показвам на хората в музея. И като си казвам, че някой ден пак ще съм с моето момченце. Трябва да го вярвам, иначе животът ще е непоносим.

Не отговорих. Не можех да намеря думи, които да изразят чувствата ми. Тя ме погледна и се засмя, въпреки че очите й бяха мокри.

— Виждаш ли? Искрен дори в мълчанието си.

Мария вдигна наздравица с чашата си и пресуши малкото останало в нея мартини. Моята чаша вече беше празна.

— Искаш ли да се поразходим? — предложих аз, защото доста се бяхме заседели. И защото исках да остана насаме с нея.

Тя ме погледна.

— Къде например?

— Не знам. На идване се отбих в Дзенкоджи. Онзи храм в Омотесандо. Много е красиво нощем. Цари пълен покой.

— Звучи чудесно. И без това имам нужда от чист въздух. Не помня кога за последен път съм пила три коктейла.

— И аз не помня кога съм пил четири.

Мария се засмя.

— Добре, явно имаме нужда от разходка.

Платих сметката, сбогувахме се с Одзаки и се насочихме към изхода. На излизане се огледах наоколо, но не забелязах нищо, което да ми се стори необичайно. Младият мъж с костюма най–вероятно не представляваше опасност. Това ме радваше. Не исках нищо да смущава удоволствието ми от срещата с Мария.

Когато тръгнахме по тясната улица, тя ме хвана под ръка, както пред музея. Дали просто не беше италиански обичай? Или означаваше нещо повече? Реших, че не ме интересува. Харесваше ми. И това ми стигаше.

След няколко минути стигнахме при храма. Изкачихме се по каменната алея и шумът на улицата постепенно заглъхна зад нас. Луната вече се беше издигнала по–високо и къпеше Дзенкоджи в редуващи се ивици светлина и сянка.

— О, обожавам тези малки храмове и светилища — каза Мария, като изви шията си назад и протегна ръце, сякаш можеше да докосне сградата, а не само да я види. — Дано не изчезнат, колкото и голям да стане градът.

Не отговорих. Стигаше ми само да я гледам и слушам.

Тя се насочи към чозуя, павилиона с коритото, където посетителите се пречистваха, като измиваха ръцете и устата си, преди да отидат в самия храм. Облегна се на един от стълбовете и впери очи в мен.

— Искаш ли да чуеш нещо смешно?

Приближих се и се облегнах на срещуположния стълб.

— Разбира се.

— Когато те видях на сватбата, първо си помислих, че си от ЦРУ.

Това ме изненада.

— Защо?

— Защото оглеждаше залата изключително внимателно. И ми се стори, че в лицето ти има нещо, което не е японско, може би нещо американско. Затова реших да се позабавлявам. Но после си казах, че толкова откровено несръчен човек не може да е таен агент.

Ето защо ме беше заговорила. От любопитство, а не защото ме е харесала. Като никога обаче не се задълбочих в тази мисъл. Нали в края на краищата бяхме тук?

— Ей, много ти благодаря.

Тя се засмя.

— Не си агент, нали? — Въпреки смеха гласът й прозвуча сериозно.

— Не.

— Макар да предполагам, че във всички случаи щеше да ми отговориш така.

— Нямам представа.

— И аз си помислих, че не си. Но пък… си служил в американската армия. И спомена, че в твоя свят не е имало място за любимата ти. И май се интересуваш от мъжа ми.

Погледнах я.

— Интересуваш ме единствено ти.

Мария се усмихна.

— Много мило.

— И е вярно.

Отново се умълчахме. Тя беше призрачно красива на лунната светлина — черната й коса лъщеше, светлата й кожа изглеждаше чисто бяла, очите й потъваха в сянка.

— За какво си мислиш? — след малко попита Мария.

— Сигурен съм, че не искаш да знаеш.

— Ако не исках, нямаше да те попитам.

— Че си най–красивата жена, която съм виждал.

Тя се засмя.

— Много си мил. Преди двайсет години често го чувах, не отричам. Но отдавна не ми се беше случвало.

— Не мога да си представя, че е възможно да си била по–красива от сега.

Мария пак се засмя.

— О, несръчността ти на сватбата май е била само театър. Май си малко по–ловък, отколкото те смятах.

Понечих да се пошегувам за това, че може би дрехите наистина правят човека. Нещо от този род. Но не го казах. Не ми се шегуваше. Нито пък ми се разговаряше. Единствената ми мисъл беше, че копнея да я докосна.

Тръгнах към нея. Стъпките ми тихо хрущяха по чакъла. Тя ме гледаше, но видях очите й едва когато се приближих. Протегнах ръка и я погалих по бузата с опакото на пръстите си.

Мария сведе поглед.

— О, Джон. Не знам.

Този път все пак се пошегувах:

— Понеже може да ми станеш шефка в музея ли?

Тя се засмя и хвана дланта ми. Но не я отдръпна от лицето си.

— Не искам да причиня болка на никого — тихо произнесе Мария.

— На кого ще причиним болка?

Тя пак се засмя.

— Освен един на друг ли? На мъжа ми. На неговия пост… един скандал ще го съсипе.

Протегнах ръка и я погалих по другата буза. Без да забележа, още повече се бях приближил. Струваше ми се, че усещам топлината на тялото й. Между нас сякаш течеше електричество.

— Аз няма да му кажа — прошепнах. — А ти?

Мария продължаваше да гледа надолу, но постави длани на раменете ми.

— Не — поклати глава тя. — Няма, разбира се. Но…

Гласът й секна. Тя стисна раменете ми, после ръцете ми, после хвана дланите ми с пръсти. Помислих, че внимателно ще се отдръпне от мен, но Мария просто продължи да ме държи за дланите, като леко ги стискаше, все още без да ме поглежда.

После вдигна глава и впери блесналите си очи в мен.

— Аз съм омъжена — промълви тя. — И работата на мъжа ми… Трябва да съм почтена. Трябва.

Устните й бяха разтворени и дъхът й галеше лицето ми, топъл, настойчив и ухаещ на джин. Ужасно ми се искаше да я целуна, но усещането, че почти я целувам, че стоя на ръба на пропастта, пред която се бяхме изправили, беше толкова сладостно и крехко, че исках да му се наслаждавам вечно.

— Трябва — задъхано повтори Мария. После тихо изхлипа, вдигна едната си длан зад тила ми и ме притегли към себе си, устните ни се сляха и аз полетях в пропастта, опиянен от вкуса на устата й, от езика й, от аромата на парфюма й. Притиснах се към нея и тя се притисна към мен, плъзнах ръце по гърдите, хълбоците, тялото й, тя държеше лицето ми в шепи и стенеше в устата ми, и толкова много я желаех, че забравих всичко друго, как съм се запознал с нея, коя е, къде сме, всичко. Без да се замисля, надигнах полата й и я притеглих към себе си, после пъхнах длани под гащичките й и допирът до голото й дупе, притискането на тялото й към моето, езикът й в устата ми заглушиха всякаква мисъл и единственото ми желание, единствената ми потребност беше да проникна в нея.

Понечих да смъкна гащичките й, но Мария откъсна устните си от моите.

— Не — задъхано прошепна тя. — Не тук. Заведи ме някъде. У вас. В хотел. Където и да е.

Трябваше да положа усилие, за да разбера какво ми казва и да формулирам някакъв свързан отговор.

— Отседнал съм в един любовен хотел в Шибуя.

Все още задъхана, Мария се засмя.

— В любовен хотел ли? Трябва да си доста самоуверен.

Усетих, че дори в този разгорещен миг се изчервявам.

— Не, не е това. Там просто е евтино и удобно. Тъй де, ако бях самоуверен, щях да отседна на някое по–хубаво място. Но и там става. Не е от онези тематични хотели. Просто чиста стая с креват, душ и тоалетна.

Тя отново ме целуна страстно.

— Тогава ме заведи там. Веднага.

Пооправихме си дрехите и излязохме на улицата. След малко вече се возехме в такси. Пътуването отне не повече от пет минути, но ми се стори мъчително бавно. Седяхме на дискретно разстояние един от друг, но всеки знаеше, че в северната част на Догензака в Шибуя е пълно с любовни хотели, а и при електричеството, което излъчвахме и двамата, шофьорът сигурно бе придобил доста добра представа за нашите намерения. А не помагаше особено и това, че дланта на Мария лежеше върху бедрото ми и слабият й натиск на сантиметри от ерекция, голяма колкото Токио, превръщаше дишането ми в истинско предизвикателство.

За да запазим известно благоприличие и с цел евентуална опровержимост, казах на шофьора да ни остави на улица „Догензака“, чието име носеше кварталът. Оттам продължихме по тясна полегата уличка, от която във всички посоки се отклоняваха други като нея. Районът се казваше Хякендана, „сто фирми“ — много от тях любовни хотели. Имаше и нормални заведения, разбира се, например отлични ресторанти за традиционна японска кухня. Всъщност аз го познавах главно заради уникалното кафене „Лъвът“, където Макгроу ми оставяше разни неща. Но Хякендана също се славеше — за добро или лошо, в зависимост от гледната ви точка за такива неща — със своите хотели и всевъзможни сексшопове.

— Не мога да повярвам — докато вървяхме хванати под ръка, каза Мария. — Наистина ли си отседнал тук?

— Ами да, макар че повечето хора използват тези хотели за „почивка“, а не за нощуване. Никога ли не си била в такъв хотел?

Тя се засмя.

— Какво да правя там?

— Не се безпокой, нали ти казах, този не е от шантавите. Казва се „Елегант“, което донякъде е преувеличение, обаче вътре си е съвсем нормален.

— О, сега пък може да се разочаровам. Винаги съм си представяла тези места като… ммм… екстравагантни. Чувала съм, че са като тематичните паркове.

— Е, може да потърсим такъв, ако искаш.

Мария пак се засмя и стисна ръката ми.

— Следващият път.

Стигнахме до хотела и бързо минахме край гишето на рецепцията, завесата зад което скриваше всичко освен парите и получаваните срещу тях ключове за стаите. Качихме се по стълбището на втория етаж и след малко вече бяхме в скромната ми стая и се целувахме, Мария — опряла гръб в заключената врата, а аз — притиснал хълбоците си към нейните. Долепих Дланите си към вратата над главата й, защото се боях, че ако ръцете ми са свободни, ще свърша прекалено бързо, но може би не трябваше да се безпокоя за това, понеже тя се възползва от позата ми и изхлузи пуловера ми през главата и ръцете ми. Захвърлих го настрани и отново опрях длани на вратата, а Мария плъзна пръсти по ребрата, гърдите и корема ми.

— Oh, mio dio! — прошепна тя, вперила очи в голия ми торс. — А аз се възхищавах на бара!

— Нали няма проблем? — попитах аз. — Искам да кажа… за това. Да вършим това…

Мария поклати глава.

— Всъщност е ужасно. Обаче не ме интересува. Искам го. Сигурно съм го искала още когато те видях на приема. Но се опитвах да се убедя, че е нещо друго.

Спуснах поглед към тялото й и се заех да й разкопчавам ризата. Не бързах, свръхчувствителен към звука и усещането на всяко копче, минаващо през илика, изпълнен с възхита, докато постепенно пред очите ми се разкриваше все повече от деколтето, черния копринен сутиен и кожата на корема й. Имаше копчета и на маншетите и аз ги разкопчах, после смъкнах ризата от раменете й и плъзнах дланите си надолу по голите й ръце, докато тя се изхлузи през китките й и падна на пода. Копнеех да я съблека гола. Както и при Дзенкоджи преди малко обаче, изпитвах усещането, че стоя на ръба на пропаст, мимолетен миг, в който бях на прага на нещо още по–прекрасно, ала после нямаше как да го върна, затова исках да го удължа, да му се насладя, да се самоизтезавам с него. Ако това беше нен, никога нямаше да мога да се отплатя на Миямото, задето ми обясни тази концепция.

— Намали осветлението — прошепна тя.

— Искам да те гледам.

— И аз искам да те гледам. Намали го мъничко.

Подчиних се, после се върнах при нея и я вдигнах на ръце.

— Ти си луд, недей — закикоти се Мария и ме удари по рамото. — Караш ме да се чувствам нелепо.

Не отговорих, просто почнах да я целувам и след миг тя уви ръка около шията ми и забрави протестите си. Отнесох я до ниския креват, оставих я и легнах до нея. Опитвах се да не бързам, но колкото повече се освобождавахме от дрехите си, толкова по–трудно ставаше.

Накрая останахме голи. Кожата й беше възхитително гладка, тялото й — влудяващо чувствено. Когато я докоснах, пръстите ми с лекота се плъзнаха в нея.

— Почакай — ахна Мария. — Не така. Не толкова бързо. Ето, виж…

Тя хвана дланта ми и ми показа как обича да я галят.

— О, да! O, dio[4], да. Виждаш ли? Не бързай толкова. Трябва да… ммм… възбудиш, преди да атакуваш, нали разбираш?

Усмихнах се и направих каквото искаше. След малко дишането й се ускори и дланта й по–скоро следваше моята, отколкото я водеше.

— Наистина ти харесва да ме учиш — прошепнах аз.

Мария се засмя.

— Да, май имаш право. Ще те науча на всичко — на всичко, което знам, на всичко, което обичам. На всичко, което ми е липсвало. Съгласен ли си?

Не можех да си представя да съм по–съгласен за нещо. Целунах я.

— Да.

И ме научи. Не проявяваше никакви задръжки и ми показа всичко, което искаше да й правя — с ръцете и устата си, позите, които й доставяха най–голямо удоволствие. Тя от своя страна нямаше нужда от никакви напътствия в действията си с моето тяло, макар веднъж да се наложи да я предупредя, че съм на път да свърша, в отговор на което отново се засмя.

— О, добре, хубаво е, че ме чакаш, радвам се, че няма нужда да те уча на всичко.

Не знам колко време мина. Най–малко час. Достатъчно, за да ме заболят топките. Но не им обърнах внимание. Намирах се пред друга пропаст и изживявах нов мимолетен миг, който исках да удължа колкото може повече.

Бях върху нея, взирах се в очите й и толкова бавно се движех напред–назад, че беше почти непоносимо, когато тя задъхано прошепна:

— Ancora! Ancora! Още! Продължавай така!

Ускорих движенията си. Но Мария продължи да повтаря Ancora, после изстреля на италиански нещо, което не успях да разбера, и почна да се тласка в мен, сякаш разгневена — разгневена, защото това, което й давах, не й е достатъчно. Боях се, че може да я нараня, но нейното Ancora, ancora, ancora звучеше като барабанен акомпанимент на яростта в очите и гласа й и от всичко това окончателно изгубих контрол. Започнах да я чукам по–силно, по–дълбоко, но и това не беше достатъчно, исках, не, нуждаех се от още и обвих ръце около краката й, натиснах ги напред, като приковах коленете към раменете й, вкопчих се в чаршафа, впих очите си в нейните и продължих да я любя още по–бързо и по–силно, колкото можех по–дълбоко, и не ме интересуваше дали е прекалено, нищо друго нямаше значение, освен да прониквам все по–навътре, докрай. Лицето й се сгърчи, Мария извика „Si, dai, cosi, si!“[5], последната дума преля в провлечен нечленоразделен вик, усетих я, че свършва, после свърших и аз, тя сграбчи косата ми, притисна устните си към моите и продължи да вика в такт с трескавия ни ритъм.

Накрая всичко приключи. Пуснах краката й и опрях лактите си върху леглото, за да облекча тежестта си. Вгледах се в очите й и си поех дъх. Чувствах се малко замаян. Мария изумено поклати глава и прошепна нещо на италиански.

— Какво казваш?

Тя отново поклати глава.

— Прекалено е мръсно, за да ти го преведа.

— О, моля те.

Мария се усмихна.

— Просто… много отдавна не съм се любила. Самозаблуждавах се, че не ми липсва. Не знаех, че съм такава лъжкиня.

Засмях се и се отпуснах на леглото до нея. Тя замислено се загледа настрани и аз просто продължих да я изпивам с очи, зачервена и гола. Гърдите й се надигаха и спускаха, докато си поемаше дъх.

После осъзнах — тя плачеше.

— Хей — погалих я по косата. — Хей. Какво има?

— Нищо.

— Нещо лошо ли направих?

Мария избърса очите си и ме погледна.

— Не е заради теб. Изпитвам угризения.

— Заради мъжа си?

— Заради сина ми. Онези три години, през които не можех да излизам от къщи… всеки ден си мислех да се самоубия, за да отида при него. Но бях прекалено страхлива и още съм такава. Ами ако е имал нужда от мен? Ако има нужда от мен сега?

Дълго се взирах в нея, трогнат от нейната скръб и от доверието, което би трябвало да изпитва към мен, за да сподели такова нещо.

— Знаеш мнението ми за Бог и така нататък — казах аз. — Но мисля, че ако има някакъв отвъден свят, той трябва да е вечен, нали така?

— Сигурно.

— Тогава времето, което ти измерваш с години, за сина ти ще е само миг. Сякаш изобщо не сте се разделяли. И дори да не е така, сигурен съм, че той е добре. Сигурен съм, че иска да се насладиш на краткото време, което имаш на този свят, преди да отидеш при него.

Мария се усмихна.

— О, аз те мислех за шпионин, пък ти си бил философ.

Погалих я по бузата.

— Не искам да си тъжна.

— Странното е, че съм свикнала. Научих се да го прикривам или да се разсейвам с работа, но тъгата винаги е в мен, разбира се. Обаче я приемам. По–точно дори нямам нищо против. Тя е моята връзка с Данте. И за нищо на света няма да се откажа от тази връзка. Но… просто тази вечер за миг я… забравих.

По бузата й се плъзна сълза и аз я избърсах.

— Било е само за миг. Не е грях да забравиш за миг.

— Просто… не очаквах.

Отново се умълчахме.

— Боях се да не те нараня — след малко казах аз. — Тъй де, опитвах се да не те нараня, но после…

Мария ме погали по бузата.

— Много си внимателен, Джон. Но нали знаеш, човек може да е и прекалено внимателен.

— Извинявай.

Тя се засмя.

— Няма нищо. Ти напълно го компенсира. Пък и с теб още не се познаваме толкова добре. Ако не познаваш една жена, по–добре да заложиш на предпазливостта. Ако тя иска да не си толкова предпазлив, съвсем скоро ще го разбереш.

— Може ли да те попитам нещо?

— Разбира се.

— Защо ти харесва да ме учиш?

— О, прекалявам ли?

— Не, ни най–малко. Научил съм повечето важни неща, които знам, от собствен опит. Така е по–добре.

Мария пак се засмя.

— Не знам точно. — Тя замълча, после продължи. — Но ми се струва, че е защото… с теб ще се познаваме съвсем кратко. И тъй като съм… ммм… егоистка, искам да ме запомниш. Не, не просто да ме запомниш. Струва ми се, че искам… частица от мен да остане в теб. Да те промени и да се превърне в част от теб. Да остане в душата ти, както ти беше в моето тяло.

— Наистина ли ще се познаваме съвсем кратко?

— Да.

— Защо?

— Защото такова нещо никога не е трайно. Ти си млад, но не чак толкова, че да не го знаеш.

Погалих я по корема.

— Имаш да ме учиш на толкова много неща.

Мария се засмя.

— Сигурно ще имаме време за това. Но не сега. Трябва да се прибирам.

— Ще ми се да можеше да останеш.

— Знаеш, че не мога.

Наистина знаех. Но се надявах поне да каже, че й се иска.

Отиде в банята и се облече. Започнах да се обличам и аз. Когато ме видя, тя попита:

— Какво, пак ли излизаш?

— Просто ще те изпратя.

— Може би е по–добре да се прибера сама.

— Нощем в тази част от Шибуя е малко опасно. Ще дойда с теб до улицата, става ли? Обещавам да не правя тъжни очи. Просто ще те кача на такси и ще ти пожелая лека нощ.

— О, наистина си много внимателен, вече ти го казах.

— Ще се видим ли пак?

Последва пауза.

— Не бива — каза тя накрая. — Но… да.

— Как?

— Може да ми се обадиш в музея.

— Добре. Ще те целуна за лека нощ тук. Навън ще се държим напълно благоприлично.

Целунахме се нежно, но усетих тъгата й и някаква колебливост. Искаше ми се да кажа нещо, но не знаех какво.

Спуснахме се по стълбището и излязохме навън. Хотелът се намираше на ъгъла на Г–образна уличка. Направо имаше други улички и хотели, а наляво се стигаше до главната улица. Отнякъде се носеше глъчка на гуляйджии. Беше се разхладило и луната се издигаше по–високо.

На един тънещ в сянка телефонен стълб петнайсетина метра право пред нас се беше облегнал и пушеше бял мъж с вид на банков служител.

Това не ми хареса. В Хякендана рядко идваха чужденци и тази улица обикновено пустееше. Нямах представа какво прави там белият. Затова пък знаех, че от мястото си може да наблюдава входа на хотела.

С нищо не показах, че съм му обърнал особено внимание. Завихме наляво и се насочихме към улица „Догензака“. Подминахме няколко двойки в района за любовни срещи, после и продавачите, рекламиращи стоката си пред сексшоповете. Тихата улица постепенно все повече се оживяваше, глъчката от ресторантите и баровете се усилваше, тълпите ставаха по–многолюдни. Този път Мария не ме държеше под ръка. В това имаше някаква ирония, защото на идване, когато несъзнателно ме беше хванала под ръка, сигурно не бяхме изглеждали толкова гузни, колкото сега, когато демонстративно и мълчаливо вървяхме на разстояние един от друг по улицата, край която имаше десетина любовни хотела.

Да приемем, че мъжът, когото видя в бара, не е сам. Може би са двама или повече. Ясно е, че от хотела ще се насочиш към главната улица, така че вторият ще е някъде там. Но къде точно?

Нехайно се озърнах наоколо. Нямаше много места, където да чакаш и в същото време да наблюдаваш улицата. Реших, че си имам работа само с чужденци. Ако в групата имаше японец, неговото присъствие край хотелите щеше да е по–незабележимо. Фактът, че са пратили бял мъж да ме следи, показваше, че не разполагат с друга възможност.

Подминахме един денонощен магазин от лявата страна на улицата. И хоп, той беше там — мъжът, когото бях видял в бара. Прелистваше списание, застанал така, че да вижда всичко наоколо. Плъзнах поглед нататък, все едно не съм го забелязал. Сърцето ми силно се разтуптя и в тялото ми се разля гореща адреналинова вълна.

Оставих настрана мислите за причината. Както и самообвиненията, задето така идиотски не съм успял да усетя засадата по–рано. И на това щеше да му дойде времето. Или пък не, защото щях да съм мъртъв.

Двама са. Най–много трима, но повече вече ще е прекалено.

Така. Ако имаше трети, щяха да оставят онзи от бара за накрая или съвсем щяха да го изключат от проследяването. Фактът, че са рискували да го забележа на двете места и да разбера, че ме следи, означаваше, че най–вероятно са само двама.

Не са проследили теб. Проследили са нея и тя ги е довела при теб. Затова първият надникна в бара. За да се увери, че сте заедно. После са се отдръпнали, затова не си ги забелязал пред бара или храма.

Но защо? Защо се бяха отдръпнали? Какво означаваше това за случващото се в момента?

Не искат да я замесват. Чакат да останеш сам.

Тактически ми се струваше логично. И все пак ясно си спомнях съвета на Олег за магазина за домашни потреби, отровата за мишки и ножовете. Наоколо имаше хора, естествено, но нямаше да е толкова трудно да наръгаш някого в гръб и да изчезнеш, преди минувачите да са видели лицето ти или изобщо да са разбрали какво се е случило.

Наближихме гъмжащата от пешеходци улица „Догензака“. Не знаех дали навалицата ще попречи на удара, или напротив, ще го улесни. От една страна, имаше много потенциални свидетели. От друга — достатъчно суматоха, движение и възможности да се скрият.

Главното обаче беше, че в момента, в който Мария се качи в таксито, преследвачите, които и да бяха те, щяха да се задействат. Което означаваше, че по всяка вероятност ми остава около минута живот.

Ако не ги изпреваря.

10

Щом стигнахме на тротоара, се завъртях надясно и вдигнах ръка за такси. Движението беше естествено, но и ми позволи с периферното си зрение да видя какво се случва зад нас. Сега водеше онзи от бара, обаче стоеше на разстояние. Не знаеха, че съм ги забелязал. Мислеха си, че няма защо да бързат. Това ме зарадва.

До нас спря такси и автоматичната врата се отвори. Мария се качи.

— Ще се видим на работа — казах аз и любезно и махнах с ръка.

Тя се усмихна.

— Grazie. — Вратата се затвори и колата потегли.

Можех да тръгна наляво или надясно. Или да пресека оживената улица. Можех да побягна с надеждата да остана жив и в крайна сметка да изляза победител.

Вместо това се завъртях и закрачих обратно по пътя, по който бяхме дошли.

Този рефлекс беше плод на интензивно обучение и смъртоносен опит. Засадата се подготвя по презумпцията, че щом я усети, обектът ще се опита да избяга. Затова, ако тръгнеш да бягаш, ти играеш по сценария на противника и сигурно ще се натъкнеш на нещо още по–лошо. Следователно бягството почти винаги е грешка. Имаш най–голям шанс да се спасиш, ако атакуваш врага.

Това не означава, че атаката е страхотна алтернатива. В края на краищата, нали са ти устроили засада, с други думи, вече си в ужасно неизгодно положение. Просто е за предпочитане в цялата вселена от кофти възможности, които ти остават след тоталната издънка да не забележиш засадата навреме. Ето защо, независимо дали бяха разбрали, че съм ги забелязал, сега беше изключително важно да не правя онова, което очакват и за което са се подготвили.

Затова си кимах и глуповато се хилех, все едно още съм замаян от джина и секса. Всъщност всички следи и от двете бяха изчезнали, заменени от ледена яснота. Преследвачите ми обаче не го знаеха. Знаеха, че съм бил в бар и после в любовен хотел. Щяха да видят изражението ми и то веднага щеше да се впише във вече изградената им представа. Това щеше да ги успокои. Да приспи вниманието им. Също като портиерите, които проверяваха поканите на сватбата, и като собствениците на магазини, подведени от скъпите ми нови дрехи, те щяха да видят онова, което вече очакваха. С малко помощ от моя страна, разбира се.

С периферното си зрение зърнах онзи от бара да се вмъква обратно в денонощния магазин. По–нататък по улицата забелязах онзи от хотела да се крие зад стълб на улична лампа. Да, не бяха очаквали да се върна по обратния път. Сигурно не се бяха досетили, че съм отседнал в „Елегант“. Мислеха си, че с Мария сме отишли там за кратка „почивка“. Предположението ми, че са стигнали до мен, като са я проследили, се затвърди, макар че щях да го анализирам по–късно. Сега най–важното беше, че вече съм ги принудил да реагират. Искаха да са зад, а не пред мен. Не можех да ги обвинявам. И аз исках да съм зад тях. И имах представа как да го постигна.

Познавах квартала сравнително добре — бях го проучил, когато Макгроу използваше кафенето „Лъвът“ за оперативни цели. И си го бях припомнил по–рано същия ден, когато търсех нов хотел. И все пак трябваше да съм го опознал по–добре. Трябваше да съм опознал всеки сантиметър от терена, за да мога максимално да го използвам в своя полза. Бях проявил мързел. Самодоволство. Е, така или иначе, никога повече нямаше да повторя тази грешка.

Отляво срещу денонощния магазин имаше пряка уличка — околните ресторанти сигурно я използваха като складово пространство и за да си изхвърлят боклука. Ако приличаше на повечето такива улички в Токио, може би щеше да ми свърши работа.

Пресякох и тръгнах по нея. Светлината и шумът моментално отслабнаха. Отляво луната огряваше ръждива метална ограда, обрасла до средата в бурени и затрупана с боклуци. Отдясно бяха нашарените с графити задни стени на сградите, покрай които бяха строени контейнери за смет, стари мебели и повредени електроуреди. Отгоре висяха множество електрически кабели.

Зачудих се дали са тръгнали след мен. Уличката беше достатъчно тъмна, мръсна и уединена, за да усетят нещо съмнително в поведението ми. От друга страна, ако не познаваше Токио, човек можеше да си помисли, че просто минавам напряко. Естествено, ако бяха достатъчно нахъсани, всичко това можеше изобщо да не ги интересува.

Малко по–нататък една котка изскочи измежду две сгради и избяга нататък по уличката. Добре. Тъкмо каквото търсех — пространства между постройките.

Вървях с умерен ход — нито прекалено бавно, че лесно да ме настигнат, нито прекалено бързо, че да се уплашат да не им избягам. В движение се озъртах наоколо и се уверих, че между няколко сгради отдясно има тесни проходи. Някои бяха задръстени с боклуци, други нарочно бяха преградени. Но не всички.

След по–малко от половин минута стигнах до дъното на уличката и завих надясно по пряка, която беше още по–мрачна и занемарена. Надясно имаше строителен обект — просто платнища, затиснати с тухли по краищата. Вдигнах една от тях — допадна ми тежката й солидност в дланта ми — после се затичах напред и при първата възможност пак свих вдясно, като продължих успоредно на уличката.

Спрях при първия отворен проход и надникнах край ръба, колкото да мога да наблюдавам уличката. След малко видях онзи от бара да минава от отсрещната страна. Той ме беше изгубил от поглед и сега вървеше по–бързо, несъмнено уплашен да не ме изпусне. Вмъкнах се в прохода, който се оказа толкова тесен, че трябваше да се движа странично. Стъпвах безшумно по меката повърхност — пръст, мъх и боклуци. Когато стигнах почти до края, приклекнах, успокоих дишането си и неподвижно зачаках.

След няколко секунди край мен мина онзи от хотела. Беше вперил поглед напред и изобщо не се озърна в моята посока — макар че едва ли щеше да ме забележи в мрака. Но аз го видях, както и ножа в дясната му ръка до бедрото. Вече бях предположил, че каквито и да са, те не ме следят просто за да ми отправят искрените си благопожелания. А сега го знаех със сигурност.

Безшумно се измъкнах след него, като се движех така, както се бях научил във виетнамските джунгли, където настъпването на една суха съчка щеше да изсипе отгоре ти цял северновиетнамски батальон, а препъването в опънатата жица на мина можеше да ти струва краката или топките. Или и двете. Дори не регистрирах съзнателно пръснатите тук–там боклуци и сухи листа. Автоматично ги заобикалях и бързо напредвах със скъпите си нови италиански обувки.

Когато стигнахме на три метра от края на уличката, аз се отказах от безшумността в полза на скоростта, тъй като исках да го настигна, преди да завие. В бързината обаче настъпих нещо, което не забелязах — захвърлена опаковка, сухо листо, нещо такова. Ръцете му се вдигнаха, главата му се завъртя и той започна да се обръща, усещайки с някаква примитивна част на ума си, че стъпката, която е чул зад себе си, предвещава смъртна опасност. Обаче закъсня. Високо замахнах с тухлата, като я държах за средата, и забих ръба й в темето му, прониквайки дълбоко в мозъка му. Може да му бях строшил и шийните прешлени. Коленете му се подкосиха и мъжът се просна напред по корем и разпери ръцете си отстрани. Ножът изтрополи на земята.

Бях се надявал да умре по–безшумно, но освен идеалния изстрел в главата и прерязаното гърло в тези неща няма никаква гаранция. Е, не извадих късмет. Когато падаше, от устата му се изтръгна сетен звук, някакво гъргорещо излайване. Не беше високо, но знаех, че другият ще го чуе заедно с изтрополяването на ножа.

Отчаяно се заоглеждах за ножа. Мъжът го беше държал в дясната си длан и когато се строполяваше, ръцете му бяха отстрани…

Онзи от бара тичешком изхвърча иззад ъгъла и когато видя сцената на лунната светлина, спря на няма и три метра от мене. Насочих вниманието си към ръцете му, като се опасявах, че може да има пистолет, и вместо това пак видях нож. Нападнеше ли ме точно в този момент, имаше всички шансове да ме очисти. Тухлата обикновено не може да се мери с хладното оръжие.

Само че той се поколеба, защото се нуждаеше от време, за да осмисли видяното — и да проумее как така съм се озовал зад него, как съм повалил партньора му и какво означава всичко това. „Когнитивен дисонанс“, така наричат психолозите това състояние, в което, изправен пред неприемлив или необясним факт, мозъкът се мъчи да го разбере. И тъкмо в този миг на колебание аз видях и грабнах ножа на неговия другар.

Щеше да е по–разумно и безопасно да избягам. Тогава обаче още бях млад и не се ръководех дотолкова от хладна рационалност, колкото ми се щеше да вярвам. Пък и бях натрупал много гняв към Олег и Виктор и търпението ми се изчерпваше. В мен живееше звяр, който много пъти ме беше спасявал през войната, звяр, който винаги си търсеше повод и който трудно контролирах. Фактът, че съм преследван и че току–що съм издебнал и убил единия от преследвачите си, освободи този звяр. А когато се освобождаваше от властта ми, в неговата природа не беше да бяга. В природата му беше да убива.

— Не знам колко ти плащат — почти изръмжах аз. — Но само ела насам и ти гарантирам, че няма да получиш нищо. Питай партньора си. В момента съм му стъпил в мозъка.

И тогава го видях в очите му. Страхът. Осъзнаването, че говоря истината. Че е притиснал в ъгъла звяр с остри зъби. Звяр, който знае как — по дяволите, и копнее — да ги използва.

Усетих, че ще се обърне и ще побегне, още преди да го направи. Затова вече прехвърлях ножа в лявата си ръка и тухлата — в дясната, преди да е успял да се завърти. И замахнах, преди да изнесе крака си напред. И запратих тухлата като снаряд, преди да е направил и една крачка.

Улучих го в темето с възхитително басово „фрас“. Той политна напред, като риташе спазматично с крака, защото мозъкът му продължаваше да издава команда „Тичай“. Мъжът се просна по очи, но не изпусна ножа.

Не е приятно да те замерят с тухла по темето, но знаех, че щетите най–вероятно далеч не са толкова тежки, колкото нанесените на партньора му. Съвсем различно е, когато тялото ти има място да се придвижи по посока на получения удар — като разликата между това да те ударят по лицето, докато стоиш свободно, и това да ти забият същия юмрук, докато тилът ти е опрян в стена. Чиста физика. Доказваше го фактът, че онзи не изпусна ножа.

Това обаче нямаше значение. Щеше да остане замаян поне още няколко секунди, а на мене ми отне по–малко време да стигна до него, да вдигна крака си и да настъпя дясната му длан с приятно твърдия ток на новата си италианска кафява велурена обувка.

В човешката длан има двайсет и седем кости. Не знаех колко съм строшил с подсиленото си от адреналина „настъпване“, но по моята строго немедицинска преценка определено бяха много. Той изкрещя и дръпна ръката си, реагирайки на болката и съответно зарязвайки ножа. Бездруго надали вече можеше да го държи, но все пак го изритах надалече. После приклекнах, забих коляното си в гърба му, сграбчих го за косата, силно дръпнах главата му назад, пъхнах острието под брадичката му и притиснах острия му ръб към гърлото точно под долната му челюст.

— От над десет години не съм прерязвал ничие гърло — осведомих го аз, като дишах като парен локомотив. — Така ли да си остане, или да прекъсна серията?

— Да си остане така — изпъшка мъжът.

Завъртях глава, за да проверя фланговете си. Беше чисто.

— Кой си ти, мамка му?

— Никой. Не съм никой.

— Отговаряй на въпросите ми, иначе ще си мъртъв „никой“. Защо ме следяхте?

Той простена и се опита да отдалечи главата си от ножа, но аз вече толкова силно бях изпънал шията му назад, че нямаше накъде да я движи. Косата му беше мокра и осъзнах, че му тече кръв от удара с тухлата. Стиснах го още по–здраво.

— Недей — задъхано произнесе мъжът. — Недей. Правиш страхотна грешка.

— Странно, от моята гледна точка, онзи, дето е направил страхотна грешка, си ти.

Той отново изпъшка.

— Само го направи, и ще те сполети такова нещо, каквото не можеш да си представиш!

— Стига бе?! По–лошо от това двама кретени да се опитат да ме издебнат в мрака и да ме заколят ли?

— Определено! Да не си въобразяваш, че можеш да се справиш с цялото ЦРУ?!

Дори само споменаването на това име ме накара отново да се огледам наоколо. Но уличката продължаваше да пустее.

Може би блъфираше. Човек с опрян в гръкляна му нож е склонен да говори каквото си мисли, че може да те принуди да го разкараш.

— Имаш ли си име?

— Майк.

— Добре, Майк, какво иска от мене ЦРУ?

— Виж бе, човек, и аз съм като теб. Наемник. Изпълнявам поръчка. Да не си мислиш, че ми дават обяснения? На теб да не би да са ти давали?

— Обаче са ти казали, че съм наемник.

— Бивш наемник, така казаха. И бивш военен. От Пета група за специални операции. И аз съм служил в нея.

Може и да беше. А може и да лъжеше. Така или иначе, явно се опитваше да създаде някаква връзка между нас, за да ми е по–трудно да го убия. В такъв случай трябва да му бяха дали не особено вярна информация за мен.

— Откъде знаехте как да ме откриете?

— Виж, ще ти кажа, добре, но и ти ще проявиш добра воля. Като между войници.

— Ако го заслужиш.

— Казаха ни само да те очистим. Не ни казаха защо, а само кого. И че за да те открием, трябвало да проследим жената.

— Какво по–точно за жената?

Той отново изпъшка.

— Стига бе, човек, аз съм откровен с теб. Тя е италианка. Работи в музей. Дадоха ни адреса й и ние я проследихме.

Това се връзваше със заключението, до което бях стигнал и аз.

— Кой ви каза тези неща? Кой ви даде адреса й? Кой иска да ме очисти?

— Нали ти казах, Управлението.

— Странно. Може да са ви споменали, че имам някои познати там. За кого конкретно става дума?

— За седмия етаж. Чат ли си?

На седмия етаж в Лангли бяха кабинетите на виещия ешелон. Опитах се да измисля как да проверя дали казва истината, или просто блъфира, за да ме уплаши. Тънка игра. Съзнателно или не, Майк разбираше, че изпълнява някаква версия на Шехерезада, но вместо хиляда и една нощи, имаше само минута, за да увлече с разказа си.

— Значи знаеш етажа, но не и кабинета, така ли?

— Хайде де, наясно си как стават тия неща. Онзи, дето ти възлага поръчката, не ти казва защо и по чия заповед, ама ти събираш две и две.

— И тъкмо това трябва да направиш, ако искаш да останеш жив след разговора ни.

— Ще ти кажа едно име, добре. Име. И после ще ме пуснеш да си ида. Като между войници. Аз ще ти кажа нещо, което ще ти спаси живота, и ти ще пощадиш моя. Става ли?

— Гледай да си струва.

— Уилсън. Калоуей Уилсън. Викат му Кал.

Рязко го дръпнах за косата.

— Изобщо не съм го чувал. Нещата не отиват на добре за теб, Майк.

— Кротко, кротко. Изслушай ме. Той вече не е в Управлението. Поне официално. От известно време.

— Преди малко ми каза, че са ме нарочили от Управлението. От седмия етаж, нали така каза?

— Точно така. Преди три години Търнър и неговите хора са изхвърлили Уилсън.

Въпросният Търнър трябваше да е Стансфийлд Търнър, когото Джими Картър беше назначил за директор на ЦРУ Поемайки поста, след като комисиите на Чърч и Пайк бяха разкрили, че ЦРУ съвсем се е развилняло и извършва убийства, вътрешен шпионаж и експерименти с нищо неподозиращи хора, Търнър уволни над осемстотин агенти и това събитие стана известно в Управлението като касапницата на Хелоуин.

— Първо каза, че от Управлението искали да ме очистят, а сега — че бил някакъв тип, когото са разкарали преди три години.

— Доизслушай ме. Уилсън е работил още в БСО. А кой е директор на Централното разузнаване при Рейгьн?

БСО беше Бюро за стратегически операции — предшественикът на ЦРУ през Втората световна война.

— Уилям Кейси — отвърнах аз.

— Именно. Кейси също е служил в БСО. Та той връща някои хора, свои приятелчета от едно време. Един от тях е Уилсън.

— Защо?

— За да вършат опровержими неща, не е ли очевидно?

Ако това беше измислица, Майк я представяше много убедително. Звучеше или като истина, или като легендиране, което грижливо е репетирал. Но с каква цел? В случай че някой може да забие коляното си в гърба му и да го разпитва, опрял нож в гърлото му ли? И с какво щеше да му помогне тази измислица? Ако беше искал да има някаква „разменна монета“, сигурно щеше да измисли нещо малко по–ценно.

— Каква е връзката ти с Уилсън? — попитах аз.

— Същата като неговата с Кейси. Разкараха ме и Уилсън ми възложи работа.

Говореше малко по–спокойно. Малко по–уверено. Смяташе, че сме се разбрали, че има по–голям шанс да ме уговори да го пусна. Това беше добре.

— На колко години си, Майк?

— На двайсет и шест.

— Доста си млад, за да те разкарат.

— Да кажем просто, че ме помолиха да напусна.

— Уволниха ли те?

— Обвиненията бяха изфабрикувани. Очистих един информатор в Салвадор. Те го обявиха за убийство. Знаеш за какво говоря. И вие сте минали през същото във Виетнам. Проект „Гама“, нали? „Да се отстрани окончателно“? Какво да правим, да оставим някой скапан предател да застраши операцията ли? И да допуснем да убият нашите хора?!

Говореше за случай, станал известен в пресата като Аферата „Зелени барети“. Американските спецчасти бяха убили заподозрян южновиетнамски двоен агент и се бяха опитали да прикрият действията си. Последвалият съдебен процес вкара в публична употреба израза „да се отстрани окончателно“, но не постигна почти нищо друго. Естествено, ЦРУ отказа негови служители да дадат показания, като се позова на съображения за национална сигурност, и съдията прекрати делото.

— Ами твоят приятел? Дето мозъкът му изтича през дупката в черепа му на земята ей там?

— Не ми е приятел. Просто Уилсън беше наел и него. Почти не го познавам. Нямам нищо против теб.

— Как да стигна до Уилсън?

— Не знам.

— Къде е той?

— Не знам.

— Къде ти възложи поръчката?

— В един „Севън Илевън“ в Патърсън, щата Ню Джърси. Това беше единствената работа, която успях да си намеря, след като армията ме прецака.

Сетих се за нещо друго. Много бивши военни са точно такива — остригана глава, военни часовници, пъстри вратовръзки, които са реакция след годините в зелена униформа. Само че тези двамата бяха много по–опитни.

— Забелязах те, но не ти обърнах внимание — казах аз. — Донякъде сам съм си виновен. Но и ти си разбираш от работата. Къде си се учил?

— Изкарах курс по операции в градски условия. В Управлението. Уилсън ме прати.

Това ме заинтригува.

— И на какво ви учиха?

— Беше като театрална школа. Нали разбираш, много работа на терен. Какво можеш да кажеш за хората по това как са облечени, как ходят и какво носят. Изпълняване на различни роли, сливане с обстановката, такива неща.

Приличаше на това, което вършех самият аз. Но нямаше да е зле да изкарам такъв курс — на тези двамата явно им е бил от полза.

— Какво друго?

— Това е бе, човек. Квит ли сме?

Дръпнах главата му малко назад.

— Всъщност се надявах да ми кажеш повече, Майк.

— Кротко, кротко! Виж, казвам ти каквото знам. Що да не ти кажа? Уилсън не ми е никакъв. Само дето ми плаща. Това е. Не му дължа вярност.

— И той не ти дължи.

— Абсолютно. Уилсън просто е стар бивш шпионин. Но това е друго. Моля те бе, човек. Като между войници. Моля те. Не ме очиствай. Няма нужда. Недей.

— Вече не съм войник — осведомих го аз и му прерязах гръкляна.

Раната беше толкова голяма, че кръвта му не шурна. Направо се изля от него, сякаш гърлото му беше обърната кофа. Отскочих назад и успях да не се изцапам освен по дланта.

Той не издаде звук — не можеше. Но някак си се надигна на колене, като се подпираше на асфалта с едната си ръка, а с другата безполезно притискаше раната. Стъпи с олюляване на едното си ходило и понечи да се изправи, но после лишеният му от кръвоснабдяване мозък изключи и Майк неподвижно се свлече на земята.

За момент останах загледан в него, безпристрастен като зрител на последния ред в киносалон, който гледа как текат надписите на екрана. Ножът е един от най–ужасно интимните начини да убиеш човек и ако си бях позволил да изпитам каквото и да е, нямаше да мога да го направя.

Естествено, после щеше да е различно. Но щях да се оправям с това, когато ми се наложи. Както винаги се бях оправял.

Приклекнах и проверих джобовете му. Нищо, само една карта на Токио. После заотстъпвах пред увеличаващата се локва кръв и претърсих партньора му. Пак нищо. Проверката си струваше, макар да не очаквах да носят документи за самоличност по време на операция.

Заобиколих отдалече кървавата вада и си тръгнах. На ъгъла избърсах дланта си колкото можах в бурените, които се подаваха през една телена ограда. Ръкавът на пуловера ми беше мокър и вонеше на кръв. Трябваше да се отърва от него.

Насочих се направо към „Елегант“, като постоянно се озъртах наоколо. Не забелязах проблеми. Качих се в стаята си, извадих найлоновата торба от кошчето за смет, натъпках вътре пуловера, избърсах ножа, увих го в пешкир, измих се, преоблякох се в по–обичайни дрехи, прибрах увития нож, пуловера и всичките си вещи в сака и напуснах хотела. Този път използвах един страничен служебен изход. Отключих вратата отвътре, излязох и тръгнах по уличката, като пак се оглеждах в движение. Нищо. Май наистина ме бяха следили само Майк и неговият партньор. Който и да стоеше зад тях, сега хората му бяха с двама по–малко.

Това беше добре, доколкото нещо изобщо можеше да е добре в такава ситуация. Но нямах представа с какви ресурси разполагат.

11

Насочих се на запад по задните улички. В един квартален парк завързах пуловера за голям камък и го хвърлих в тинесто езерце. Можеше да го открият, но дотогава нямаше да е останала и следа от кръвта, пък и нямаше как да го свържат с мене. Найлоновата торба отиде в контейнера за смет зад един денонощен магазин, пешкирът — в друг контейнер. Не ми се щеше да се разделя с ножа, но претеглих нещата и реших, че е по–добре да не нося оръжие, с което е извършено убийство, и го пуснах в една канализационна шахта. По–късно можех да си взема друг, само че чист.

И веднага щом се избавих от тези инкриминиращи вещи, получих пристъп на треперене. Нямаше проблем. Последица от отделянето на адреналин и на осъзнаването, че е оставало съвсем малко да ме убият. Не беше за пръв път и нямаше да е за последен. Продължих да вървя и зачаках да отшуми.

Нищо ти няма. Издъни се и едва ти се размина. Но се справи. Вече си добре. В безопасност си. Сега трябва да помислиш. Мисли!

Да. На това в армията му казвахме „следоперативен анализ“. Какво сме направили добре, какво е можело да направим по–добре, какви поуки да си вземем, за да се справяме още по–добре в бъдеще.

Та така. Къде бях допуснал грешка?

Подишах дълбоко в продължение на около минута, за да проясня ума си и да се успокоя. Напомних си един от уроците на Макгроу: „Първо ми кажи какво знаеш. После ми кажи какво не знаеш. Накрая ми кажи какво мислиш“.

Добре. Започнах по реда на нещата.

Ти смяташе, че щом си чист, значи си в безопасност. Не отчете вероятността да проследят жената, с която имаше среща.

Да. Това беше глупаво. Бяха нарочили Сугихара. Като се замислих сега, не ми се струваше нелогично някой да разглежда неговата съпруга като полезна връзка. Толкова се бях увлякъл, че не ми се искаше да го видя.

Всичко това е вярно. Но си прекалено снизходителен към себе си.

Да, всъщност беше още по–лошо. Бях искал да не го видя. Естествено, костюмът можеше да е униформа на банков служител, а очевидно добрата физическа форма можеше да е резултат от редовни тренировки във фитнеса. Грешката ми отчасти можеше да се обясни и с днешното ми отиване в Гинза и с последвалото ми фокусиране върху онова, което дрехите могат да ми кажат за хората. Бях започнал да изграждам рамка, но после тъкмо тя ме беше ограничила. Бях видял човек с една професия, а трябваше да допусна вероятността той да има съвсем друго занимание.

Само че аз не просто се бях оставил да ме заблудят. Сам се бях заблудил. Беше ми се искало да вярвам, че Мария няма нищо общо със Сугихара, с моя свят. Защото исках онова, което е между нас, да няма нищо общо с другото.

Точно така. Ти слушаше сърцето си и не обръщаше внимание на мозъка си. Искаше да си романтик в бизнес, в който оцеляват само циници.

Усетих, че се съпротивлявам срещу тази мисъл от момента, в който ми хрумна. И отчасти тъкмо по това разбрах, че е истина.

Повече нямаше да допусна същата грешка. И даже да не можех да контролирам сърцето си, със сигурност бях способен по–добре да пазя гърба си. И да помня, че колкото и успешно да се защитавам, в момента, в който срещна друг човек, той автоматично се превръща в слабото звено на моята сигурност. Може да беше грозно и егоистично, обаче тук не ставаше дума за емоции. Ставаше дума за самото ми оцеляване.

Добре. Мария представляваше опасност. Но дали имаше опасност за самата нея?

Не. Ако искаха да я очистят, можеха да го направят, докато сме заедно. Храмът щеше да е идеалното място — тъмно, тихо, вниманието ни беше насочено другаде. Само че не го бяха направили.

Почти. Но защо не са убили само теб? Тя се беше облегнала на онзи стълб, спомняш ли си? Ти стоеше с гръб към улицата. Можеха да се приближат зад теб, да те наръгат nem–iuecm пъти в черния дроб и бъбреците и да изчезнат — всичко това за не повече от пет секунди. В страха си, в цялата суматоха и мрака, Мария нямаше да види лицата им. Двама бели мъже, ако изобщо забележеше и това.

Звучеше логично. Следователно те не само не бяха искали да я убият. По никакъв начин не бяха искали да я замесват в моята смърт. Дори не бяха искали тя да е наблизо.

Замислих се за Сугихара. Възможно ли беше да ги е пратил той?

В това имаше известен смисъл. Политикът притежаваше огромно влияние. Ако я ревнуваше, ако беше наредил да я следят и да убият любовника й… сигурно щеше да настоява да не го правят пред нея. Всеки детектив, който струваше нещо, щеше да заподозре Сугихара въз основа на този вероятен мотив.

Добре, има известен смисъл. Но струва ли ти се вярно?

Не, не ми се струваше. Определено. Ако онези двамата бяха действали по негова заповед, Сугихара трябваше да е невероятно ревнив. До тази нощ между нас с Мария нямаше нищо. Всъщност се бяхме виждали само два пъти. Тя беше пофлиртувала с мен на сватбата, но общо взето представяше отношенията ни като чисто служебни. Дори мъжът й да знаеше, че ми е предложила работа, и изобщо за ходенето ми в музея, дори толкова силно да я ревнуваше, че да използва връзките си и да прати двама наемници на ЦРУ да ме ликвидират само заради случилото се до вчера, Мария никога нямаше да ме заговори така на сватбата. Щеше да я е страх. Предположих, че е възможно да е крил безумната си ревност от нея или нещо подобно, но този сценарий просто не ми се струваше реалистичен. Пък и нямаше ли да е по–лесно и навярно по–ефикасно да се обърне към якудза вместо към ЦРУ?

Но ако се беше обърнал към якудза, поръчката щеше да мине през Виктор. Правилата вече са такива, нали си спомняш? Виктор има монопол върху поръчковите убийства. И ако някой наруши монопола му, веднага ще го поръчат.

Анализирах тази опция. Изглеждаше възможна, макар и малко вероятна. Безумно ревнивият Сугихара се обръща към якудза. Оттам насочват поръчката към Виктор. Който я пренасочва към ЦРУ. Безумно ревнивият Сугихара можеше да се е обърнал и направо към ЦРУ чрез някой свой познат в Управлението.

Не. Не се връзваше. Принципът на най–простото обяснение предполагаше, че моят проблем не е със Сугихара.

Или не директно с него.

Точно така. В крайна сметка, някой трябва да е знаел, че може да ме открие чрез жената на Сугихара. Но защо? Чии интереси бях засегнал?

Виктор.

Значи се връщахме на Виктор и ЦРУ.

Да допуснем, че тук има връзка.

Опитах, обаче не успях да си представя каква е връзката. И защо му е на Виктор да ме поръчва. Той би трябвало да си мисли, че в момента съм в „Мунглоу“ и дебна Сугихара. Възможно ли беше да… какво? Да е променил намеренията си ли? По някаква причина да е решил, че представлявам опасност? Защо? И даже да беше така, даже да имаше контакти с ЦРУ, защо щеше да прати двама бели да изпълнят такава поръчка в Токио? Той разполагаше с предостатъчно тукашни гангстери, лично ги бях виждал. Защо да не използва собствените си хора, които можеха много по–лесно да се доближат до мен? В края на краищата, ставаше дума за човек, който с убийства се е издигнал до върха на японската криминална хранителна верига!

Откъде знаеш, че убийствата са извършвани от негови хора?

Замислих се. И осъзнах, че наистина не знам. Бях стигнал до това заключение на базата на догадки. За което Макгроу щеше да ме направи на нищо, напълно основателно.

Но чак пък връзка между Виктор и ЦРУ?!

„Това обяснява точната информация, която стои зад неговото издигане, нали? Самият ти се чудеше, когато с Миямото се срещнахте на чаша чай в „Хамарикю“. Как може Виктор да разполага с толкова подробна информация за ЛДП? Ето ти го обяснението.“

Е, поне едно от възможните обяснения. Макар да не разбирах защо. Знаех какво можеха да предложат на Виктор от ЦРУ — какво вероятно му бяха предложили. Обаче какво щяха да спечелят?

Опитах се да си го представя. Груба сила от местни? За какво? И защо човек като Виктор? Информацията беше ценна валута. ЦРУ можеше да си купи с нея цялата груба сила, от която има нужда. И якудза, която беше толкова незабележимо внедрена в японската политика, щеше да им е далеч по–полезна от някакъв побъркан полуруснак от другия край на света.

Ето ти го и отговора.

От другия край на света ли? Чужденец?

Естествено. Не ти ли звучи познато?

Отново се замислих. Добре, на Управлението му трябваше чужденец за… поръчки, от които не биваше да остават японски следи, така ли? Изглеждаше логично, но нямах представа какви може да са конкретните подробности.

А ножовете? Ако искаше, ЦРУ можеше да вкара с дипломатическата поща цял арсенал в Япония. Тогава защо Майк и неговият партньор нямаха пистолети?

Ако операцията беше нелегална, имаше вероятност да не са можели да носят пистолети. А дори да можеха, едно убийство с огнестрелно оръжие в Япония щеше да е като бомбен атентат на друго място. Щеше да има огромна публичност. Сериозно разследване. Намек за външна намеса. Може да не искаха да се стигне дотам.

Посредници. Чужденци. И чисти, безопасни оръжия, осигурени на местна почва. Всичко това намирисваше на нечий опит да остане зад кулисите. Но чий? Защо? И какво общо с това имах аз, мамка му?!

В продължение на няколко мъчителни минути търсих изход от задъненото положение и не успях да открия.

Няма нищо, върни се пак назад. Почни от известните величини. От Виктор.

Не можех да си представя, че ако не се бях забъркал с Виктор, щеше да се стигне до тая нощ. Приемам поръчка от психопат и хоп, след няколко дни двама наемници на ЦРУ се опитват да ме ликвидират?! Егати съвпадението!

Нямаше логика. Ако в ЦРУ знаеха, че са ми поръчали Сугихара, значи знаеха и кой го е поръчал. Защо да се мъчиш да спреш куршума, след като можеш просто да обезоръжиш ръката, която държи пистолета?

Пак стигнах до задънена улица.

Тогава позвъни на Виктор.

И какво да му кажа? „Ей, задник, ти ли прати ония двамата да ме убият?“

Просто се обади да му докладваш. Нали тази нощ трябваше да ликвидираш Сугихара? Направи се на идиот. Позвъни му, виж как ще реагира. Или пък на Олег, няма значение. Чети между редовете.

Замислих се за това. Звучеше логично. Можех да видя как ще реагират. И после… Щях да се обадя на Тацу. За информация относно онзи бивш шпионин Уилсън. Майк или както и да се казваше наистина, спокойно можеше да си е измислил всичко.

Да, първо на Тацу. И после на Миямото, който също можеше да е в състояние да ми помогне да свържа отделните точки.

Три различни канала за събиране на информация. Имаше приличен шанс поне единият да даде резултат.

Не ми се мислеше какво ще правя, ако не даде.

12

Отидох с метрото в Сугамо и се настаних в друг любовен хотел.

Взех гореща баня и заспах веднага — парасимпатикова реакция към адреналина, типично проявяваща се след сражение — за да се стресна само час по–късно с бясно препускащи мисли. Тази нощ се бяха случили прекалено много неща. Първо, всичко, за което се бях надявал, че и повече, с Мария. И след това сблъсъкът с двамата наемници или каквито всъщност бяха. Дори само едното щеше да е достатъчно, за да ме държи буден. А двете се бяха случили едно след друго и бяха претоварили мозъка ми. Когато най–после успях да поспя още малко, навън вече се развиделяваше.

Излязох от хотела към девет, като внимателно се оглеждах. Нищо особено — обикновено дъждовно утро. Купих си чадър от метро станцията и позвъних на Олег от уличен телефон. Край мен течаха реки от служители и секретарки, колелца в грамадната машина на японския бизнес, неподозиращи за малката драма, която се разиграва сред тях.

— Какво стана? — попита той още щом чу гласа ми.

Звучеше по–скоро като обвинение, отколкото като въпрос. Дали знаеше, че Сугихара е невредим? Откъде? Следяха ли го? Може би същият вътрешен човек, който беше присъствал на сватбата?

Тогава за какво им бях аз, по дяволите?

Това е ключов въпрос. После трябва да се върнеш на него.

— Не успях да се добера до него.

— Защо?

— Не ми се удаде възможност.

— Какво значи това „не ми се удаде възможност“? Човекът е в клуба четири часа. Ходи да пикае три пъти. Златна възможност. Ти къде беше?

Да. Вътрешен човек. Реших, че е време да го притисна.

— Ей, Олег, откъде знаеш колко пъти е ходил да пикае Сугихара?

— Ти за това не се безпокой. Безпокой се какво ще ти се случи, когато станеш издънка.

Той знаеше колко пъти Сугихара е ходил до тоалетната. И че аз не съм бил там, както предполагаше въпросът „Къде беше?“. Но дали наистина знаеше? Или само ме изпитваше? Трябваше да разбера.

— В тоалетната винаги имаше други хора — казах аз. — Свидетели. На това не му викам „златна възможност“.

— Обясних ти как. Бързо, изотзад, и бягаш. Ти какво искаш, човекът да те чака сам–самичък на тъмна уличка ли? Може би с лице към стената? Това ли ти трябва, за да свършиш такава проста работа?

Олег не знаеше, че не съм бил там. Иначе щеше да ме изобличи в лъжа. Но знаеше за ходенето на Сугихара до тоалетната. Това означаваше… какво? Че ако в „Мунглоу“ е бил същият човек от сватбата, той не ме е видял там, така ли? Да, може би. В такъв случай имах късмет. Клубът сигурно е достатъчно голям, достатъчно претъпкан, или с такова вътрешно разположение, че вътрешният им човек е можел само да каже: „Мъжът от сватбата ли? Не, не го видях. Но беше тъмно. Имаше много хора. Не съм сигурен“.

Едва не отговорих нещо от рода на „Щом е толкова проста, задник такъв, защо не си я свършиш сам?“.

Знаеш защо. А сега провери дали е така.

— Щом искате да поема такъв риск в присъствието на свидетели, цената скача двойно — заявих аз. — Предай на Виктор.

— Цената е твърда.

— Не, цената е много ниска. А рискът е много голям. Това ли е твоята представа за полезна информация? „Очисти го пред трима свидетели в тоалетната, после мини покрай още двайсет на излизане от клуба“?! Що за организация е вашата?

Последва пауза. Отговорът му щеше да ми каже всичко, което исках да науча.

Той се засмя.

— Виктор е прав. Ти имаш топки. Добре, смелчако. Ще ти дадем повече пари.

Това го потвърждаваше. Но трябваше да продължа играта. Да поддържам самодоволството му.

— Не просто повече. Двойно.

— Добре де, двойно. Ще ти дадем и още една информация. Получаваш още един шанс. И нали знаеш как ще ти платим, ако провалиш и него?

Не отговорих.

— С дупка в корема. Не голяма дупка. Колкото да влезе ръка. Моята ръка. Ще бръкна и ще ти измъкна червата. Един, два, три метра. После ще ти ги увия около шията. Така ще ти платим. Ако свършиш работата, ще получиш двойно. Ако се издъниш, ще те удуша със собствените ти черва, ебати. Разбрахме се, да?

„О, да, задник такъв. Няма да повярваш колко добре те разбрах.“

— Ти само ми дай информацията — отвърнах аз и затворих. После нарамих сака си и си тръгнах.

Отправих се към Комагоме, без да търся нищо конкретно, просто се опитвах да осмисля наученото по телефона. Стигнах до гробището „Сомеи Рейен“, където хората се събираха да съзерцават цъфтежа на вишните. Тази заран мястото пустееше, сигурно заради лошото време — зелено петно сред безжизнената сива маса наоколо.

Намерих пейка на един тревист склон с изглед към надгробните камъни и седнах. Чуваше се само тихият ромон на дъжда. Самотата и усещането за връзка с мъртвите, някои от които несъмнено бяха седели на същата пейка, ми подействаха успокоително. Предполагам, че гробищата подтикват някои хора към размисли върху големите въпроси на живота — кои сме ние, защо сме тук, какво означава всичко това. Моите размисли обикновено бяха по–тактически — кои са те, защо ме преследват, какво съм направил, за да разсърдя когото не трябва. Бях установил, че кой знае защо разсъждавам най–добре сред мъртвите, и това ме караше да изпитвам някаква странна привързаност към Макгроу, също познавач на токийските гробища.

Защо? Защо Виктор ми беше възложил поръчката?

Знаеш защо. За да станеш изкупителна жертва. И ако още не си го разбрал, напълно заслужаваш тази роля.

Да. Накисването беше най–важният ми урок от Макгроу.

Виктор разполагаше със солидна информация за Сугихара. Както и с вътрешен човек в проклетия клуб. И имаше надеждни хора. Тогава за какво му бях аз, по дяволите? Защо полагаше толкова усилия Сугихара не просто да умре, но и да го убия именно аз?

Какво беше казал той за Кобаяши? Че е бил боец в Гокумацу–гуми, един от клановете на якудза, и че след като са го изхвърлили оттам, Виктор му е дал втори шанс.

Да ти звучи познато?

Да. Напомняше ми за разказа на „Майк“ как се е върнал в играта, само че от другата страна на барикадата — как Уилсън му възложил нова работа, след като го уволнили.

И какво е общото между двете?

Опровержимостта, очевидно. Виктор искаше да се дистанцира от смъртта на Сугихара. Ако Кобаяши беше убил политика, следата щеше да води към Гокумацу–гуми. Ако го убиех аз, следата нямаше да води наникъде.

Сигурен ли си?

Бях сравнително сигурен. В края на краищата, какъв бях аз? Бях изчезнал от радара за десет години. Даже да се разровеха, щяха да открият само, че съм бил наемник, прекарал последното десетилетие във Филипините. Човек, който работи за чужда кауза — стига цената да е достатъчно добра.

Бивш американски войник. Който преди Филипините е бил куриер на ЦРУ.

Виктор обаче знаеше, че съм бил в армията — по време на първата ни среща се беше опитал да ми се подиграе за това. Миямото надали му бе казал за куриерската работа, с която се бях занимавал после, но дори да му беше казал, нямаше значение. Така или иначе, руснакът знаеше за връзките ми с американските власти в миналото. Което означаваше, че не ги смята за проблем. Предполагах, че най–важно за Виктор е да нямам връзка с него.

И какво ти говори всичко това?

Че става дума за изолация. За прекъсвач между Виктор и Сугихара.

Да. Явно много хора искаха да скрият ролята си в някакви престъпни дейности. Но защо? Каква беше играта?

Замислих се за човека на Виктор в клуба. И че предварително е знаел за посещението на Сугихара там. Руснакът най–вероятно имаше къртица в ЛДП Само че колко души са били информирани за плановете на Сугихара за снощи? Можеше да са десет. Или сто.

Не, вероятно не бяха чак толкова много. Някой беше осведомил Олег колко пъти е ходил до тоалетната Сугихара. Което означаваше, че къртицата е била там. И това ограничаваше броя на заподозрените. На колко? Пет? Десет?

Пак бяха много. Щях да попитам Миямото, но той пък как щеше да стесни кръга им?

Като ги сравни с друг списък.

Мамка му, това беше. Трябваше да се сетя по–рано.

Следяха Мария. Явно обаче не искаха да я убият, изобщо не искаха да я замесват. Бяха я използвали, за да ги доведе при мен. Откъде знаеше Виктор, че съм се запознал с нея? Че сме си правили „секси очички“ на сватбата. Отново от вътрешния човек.

Изведнъж ме обзеха съмнения. Щом руснакът имаше вътрешен човек, защо не ми беше казал, че Сугихара ще ходи на сватбата? Това щеше да е отлична възможност да се добера до него.

Вече знаеш отговора. Те не искат да замесват жена му. Не са ти казали за сватбата, понеже не са искали да го очистиш там.

В такъв случай какво, Виктор просто се беше подигравал с мене, задето не съм убил Сугихара там, така ли?

Може би. Или вътрешният човек не докладва лично на Виктор. И отделните играчи имат различни цели.

Това изглеждаше възможно и го запомних, за да го анализирам по–късно. Засега ми се струваше, че схващам вярно най–общите очертания, макар все още да не знаех подробностите. Главното беше, че има къртица. И списъкът на заподозрените в крайна сметка може би нямаше да е прекалено дълъг. Ставаше дума за човек, който е присъствал на сватбата и после е бил в „Мунглоу“. Сигурно някой от близкото обкръжение на Сугихара. И определено имаше остро око за връзките между хората, защото се беше сетил, че могат да се доберат до мен, като поставят опашка на Мария.

Все още не знаех отговора на въпроса „защо“. Но се доближавах до отговора на въпроса „кой“.

Възможно беше и никога да не узная защо. Но ако отговорех на въпросите „кой“ и после „къде“, щеше да ми е достатъчно, за да сложа край на всичко това. И да изляза чист от него.

Да. Все още вярвах, че такова нещо е възможно.

13

Позвъних на Тацу. Отговориха ми, че е излязъл. Не, не исках да му оставя съобщение. Кога можех да го намеря? А, един момент, извадих късмет, тъкмо влизал.

След няколко секунди чух гласа му.

— Хай.

— Здрасти. Аз съм.

— Нямах възможност да потърся информацията, за която говорихме. Тази сутрин съм страшно зает.

— С двойно убийство? Нещо такова ли?

Последва пауза.

— Да. Голяма каша. Двама чужденци в Шибуя. Кейсацучо още не е разпознало жертвите. Какво знаеш за случая?

— Налучках. Но ако искаш да научиш повече, може да се поразровиш за някакъв американец на име Калоуей Уилсън. Викали му Кал. Очевидно бивш агент от ЦРУ, още от времето на БСО, разкаран при чистката на Търнър и явно върнат в някакво качество от Кейси. Уилсън може да е свързан с Виктор. Може да му дава информация. Нямам представа в замяна на какво. Може и да те пращам за зелен хайвер, но… струва ми се, че има нещо вярно.

— Ще се въздържа да те попитам как си се сдобил с тези сведения.

— Така май ще е най–добре за всички заинтересувани. В замяна ще те помоля за услуга.

— Пак ли?

— Ей, ами информацията, която току–що ти дадох?

— Нейната стойност остава да се провери.

— Така е. Но виж, ако в това има нещо вярно, трябва да знам какъв е този човек. Къде е. Какво може да има против мен. Ако не успея да разбера, има голяма вероятност следващото убийство, което разследваш, да е моето.

Последва пауза, докато Тацу обмисляше думите ми.

— Обади ми се следобед. Предполагам, че няма да мога да се свържа с теб, нали?

— Да. Известно време трябва да съм в движение.

— Сигурно е разумно. Ще направя каквото мога.

— Знам, че ще направиш, стари приятелю. Благодаря ти.

Затворих, намерих друг уличен телефон и позвъних на Миямото. Не исках да се срещаме — щом някой знаеше, че като проследи Мария, може да стигне до мен, сигурно следяха и Миямото. Обаче не исках да му обяснявам за къртицата в ЛДП по служебната им линия.

Хрумна ми една идея.

— Слушай сега — казах аз, когато Миямото вдигна. — Имам нещо за теб. Важно е и не е за телефон. Ако се срещнем обаче, трябва да си абсолютно сигурен, че си сам. Съвсем наскоро имах известен проблем в това отношение.

— Какво по–точно имаш предвид?

— Спомняш ли си къде оставяше парите преди десет години? — Говорех за седалките на перона на метростанция „Гайенмае“.

— Разбира се.

— Добре. Ще се срещнем там след час. Приеми, че те следят.

Последва пауза.

— Следят ли ме наистина?

— Не знам. Но се дръж така, все едно те следят. Използвай асансьори и гледай да влизаш в тях сам. Качи се на влака в метрото, слез и изчакай на перона, докато се увериш, че всички други са си тръгнали, преди да вземеш влака в обратната посока. Хвани такси и кажи на шофьора да мине през райони, в които няма трафик и лесно ще забележиш опашка. Не забравяй, мисли като противника. Ще се справиш ли? Трябва да си сигурен.

— Разбира се.

— Добре, чудесно. Ще се видим след един час. Надявах се това да е достатъчно. Контраразузнаването е колкото наука, толкова и изкуство, и макар да знаех, че Миямото се упражнява, сега щеше да е все едно след няколко замахвания с бухалка да играе в мач от голямата лига.

Исках да стигна на метростанцията по–рано, затова взех такси. По пътя се сетих, че още не съм си купил нож. Виктор с неговия домакински нож, Олег с отровата за мишки, онези двамата в Шибуя… Токио изведнъж ми се стори пълен с хора, които обичат острите неща, и при липса на пистолет носенето на нож не беше лоша идея. Но нямах време да се дегизирам, за да не ме запомнят, после да търся магазин и пак да стигна на „Гайенмае“ преди Миямото. Реших, че ножът може да почака. Едва ли щях да имам проблеми толкова скоро след Шибуя.

След двайсет минути стоях в средата на перона на метростанция „Гайенмае“. Чаках и наблюдавах, докато влаковете пристигаха и заминаваха, поглъщайки и бълвайки потоци от пътници. Никой не пропускаше да се качи на пристигащ влак. Никой не оставаше да чака, след като е слязъл. Никой не задейства радара ми. Истинският проблем обаче не беше толкова, че някой може да причаква Миямото, а по–скоро, че може да са го проследили.

Малко преди уречения час го забелязах да се появява на перона от северозападния вход, като се бореше с мокрия си чадър. Носеше вратовръзка, широка колкото река Сумида и пъстра като кимоно на седемнайсетгодишно момиче. Със същия успех можеше да държи факел във високо вдигнатата си ръка. Дискретно му кимнах и продължих да наблюдавам дали след него не идва някой.

Неколцина мъже на средна възраст с еднакви костюми, единият от които си чистеше зъбите с клечка. Чиновници, които сигурно се връщаха на работа след обедната почивка. Никой сред тях нямаше опасен вид. Майка с детска количка. Две възрастни жени с фурошики — традиционни кърпи за увиване и носене на покупки, които постепенно излизаха от мода, измествани от найлоновите торби. И толкова. Миямото като че ли беше чист…

На перона се появи широкоплещест чернокож мъж. Бръсната глава, дънки, разпасана риза и тъмно спортно сако. Симпатяга със спокойна походка. Атлетичен. Небрежен. И точно на нужното разстояние от Миямото, с достатъчно други хора между тях, за да държи под око обекта, без да се издава. Дрехите му бяха сухи, забелязах, въпреки че не носеше чадър. Навън можеше да е крил лицето си под чадър и да го е хвърлил, когато е видял кой е на перона.

Може би защото искаше ръцете му да са свободни.

Сърцето ми силно се разтуптя. Приятелски махнах с ръка на Миямото и закрачих към него — тъкмо каквото нямаше да направя, ако знаех, че го следят.

Той също ми махна с малко колебливо изражение. Нали вече незабелязано му бях кимнал. Основателно намираше за странно, че така открито го поздравявам при тези обстоятелства.

Не е заради теб, амиго. Заради публиката е. Не искам да разбере, че съм го забелязал.

Наблюдавах чернокожия с периферното си зрение. Спокойно продължаваше напред, с разтворени длани, с люлеещи се назад–напред ръце, без да изпреварва хората пред себе си, за да остане зад тяхното прикритие. Доста добре се преструваше на турист, който се оглежда наоколо — постоянно въртеше главата си с открито и заинтригувано изражение. Само че гледаше към всичко друго освен към мен. Неловко е да срещнеш погледа на обекта, когото наблюдаваш, и е нужна практика, за да го правиш както трябва — без да излъчиш нещо, което може да те издаде. При липсата на такава практика повечето от бранша прибягват до следващата най–добра опция, а именно изобщо да не срещат погледа му. И това обикновено върши работа. Но когато не се усеща като отсъствие, а като избягване, също може да се издадеш.

Както вървях, аз се отклоних надясно, по–далече от релсите и по–близо до стената. Миямото несъзнателно последва посоката ми. Когато бяхме на няколко крачки един от друг и вече забавяхме ход, отстъпих вляво. Исках да съм с лице към чернокожия, но Миямото да е отстрани и да не ми се пречка. Сърцето ми вече туптеше в боен ритъм. Съсредоточих се върху дишането си, върху това да излъчвам спокойствие и безгрижие.

— Следят ли те? — попитах аз и останах доволен, че гласът ми звучи нормално. От тунела чух далечен грохот на приближаващ се влак.

— Не. Направих каквото ми каза.

Изобщо не се съмнявах в него. Ако искаше да ми устрои засада, щеше да прати хора да ме причакат на метростанцията. Нямаше да наеме чужденец, който да го проследи до там, докато аз го наблюдавам. Просто беше нов и неопитен. Нямаше никаква вина. Това не беше неговият свят.

— Добре. — Не исках да го информирам за проблема ни. Сигурно щеше да се озърне към чернокожия, да се напрегне или по друг начин да покаже на нашия приятел, че съм го забелязал.

— Е… къде ще ходим? — Изглеждаше малко по–неуверен от обикновено. Цялата тази шпионска история явно опъваше нервите му.

— Ето какво трябва да провериш — отвърнах аз. — Слушай ме внимателно, понеже имаме само няколко секунди. Някой от вашата организация е знаел, че снощи Сугихара ще е в един хостес клуб в Гинза, „Мунглоу“. Почти съм сигурен, че въпросният човек също е бил там. Както и на сватбата. Опитай се да разбереш кой е. Ще го направиш ли?

Чиновниците минаха край нас и Миямото изчака да се отдалечат.

— И ти смяташ, че този човек…

— Предава информация на Виктор, да. И може би на ЦРУ.

— Моля?

Покрай нас мина и майката с детската количка.

— Слушай. Имаме само още няколко секунди. Каквото и да откриеш, не прави нищо. Не казвай на никого. Засега това трябва да остане само между нас двамата. Разбираш ли? Много е важно.

— Разбирам.

Подминаха ни и възрастните жени. Грохотът на влака се усилваше и трябваше да повиша глас, за да го надвикам.

— Добре. Довечера пак трябва да се срещнем. Ще можеш ли?

— Да. Но защо чак довечера?

— Просто ме изслушай внимателно. Ти веднъж ми разказа за един биишики бар. Бар „Радио“. Знаеш го, нали?

— Разбира се. Ходя там още откакто Одзаки го откри.

— Отиди там следобед, когато отварят. Чакай навън — не влизай вътре. Не ме интересува как ще стигнеш до Джингумае, но искам да отидеш пеша до бара от ъгъла на „Омотесансдо–дори“ и „Аояма–дори“.

— Какво? Защо?

— Скоро ще разбереш, обещавам. И още нещо. След няколко секунди ще се случи нещо шантаво. Тръгни си веднага. С наведена глава. Не се опитвай да ми помогнеш. Не поглеждай назад. Просто се отдалечи бързо. И си закопчай сакото. Вратовръзките ти прекалено лесно се запомнят.

— Какво?!

Чернокожият вече беше на пет метра от нас. На четири.

Наложих си да продължа да говоря и да се държа спокойно.

— Чу какво ти казах, нали? Нищо друго няма значение.

Той поклати глава, явно озадачен.

— Да, ще се срещнем следобед, ще отида пеша от ъгъла, сега ще се случи нещо шантаво. Но… Просто нищо не разбирам.

Свих рамене и разперих ръце. Исках новият ми приятел да види празните ми длани. И това да го успокои.

Два метра.

— Не мисли за това. Просто го направи.

Един метър.

— Добре, но… какво е това шантаво нещо, за което говориш?

— Довери ми се. — Усмихнах се, сякаш ме е развеселила някаква безобидна шега. — Ще разбереш, когато го видиш.

Чернокожият вече тъкмо излизаше извън периферното ми зрение. Насилих се да изчакам, да не се обръщам прекалено рано, за да си помисли, че е успял да се промъкне зад гърба ми. Зърнах дясната му длан да се насочва към задния му джоб.

Обикновеният човек щеше да изчака. Онзи би могъл да бърка за портфейла си. За карта. Или кърпичка. „Няма откъде да знаеш — щеше да заяви обикновеният човек. — Няма откъде да си сигурен.“

Проблемът е, че обикновеният човек щеше да умре, докато получи нужното му доказателство.

Отпуснах тежестта си върху десния крак и се завъртях, като изнесох лявото си ходило напред, виждайки го да се обръща протяжно бавно в промененото ми от адреналина зрение, здраво стъпил на десния си крак, левият му се завърташе обратно на часовниковата стрелка, дясната му длан след миг и щеше да стигне до джоба му. Силно замахнах с лявата си ръка и с опакото на дланта си го ударих точно зад ухото. Тялото му се разтърси, но той продължи да се обръща, все още в играта, и аз сграбчих десния му ръкав с дясната си ръка, рязко го дръпнах към себе си и високо вдигнах дланта му колкото може по–далече от джоба му.

Последва кратка борба. Аз продължавах да стискам ръкава на сакото му. Той беше по–едър от мен, а и силен, и на два пъти се опита да освободи ръката си. Но джудист, който не е в състояние да задържи нечий ръкав, не е достоен за това име. Трябваше да съм мъртъв, за да пусна ръката му и да му дам още един шанс да извади оръжието си.

Чернокожият се опита да ме удари с лявата си ръка, но аз отскочих по посока на часовниковата стрелка, стрелнах лявата си длан напред, сграбчих неговата и я задърпах с къси конвулсивни движения, за да не му позволя да възстанови равновесието си. Исках да се вмъкна зад него, но той блокираше опитите ми да му извия ръката, като я дърпаше напред.

Затова обърнах посоката и силно натиснах дланта му към гърдите му, сякаш исках да му извия китката. Той може и да не разбра финта ми, но инстинктивно се опита да ми попречи — като изтласка ръката си към мене.

В същия момент аз светкавично се завъртях обратно на часовниковата стрелка, изпънах ръката му и се проврях под нея, като извивах дланта му. Противникът ми усети уязвимостта на лакътя си и направи опит да свие ръката си, но закъсня и докато ръката му беше изпъната докрай със завъртяна нагоре длан, аз се изправих и рамото ми го улучи точно над лакътя. Той някак си успя да се наведе напред и да омекоти удара, но въпреки това усетих и чух силно изпукване от неестествено извития му нагоре лакът. Чернокожият извика и задърпа ръката си. Като се ориентирах по вика му, аз отметнах главата си назад и я забих в лицето му. После още веднъж. Усетих, че се изпъва назад, за да избегне трети удар, и разбрах, че е насочил цялото си внимание към защитата на лицето си вместо на пострадалата си ръка. Отново приклекнах, дръпнах ръката му напред и с всички сили се оттласнах нагоре. Сега вече лакътят му не изпука. Направо изпращя като строшен клон и се чу ясно въпреки грохота на пристигащия влак.

Той изрева и се повдигна на пръсти, за да облекчи натиска върху счупения си лакът. За пореден път приклекнах, изнесох хълбоците си назад, изпънах се и като притеглих ръката му, го преметнах с най–грозното сеоинаге, изпълнявано някога. Чернокожият прелетя над мен и се тръшна по гръб на перона.

В последния момент го пуснах, за да не ме повлече със себе си. Той успя да се претърколи по корем и да пъхне здравата си ръка под себе си, но вече трепереше и действаше бавно, така че имах цялото време на света да пристъпя напред и да го изритам с носа на обувката си в лицето. Главата му отскочи назад, от носа му рукна кръв и ръката му се подгъна под него.

Вдигнах поглед. Влакът вече спираше на пет–шест метра от мен. На перона се бяха появили още хора. Светкавично ги проверих — обикновени пътници. Чернокожият нямаше подкрепление.

Той опря дланта си на пода и отново се надигна. Прецених разстоянието и видях, че ще се получи.

Приближих се и повторно го ритнах. Мъжът се извъртя назад от силата на удара, така че главата му се насочи към релсите, и преди да дойде на себе си, аз скочих от дясната му страна, сграбчих го за яката с дясната си ръка и за колана с лявата, мощно го дръпнах напред и го запратих през ръба на перона върху релсите. Той крещеше и размахваше ръце, но след секунда влакът бавно го прегази и виковете му изведнъж стихнаха.

Моментално наведох глава и бързо закрачих по перона. Миямото трябваше да се оправя сам — можех само да се надявам, че е запазил присъствие на духа и е направил каквото му казах. Знаех, че вниманието на всички е било съсредоточено върху мен и с малко късмет това му е позволило да се измъкне незабелязано. В случая „незабелязано“ означаваше никой да не е запомнил проклетата му вратовръзка. Такова описание можеше да насочи полицията право към него.

Усещах, че хората ме зяпат, чувах ужасени крясъци. Някой извика „Стой!“, но аз вече се качвах по стъпалата и излизах навън. Когато се озовах на улицата, в движение се заоглеждах наоколо за друг противник. Не видях никого, но как можех да съм сигурен?

Насочих се на югоизток по по–тихи улички, като търсех импровизирано оръжие. Не успях да намеря нищо по–добро от един откъртен бордюрен камък. Вдигнах го и продължих нататък.

Идиот такъв, трябваше да задържиш ножа на онзи от Шибуя. Или да си купиш друг. Идиот!

Нямаше никакво значение, че с онзи нож е извършено убийство. Трябваше да имам някакво оръжие. Кухненски нож. Тирбушон, по дяволите. Каквото и да е.

Когато се поотдалечих от метростанцията, си позволих да ускоря ход. Всъщност „позволих“ не беше точната дума — до такава степен бях под влиянието на адреналина, че не можех да се овладея. Трябваше да направя нещо, за да го изразходвам. Например като се затичам с всички сили. Само че така щях да привлека внимание. Успях да продължа с крачката на човек, който малко закъснява за среща. Бързо, но не прекалено.

Направих няколко агресивни движения и пак не забелязах никой да ме преследва.

Всичко е наред. Всичко е наред. По–бавно. Отпусни се. Отпусни се. Отпусни се!

Вмъкнах се в един квартален храм в Акасака тъкмо когато ме обзе пристъпът на треперене — последица не само от случилото се току–що, а и от усилията ми преди това да запазя самообладание, да не показвам, че съм наясно какво предстои. Задишах дълбоко и се опитах да успокоя бясното туптене на сърцето си. След няколко минути започнах да се чувствам по–стабилен.

По дяволите, наистина ми се беше разминало замалко. И онова неловко стискане на ръкава! Реших, че ако остана жив след всичко това, каквото и да е то, най–малко веднъж седмично ще тренирам само нестандартни хватки. Положения, в каквито изобщо не очакваш да се озовеш. Докато един ден се случи и едва не умреш.

Да, размина ти се на косъм. Обаче все пак се срещна с Миямото. А и сега противниковият отбор е с трима по–малко.

Това беше вярно. И ме изпълваше с доста приятно усещане.

Представих си Мария — под мен в хотелската стая, обвил съм ръце около бедрата й, прегръщам я, притискам я към себе си, чукам я с всички сили — и моментално получих огромна ерекция. Такова надървяне е типична реакция след сражение. Цивилните не обичат да говорят за това, понеже им се струва извратено — като че ли убиването действа възбуждащо. Всъщност не ми дремеше за психологията. Просто знаех, че е истина. И усещането беше толкова непреодолимо, че за миг си помислих да отида в Уено да я видя.

Не. Първо работата.

Добре. Оставих настрана дългосрочния план и почнах да се фокусирам върху следващите си стъпки. Миямото, разбира се. Но това щеше да е чак привечер. А Тацу?

Поколебах се дали да му се обадя, но реших да почакам. Бездруго сигурно правеше оглед на труп, прегазен от влак. Нищо. Най–важното беше, че трупът не е моят.

14

Отидох в един любовен хотел в Акасака и потънах в дълбок сън за около два часа. Отново парасимпатикова реакция.

После позвъних на Тацу от уличен телефон.

— Няма да повярваш какво ми се струпа на главата! — каза той. — Или пък ще повярваш?

— Ново убийство ли?

— Ако продължаваш така, ще взема да те помисля за ясновидец. Или ще те арестувам. Едно от двете.

Позасмях се.

— Имаш ли нещо за мен?

— Да. А ти?

Оцених жеста, че ми отговаря, преди да ми зададе въпроса. С него се преговаряше трудно, но ми беше добър приятел и знаеше, че съм натясно.

— Не съм сигурен — отвърнах аз. — Свърши ли ти работа информацията, която ти дадох по–рано?

— Много е интересна. Макар че засега нямам категорични доказателства.

— Може ли да се срещнем довечера?

— Според мен се налага. Ти как смяташ?

— Да. На същото място като миналия път? Да речем, в осем?

— Нямам търпение.

— Виж, има още нещо. Някакви хора се опитват да се доберат до мен. И явно го правят чрез мои познати. Трудно ми е да си представя, че може да са проникнали в Кейсацучо, но…

— Ще гледам да не доведа компания със себе си.

Това ме успокои. Харесвах Миямото, но уменията му в областта на шпионажа се равняваха на нула. Тацу беше съвсем друго нещо. Щом казваше, че ще дойде сам, значи щеше да е сам.

— Добре, чудесно. До осем тогава.

Имах малко време за убиване. Ужасно ми се искаше да позвъня на Мария. И не само защото непреодолимо ме привличаше мисълта да се срещна с нея в любовен хотел. Смятах, че трябва да я предупредя. Но за какво? И как?

Заскитах се по задните улички в Акасака и накрая стигнах до Хикава Джинджа, малък храм, който харесвах. Седнах на една пейка в ъгъла на обраслия с мъх парк, заслушах се в птиците по клоните на дърветата и тишината и самотата отново ми подействаха успокоително.

Замислих се какво бе издало мъжа на метростанцията. Исках да съм сигурен, че никога няма да допусна подобна грешка.

Е, той беше чужденец, естествено. Което в Токио моментално те поставя в неизгодно положение.

Обаче това само те накара да го забележиш. Издаде го друго.

Вярно. Тогава какво? Скованата стойка, атлетичната походка. И че дрехите му са сухи, без да носи чадър, сякаш го е хвърлил, за да е готов за действие.

Всички тези неща. Но и нещо друго, което стоеше зад всичко това. Най–важният елемент. Онова, което те убеди.

Съсредоточеността, осъзнах аз. Ето какво беше. Бях усетил неговата съсредоточеност. Цялото му внимание бе фокусирано върху мен. До такава степен, че трябваше да се преструва, че не ме забелязва. Човек с нужния усет обаче може да различи преструвката.

Добре. Но нали и ти правеше нещо подобно? И ти се преструваше, че не го забелязваш?

Да. И това беше вярно. Може би просто бях малко по–добър актьор. Или пък той беше по–лековерен зрител. Или и двете. Така или иначе, трябваше да измисля нещо по–добро. Трябваше да намеря начин да крия съсредоточеността си, за да не ми личи. Не просто да имитирам отсъствие на съсредоточеност, а да постигам присъствие на нещо друго. Дълбоко в себе си трябваше да знам какво се случва и в същото време външно да изразявам нещо съвсем друго.

Звучеше трудно, но трябваше да е изпълнимо. Това нямаше ли да е просто изключително напрегната версия на актьорската игра? Самият „Майк“ беше споменал, че курсът в ЦРУ по операции в градски условия бил като театрална школа. Когато се замислих, осъзнах, че и досега съм правил тъкмо това. Само трябваше да се упражнявам и усъвършенствам.

Не, не просто да се усъвършенствам — а да стана най–добрият. За да мога да заблуждавам най–добрите. И да ги забелязвам, преди те да са успели да заблудят мен.

Отново се замислих за Мария. Измъчвах се, като не й се обаждах. Може би имаше възможност да се измъкне. За час. Само за час.

Коя част от теб ще ти помогне да останеш жив? Мозъкът или пишката?

Въздъхнах. Поставен пред тази алтернатива, нямаше какво да възразя.

Малко преди шест тръгнах към храма Дзенкоджи в Омотесандо, където обзелата ме страст към Мария би беше попречила да усетя, че наблизо дебнат двама мъже и се въздържат да ме убият единствено защото по някаква причина не искат да замесват нея. Този път зачаках в сумрака край улицата, като наблюдавах ъгъла, откъдето бях казал на Миямото да продължи пеша към бар „Радио“.

Той се появи точно навреме. Слезе от едно такси от южната страна на „Аояма–дори“ и продължи на североизток, после зави надясно по безименната уличка към бара. Продължих да чакам в сенките и да наблюдавам още десет минути. Никой не го последва. Добре. Този път като че ли беше чист.

Пресякох улицата и тръгнах направо към бара. Миямото чакаше отпред, както го бях инструктирал.

— Добре ли си? — попита той, като тръгна към мен и облекчено разпери ръце. — Исках да ти помогна на метростанцията, само че ти ме беше предупредил да не се намесвам. А и честно казано, боя се, че не ме бива в тия неща, даже когато служих в армията. Но се тревожех.

Говореше необикновено бързо и осъзнах, че случката на метростанцията го е потресла.

— Нищо ми няма — потупах го по рамото аз. — Ти постъпи, както трябваше. Дай да повървим обаче за всеки случай. Почти съм сигурен, че не те следят, но трябва да се уверим.

Насочихме се на югоизток към Ниши Азабу. Тези тихи улички бяха идеални за разкриване на преследвачи. Крачех бързо, за да затрудня евентуалния противник — елементарна предпазна мярка, но не ми струваше абсолютно нищо.

— Най–искрени извинения — запъхтяно рече Миямото, като полагаше усилия да не изостава. — Бях много предпазлив. Направих всичко, каквото ми каза.

— Разбира се, не се безпокой. Всичко свърши добре. Но я ми кажи, забеляза ли някакви чужденци зад себе си, преди да стигнеш до метростанцията?

— Не.

Замислих се.

— Може да са те следили японци. Ако са били достатъчно хора и са се въртели, трудно би ги забелязал. И са оставили чужденеца за накрая.

Това беше възможно, естествено, но ми се струваше малко вероятно. Чернокожият действаше доста ловко. Ако наистина бе скрил лицето си под чадъра и като се имаше предвид неопитността на Миямото, той сигурно можеше да се справи и без местно подкрепление. Нищо нямаше да спечеля обаче, ако накарам стария си приятел да се почувства още по–зле.

След десет минути влязохме през портала на Чококуджи, будистки храм в Ниши Азабу, и се заскитахме сред надгробните камъни в малкото гробище, тънещи в сумрак и тишина зад стените на храма.

— Успя ли да провериш информацията, която ти дадох? — попитах аз.

— Да.

— И?

— С огромно съжаление трябва да ти съобщя, че къртицата, изглежда, е… моят непосредствен началник.

Разбирах защо съжалява Миямото. Самият аз обаче бях въодушевен от шанса да получа преимущество пред неизвестния си противник.

— Сигурен ли си?

— Напълно.

— Кажи ми какво знаеш. — Не че се съмнявах в него. Не точно. Но като се имаше предвид, че по–на–татъшното ми оцеляване сега най–вероятно зависи от качеството на информацията, исках да ми демонстрира анализа си, а не само заключението.

— Петима души са присъствали и на сватбата, и в „Мунглоу“. Четирима от тях нямат абсолютно нищо общо с дейностите, в които съм замесен самият аз. Остава само един.

— Петима?! Надявах се да са по–малко.

— Присъствалите в „Мунтлоу“ са част от поканените на сватбата. Затова имаме късмет, че в клуба са били само шестима членове на ЛДП, включително Сугихара. На много подобни мероприятия канят далеч повече хора.

— А защо в „Мунглоу“ са били толкова малко?

— Това е бил фирмен банкет. В чест на американската делегация в преговорите за търговията с полупроводници. Такива срещи не са точно тайни, но и не им се дава широка гласност — след неотдавнашните злополучни разкрития за „Локхийд“ и ЛДП. Затова обикновено ходят само високопоставени лица.

Говореше за избухналия преди няколко години корупционен скандал, в резултат на който се разкри, че от „Локхийд“ са давали подкупи на ръководителите на ЛДП чак до самия премиер, за да гарантират, че японската армия и въздушни линии ще купуват само от тях.

Изобличаването на шефа на Миямото не беше точно димящото оръжие, на което се бях надявал. Хрумна ми нещо друго обаче.

— Твоят началник. Същият ли е, който е заменил убития от Виктор?

— Той е, да.

— Как се казва?

— Йокояма. Йошинобу Йокояма.

— Убийството на предишния ти шеф е означавало повишение за Йокояма, нали така? Тъй де, фактът, че са убили предшественика му, е бил в негова полза.

Миямото леко се намръщи, явно смутен от схемата, която виждаше едва сега.

— Действително беше в негова полза.

Свих рамене.

— Е, нито едно от тези две неща не е доказателство. Даже взети заедно. Но…

Замислено провлачих глас. Може би имаше начин да проверя. Дори нещо повече.

— За всеки случай да те попитам. Нали не си споменавал за мен на Йокояма? И изобщо на когото и да е?

Миямото ме погледна, едва скривайки обидата си, че имам толкова лошо мнение за него.

— Не съм, разбира се.

Кимнах.

— Добре, извинявай. Не се съмнявам в теб, приятелю. Но при толкова важна информация е най–добре да сме сигурни.

Той се усмихна, по–скоро, струва ми се, защото оценяваше опита ми да проявя дипломатичност, отколкото в знак на съгласие.

— Ясно. Но какво ще правим сега?

Тъкмо за това си мислех и аз — за начин, по който да потвърдим неговата информация и ако наистина се окаже вярна, да изпързаляме Йокояма, без самият той, пък и който и да е друг, да разбере.

— По време на войната имахме къртица — казах аз. — Нанесе ни много щети. Но когато най–после го разкрихме, не го изобличихме. Поне не веднага. Почнахме да му подаваме грешни координати. Това не продължи много. След няколко пращания за зелен хайвер северновиетнамската армия надуши какво се е случило. Но дотогава успяхме да осъществим няколко опустошителни акции.

— Това ли предлагаш да направим сега?

— Нещо подобно.

— Как?

— Помисли. Някой иска смъртта ми и получава сведения от твоя шеф Йокояма. „Проследете Миямото. Проследете жената на Сугихара. Те ще ви отвеят при оня Рейн.“ Добре, чудесно. Само че и двата опита се провалиха. Вече съм много по–предпазлив, понеже знам, че са ме нарочили. Освен това имам представа кои са уязвимите ми места — ти и жената на Сугихара — и взимам мерки в тая насока. Всичко това означава, че им трябва нова следа. Имат два потенциални източника, но не могат да попитат жената на Сугихара. Пък и тя дори не знае как да ме открие. Оставаш ти.

— Смяташ, че Йокояма ще ме попита, така ли? Под какъв претекст?

— Какво значение има? Той ти е шеф, нали така? Тъй де, ако направо ти заяви „Искам да знам как да открия Джон Рейн“, нима ще очаква да му откажеш?! Да се възпротивиш? Или просто да изплюеш камъчето?

— Разбирам.

— Добре. Все пак предполагам, че ще опита нещо от тоя род… „Уф, имаме нов проблем, много деликатен. Оня човек, когото ти успешно използва в миналото, научих, че се бил завърнал. Трябва лично да се срещна с него. Къде мога да го открия?“ Нещо такова звучи ли ти правдоподобно?

Последва пауза, по време на която Миямото си кимаше, сякаш си го представяше. После ме погледна.

— Напълно правдоподобно.

— Добре, чудесно. Почти съм сигурен, че той ще се обърне към теб, при това може би съвсем скоро. И искам да му кажеш как си уговаряме срещи.

— А именно?

— Просто му кажи истината. Когато искам да се свържа с теб, аз ти звъня на работа. Когато ти искаш да се свържеш с мене, се обаждаш в телефонната служба. Най–успешните лъжи винаги са максимално близо до истината. — Поредната мъдрост, усвоена от покойния Шон Макгроу.

— И после?… Мислиш ли, че ще ме помоли да му уредя среща?

— Да. Но ти отначало се дърпай. Накарай го да те убеждава. Да те принуди. Така няма да се усъмни. Ако се съгласиш прекалено лесно, ще заподозре нещо. Разбираш ли?

Миямото се усмихна.

— Вече над двайсет години съм в тази клоака. Смяташ ли, че не знам нещичко за това как да накарам плъховете да минат по съответните канали?

— Имаш право. Просто…

— Моля те, няма нужда да се извиняваш. Разбирам загрижеността ти. И както сам каза, най–добре е да сме сигурни. Но, да, ако и когато се обърне към мен, ще демонстрирам нужната неловкост и нежелание. И после неохотно ще те предам. Добре, къде и кога ще е тази наша среща?

— Ще ти кажа, когато ми се обадиш, както винаги. Имам предчувствието, че шефът ти ще те инструктира ти да избереш мястото. Просто му обясни, че винаги аз съм го определял и ако се опиташ да го посочиш ти, ще загрея, че нещо не е наред. Той ще отстъпи.

— Ами ако шефът ми няма нищо общо и всъщност аз искам да се срещна с тебе?

— Да, това беше следващото, което щях да ти кажа. Ако нещата се развият така, както очаквам, и Йокояма ти е заповядал да му уредиш среща, започни разговора с общи приказки за времето.

— Не може ли просто да ти кажа „Не е Йокояма“, ако не се обаждам по негово нареждане? Защо ни е парола?

— А ако той настоява да присъства на разговора?

— Ааа, имаш право.

— А ако не е по нареждане на Йокояма, ако просто искаш да се срещнем, както винаги, тогава очевидно няма да говориш за времето. Кажи ми каквото искаш, само не това.

Миямото топло се усмихна.

— Казвали ли са ти, че имаш склонност да контролираш и най–малката подробност?

— Не точно, но ако ми го бяха казали, щях да съм принуден да призная, че имат право.

Той се засмя, но скоро лицето му отново стана сериозно.

— Значи смяташ, че… шефът ми ще прати някой да те убие, така ли?

„Не точно — помислих си аз. — Нещо повече.“

Но му отговорих с въпрос:

— А ти как смяташ?

— Ами… възможно е, да. Но откъде знаеш?

Мрачно се усмихнах.

— Все още се уча на нен, приятелю. И на биишики. И на много други важни неща. Но ако има нещо, което владея добре, това е да се поставям на мястото на противника. Задавам си въпроса „Какво щях да направя, ако исках да се добера до себе си?“. Тъй че, да, не го знам така, както знам, че утре слънцето ще изгрее, но го знам достатъчно добре, за да го очаквам. И да съм абсолютно готов, когато се случи.

15

Същата вечер отидох в изакаята в Юракучо. Бях сигурен, че никой не е в състояние да проследи Тацу, без той да забележи, но въпреки това подраних и заех позиция оттатък улицата, така че го видях да пристига и изчаках да се уверя, че няма опашка. Няколко години по–късно президентът Рейгън щеше да популяризира руската поговорка „Доверяй, но проверяй“. Макар по онова време да не я знаех, аз напълно се ръководех от този принцип.

След като не установих проблеми, влязох вътре и се насочих към неговата маса.

— О, закъсняваш — отбеляза той, докато сядах на стола до него. Така и двамата можехме да наблюдаваме входа и бяхме достатъчно близо един до друг, за да разговаряме, без да ни чуват клиентите наоколо, които бездруго бяха толкова пияни и шумни, че подслушването сигурно не представляваше проблем. — Обикновено подраняваш.

На масата вече имаше две халби бира. Чукнахме се и отпихме.

— Познаваш ме. Не искам да стана скучен и предвидим.

— Вярно. Знаеш ли, че днес е извършено още едно убийство на гайджин?

— Така ли? Значи общо станаха три?

— Да. Което за Токио направо си е епидемия.

— Успяхте ли да научите нещо за убитите?

— Още не. Никой от тях не е носел документи за самоличност. Нито са се обаждали техни близки, за да приберат телата им.

— Не са носили документи за самоличност, а? Какво ти говори това?

Тацу ме погледна и не успях да видя дали играта му допада, или му е омръзнала.

— Двамата в Шибуя може и да са били обрани. Днешният, онзи на метростанция „Гайенмае“, е бил хвърлен на релсите пред пристигащ влак. След спречкване, както го описват очевидците.

— Е, ти знаеш по–добре от мен, но при ниската престъпност в Токио и изобщо при тези обстоятелства предполагам, че са някакви шпиони, които са се придвижвали без документи по време на операцията.

Той изсумтя.

— Да, звучи логично. И в такъв случай са имали нещастието да се сблъскат с някой, който се е противопоставил на тяхната дейност.

— Връзка с Уилсън, така ли смяташ?

— Възможно е.

Искаше да ме накара да му задам въпроса директно, затова го направих.

— Успя ли да научиш нещо за него?

Тацу кимна.

— Ти се оказа прав за подробностите — първо БСО, после ЦРУ. Действал е по целия свят и знае пет чужди езика освен английски — френски, немски, италиански, испански и руски.

— Владеенето на руски е многозначително при тези обстоятелства.

— Може би. Дай обаче първо да се придържаме към онова, което ни е известно.

Усмихнах се. Говореше като добродушен двойник на Макгроу.

— Моля — съгласих се аз.

— През Втората световна война спускали Уилсън с парашут в тила на врага, за да организира партизани срещу нацистите. По ирония на съдбата после участвал в операция „Кламер“ — вербуването, реабилитирането и заселването на видни нацисти в Съединените щати след войната в замяна на техните научни познания или ценността им за разузнаването.

— „Кламер“ ли?

— Нарекли я така заради практиката да защипват с кламер документите, доказващи техните жестокости, и „чистите“ документи за тяхното установяване в Щатите.

— Аха.

— Уилсън участвал и в операция „Гладио“, при която подготвяли нелегална съпротива в случай на съветска инвазия в Европа. В операция „Мангуста“ в Куба, когато използвали американската мафия в атентати срещу Фидел Кастро. В операция „Хаос“, насочена срещу различни американски медии и дисидентски организации. В проекта ФУБЕЛТ, който довел до свалянето и убийството на Салвадор Алиенде в Чили. И в сдобилата се с особено лоша слава програма МК Ултра за психологически контрол и експерименти с хора.

— Впечатляващо е, че нещо в такъв списък може да се отличи с особено лоша слава.

— Наистина.

— Но Алиенде… Мислех, че се е самоубил.

В отговор той само ме изгледа.

— Ясно — въздъхнах аз.

Тацу отпи глътка бира.

— След разкриването на тези и други дейности от комисиите на Чърч и Пайк хората като Уилсън бяха смятани за опетнени. Част от период, който Управлението искаше да прати в миналото. Когато президентът Картър го назначи за директор на Централното разузнаване, Стансфийлд Търнър уволни около осемстотин такива агенти.

— Е, какво чак толкова лошо може да се случи, когато осемстотин недоволни експерти в областта на саботажа, диверсията и покушенията изведнъж се окажат без работа?

— Случи се това, че много от тях предложиха услугите си на чужди правителства. Други — на престъпни организации. Сред тях е и Уилсън. Занимавал се е с трафик на оръжие и пране на пари. И обучавал секретните служби на различни престъпни правителства в Африка и Латинска Америка.

— Достатъчно престъпни, за да се занимават със саботажи, диверсии, покушения и експерименти с психологически контрол ли? Тези правителства са най–лошите.

Тацу наклони глава и се вгледа в мен, сякаш изучаваше контурите на някакъв странен организъм.

— Няма да се преструвам, че разбирам чувството ти за хумор — каза той. — Обаче знам какво издава.

— Какво?

— Нервност.

— Не казвай на никого. Предпочитам хората да ме мислят за забавен вместо за нервен.

— Благодаря, че доказваш думите ми.

Вдигнах наздравица с халбата си.

— Знаеш ли, Тацу, понякога качеството на информацията, с която разполагаш, почти ме плаши.

— Радвам се, че я оценяваш така. За мен обаче тя почти никога не е достатъчна.

— Ами вероятността Кейси някак си да е върнал този тип от улицата?

— Правдоподобна, но недоказана. Кейси определено полага усилия да възстанови кръга от майстори на тъмните изкуства в ЦРУ. Привличането на бивши агенти е целесъобразен начин да го направи.

— Като може би държи някои от тях на известно разстояние с цел опровержимост.

— Също правдоподобно, но недоказано.

— Добре, как смяташ? Има ли връзка между Уилсън и Виктор?

— Възможно е. Това предположение се потвърждава от факта, че господин Уилсън в момента е на посещение в Япония.

Усмихнах се.

— Нали ти казах! Почти се плаша от информацията, с която разполагаш. А може ли да попитам за местонахождението на господин Уилсън?

— Изглежда е влязъл в страната под името Карл Уудс. Такъв човек обаче не е регистриран в никой от по–големите токийски хотели. Предполагам, че използва друго име. Стандартна оперативна процедура за спец като него.

— Можеш ли да се поразровиш малко по–надълбоко?

— Едно е да пратя доверен човек да потърси в архива на миграционната и митническата служба — малко рязко отвърна той. — Трудоемко, но пък дискретно. Съвсем друго е да поискам нужните ресурси, за да проверя списъците с гости на пет–шест, че и повече хотела — много от които често се посещават от видни личности и дипломати. Най–малкото ще трябва да обясня причините на началството си.

Извинително вдигнах ръце.

— Ясно. Прощавай, че попитах. Има ли начин да разберем дали и кога е идвал по–рано в Япония?

— Моите хора вече провериха за предишни посещения на Карл Уудс. Не откриха нищо.

— Което значи, че или не е идвал преди, или…

— Или е идвал, но под различни псевдоними. Инстинктът ми подсказва, че е последното. Но нямам доказателства.

Почвах да се дразня — разполагахме с много късчета от пъзела, но все още не можех да ги подредя.

— Някаква представа с каква цел е тук?

— Не. Ако не беше информацията, която получих от теб, изобщо нямаше да знаем, че е в страната. И нищо чудно. Като се има предвид неговото минало, секретността му е втора природа.

Отпих глътка бира.

— Е, пак заповядай.

Той се отпусна назад и скръсти ръце.

— Онова, което ми каза, всъщност ни изправя пред много въпроси. За да открием отговорите, най–вероятно ще имаме нужда от онова, което не споделяш за собствените си връзки с Виктор.

Замалко да пусна някоя тъпа шега, нещо от рода на „Какво не споделям?“.

Обаче разбирах, че Тацу има право. Той изпълняваше своята част от сделката. Даваше ми много сведения. Нямаше да е честно да не му отговоря със същото.

Още по–лошо. Щеше да е глупаво.

— Онази поръчка, която ми възложи Виктор — започнах аз. — Няма да я изпълня. Трябва да си наясно с това, преди да продължа нататък.

— Добре.

— Обектът е от ЛДП. Коджи Сугихара.

Тацу продължително ме изгледа с обезпокоително безизразно лице. Накрая попита:

— Някога замислял ли си се за тази твоя дарба да се забъркваш в неща, които са много над възможностите ти?

— Не съм имал време. Прекалено много хора се опитват да ме убият.

Той поклати глава, жест, с който обикновено даваше демонстративен израз на раздразнението си.

— Според теб какво ще се случи, ако убиеш високопоставен член на ЛДП?

— Нали ти казах, няма да го направя.

— Фактът, че изобщо си могъл да си го помислиш, ме кара сериозно да се съмнявам в способността ти трезво да преценяваш нещата.

— Виж, не отговорих веднага на Виктор и той ме заплаши, че ако не го направя, ще убие моя приятел. Оттогава само се опитвам да печеля време — и търся възможност да очистя Виктор.

В отговор Тацу отново поклати глава.

Знаех, че върши много и че го поставям в трудно, може би даже опасно положение. Изведнъж се почувствах гузен, че го притискам. Искаше ми се да му го кажа, но реших, че ще се получи по някакъв глупаво многословен американски начин. Затова запазих мълчание с надеждата, че той ще усети в него известна загриженост.

— Дай да… се върнем назад — след малко предложих аз. — Кой ще спечели от смъртта на Сугихара?

Тацу сви рамене.

— Когато умре някой политик, винаги има печеливши. Това се отнася за катаклизми от всякакъв вид. Фигурите на дъската се пренареждат, появяват се възможности там, където преди е имало пречки и застой.

— Добре. А по–конкретно?

— Тъкмо това се опитвам да ти обясня. Когато изгодите са в най–различни посоки, трудно може да се открие причинно–следствена връзка.

— Сугихара известен ли е с нещо? С някакви… не знам, търговско–промишлени дейности, да речем? Научих, че наскоро е бил на банкет с някаква американска търговска делегация.

— Популярен е сред японските фермери, защото защитава родното производство на ориз чрез значителни данъци върху вноса. Но едва ли се отличава от други в това отношение. Смъртта му по никакъв начин няма да подготви почвата за драстично увеличаване на вноса на ориз.

Усмихнах се.

— Когато представяш нещата така, наистина звучи малко вероятно.

Той кимна и разбрах, че сме преодолели напрежението отпреди малко.

— Добре. Сериозно се съмнявам, че Виктор има личен мотив, за да иска смъртта на Сугихара. Следователно въпросът е кой е поръчал на Виктор да го направи.

— Действително това е въпросът.

— Може би Уилсън? Който и да е, поръчителят не иска да има нищо общо с това. И ти виждаш нещата така, нали?

— Разбира се. Иначе защо ще го възложат на теб?

Думите му малко ме жилнаха, само на равнището на професионалната ми гордост. Но какво да направя, да му възразя, че всъщност списъкът с поръчковите ми убийства е доста дълъг, така ли? Разговорът ни бездруго се движеше съвсем близо до границата която нямах желание да прекрачвам. Толкова близо че не бях сигурен дали с Тацу все още сме от една и съща страна.

— Не само на мен — напомних му аз. — И на Кобаяши. Помисли. Ако Кобаяши беше убил Сугихара, сигурно веднага след това щяха да убият Кобаяши. И после ти щеше да се чудиш защо Гокумацу–гуми са очистили депутат в Диета, по дяволите. А ако го бях направил аз…

Бях възнамерявал просто да изложа разсъжденията си за това, че и връзката с мен е опровержима, но сега ме глождеше нещо друго.

— Какво има?

— Виктор знае за миналото ми — бавно отвърнах аз, като се опитвах да анализирам този факт от нова гледна точка. — За КОВПВ–ГПН. И всичко останало. И въпреки това ми възложи поръчката. Преди си мислех, че… това не го интересува. Че за него е най–важно да няма връзка с мен. Аз ликвидирам Сугихара, неговите хора ме ликвидират и какъвто и да съм бил, по никакъв начин не могат да ме свържат с Виктор.

— Логично заключение.

— Да. Сега обаче се чудя…

— Дали не си се съсредоточил прекалено много върху Виктор вместо върху онзи, който стои зад него.

Погледнах го.

— Да. Точно така.

И изведнъж разбрах. Внезапно. Онова, което преди ми беше убягвало.

Наведох се напред.

— Добре, да си представим следното. Виктор се избавя от Кобаяши, понеже Кобаяши се е издънил. Взима ме на неговото място — като наемен убиец и изкупителна жертва. После му се обажда някой, може би Уилсън. „Какво става със Сугихара? Нали трябваше да е мъртъв миналата седмица?“ И Виктор му отговаря: „Няма проблем. Намерих нов човек. Много го бива. С отлични препоръки. Служил е в американските спецчасти. В КОВПВ–ГПН. Ветеран от Виетнам. И е наполовина японец, така че познава Токио и може да се добере до обекта“. Загряваш ли?

Тацу бързо кимна, което при него означаваше, че е крайно развълнуван.

— Значи човекът се обажда и научава, че новият наемник е бивш американски военен. И остава недоволен. Защото връзката с американските власти е проблем.

— Точно така.

— Но наистина ли тази връзка е толкова сериозна? Бивш военен. Уволнен преди десет години.

— Не става дума просто за бивш военен. КОВПВ–ГПН се занимаваше с неща, които американското правителство все още отрича, както ти е известно. Сериозно се съмнявам, че правителството много ще се зарадва, ако някой разкрие какво сме вършили там. И не е само заради военната връзка. А и заради работата, която преди десет години върших в Токио за ЦРУ Представи си, че убия Сугихара и ме заловят. Това е катастрофа за Управлението.

Той отново кимна, явно доволен, и аз осъзнах, че последното му възражение просто е било сондиране — проверка дали схващам цялостната картина. Не можех да определя кога изпитва по–голямо удовлетворение — когато вървя в крак с него или когато се налага да ми обяснява като на първолак.

— И ти ли го виждаш по същия начин като мен? — попитах аз.

— Да. Не е трудно да си представя Уилсън в такава роля.

Надигнах халбата си.

— Още нещо обаче не се връзва. Разбирам защо човек като Уилсън не иска да убия Сугихара — и се опитва окончателно да ме извади от играта, понеже със самия факт, че Виктор ми е възложил поръчката, вече знам прекалено много. Но Виктор не прави опити да ме отстрани. Даже ми дава нова информация за Сугихара. От него научих за банкета с американците. Макар че, струва ми се, това може поне отчасти да е било инсценировка, за да знаят къде и кога да ме открият.

— Пропускаш още една възможност — иронично се обади Тацу, което ми показа, че тази вечер получава и двата вида удовлетворение.

— Така ли? Каква?

— Виктор и Уилсън да преследват различни цели.

— Според теб Уилсън е казал на Виктор да ме отстрани от Сугихара, но Виктор не го е послушал, така ли?

— Защо не? Виктор изглежда ли ти особено податлив на контрол?

— Не, не бих го характеризирал така, след като го споменаваш.

— Възможно е също Уилсън да е решил да те остави да очистиш Сугихара и да е пратил хората си след теб. Защо не? Както сам каза, ти вече знаеш прекалено много, белята вече е станала. Ако извадиш късмет и убиеш Сугихара, а хората на Уилсън те ликвидират веднага след това, Уилсън ще е доволен. Ако хората му те убият, преди да си се добрал до Сугихара, пак ще са ти затворили устата. И в двата случая си върши работата добре — веднага е почнал да те следи, да установява свърталищата и навиците ти, да изяснява как може да се добере до теб. Даже сега да не успее да направи своя ход, ще е в състояние да действа по–бързо, когато настъпи моментът.

— Кое според теб е по–вероятно?

Тацу не се поколеба.

— Второто. Хитър и опитен човек като него ще го направи по този начин. Ще ограничи риска, ще си запази известно предимство. Съмнявам се, че изобщо е казал на Виктор да те отстрани. Защо да си прави труда? От негова гледна точка, колкото по–малко знае Виктор, толкова по–добре.

Това също изглеждаше логично. И обясняваше нещо, за което се бях чудил по–рано. Защо Виктор не ми е казал за сватбата? Оказвах се прав — защото не е знаел. Уилсън не му беше съобщил, понеже държеше на дискретността повече от руснака.

— Значи си сигурен, че моят проблем е Уилсън.

Той сви рамене.

— Как го казваха американците? Ако ходи като патка, ако има перушина на патка и ако кряка като патка…

Усмихнах се. Рядко ми се случваше да чуя някой да говори за чужденци, като в същото време ме причислява към японците. И макар да не ми се щеше да го приема, явно дълбоко в себе си копнеех за такова признание.

— Знам, че искам прекалено много — казах аз, като се поддадох на американската си импулсивност, въпреки че по–рано бях решил да не отварям дума за това. — И моля за извинение.

В отговор Тацу изсумтя, което за него представляваше изключителна проява на емоционално отношение.

— И малко съм гузен, че те притискам, но наистина ще ми е от голяма полза, ако ми помогнеш да се добера до Олег.

— Признавам, че се колебая. Три убийства за три дни вече са много за Токио. А три неразкрити убийства са много за Кейсацучо.

— Предполагам. И все пак жертвите не са японци. Нито обикновени граждани. А и тези трима гайджини явно не са туристи. Може да… отшуми.

— Може. Ако не стане още по–лошо.

— Това означава ли, че си променил мнението си за пенсионирането на Олег?

— Къде ще му излезе краят?

— Знаеш къде. При Виктор.

— А Уилсън?

Засмях се.

— Това значи ли, че искаш да се заема с него? Или не искаш?

Освен основателен въпрос, последната ми реплика ми се струваше поне мъничко смешна. Лицето му обаче остана безизразно.

— Не е лесно да се работи с теб — след малко каза той. — Аз се опитвам да водя разследвания. А след теб има само трупове.

Погледнах го.

— Това наистина ли те смущава, Тацу? Ако труповете са на когото трябва?

Не бях имал намерение да се изразявам толкова директно. В мен се обаждаше американецът — не притежавах уклончивостта на Тацу. Особено когато някакъв бивш спецназовски психопат правеше всичко възможно да ме убие и имах нужда от информация, за да се добера пръв до него.

След няколко секунди Тацу въздъхна.

— Изглежда, че Олег си пада по японски момичета.

Беше открил нещо и щеше да ми го каже. Правеше ми отстъпка и не исках да го поставям в неловко положение, като дам знак, че съм разбрал.

— Ами предполагам, че е дошъл в правилната страна.

— Не точно. Момичетата, които харесва, са професионалистки. А в повечето заведения, които предлагат японски момичета, не пускат гайджини.

— Сериозно ли говориш? Кой портиер на бардак ще отпрати човек като Олег?

— Освен всичко друго Олег и Виктор са бизнесмени. Насилственото влизане в заведения, в които са нежелани, ще е обида към якудза, която контролира сексбизнеса. И въпреки че явно са повече от готови да си навлекат омраза по основателни причини, двамата явно са достатъчно умни да не го правят само заради плътски удоволствия. Пък и в Йошивара има най–малко десет торуко, в които с удоволствие обслужват гайджини. И момичетата в някои от тях са точно по вкуса на Олег.

Йошивара беше един от кварталите на червените фенери в Токио, обявен за такъв още в началото на XVII век по време на шогуната Токугава. Торуко представляваше съкращение от торуко буро — „турска баня“. Само че освен наличието на сапун и вода, въпросните заведения нямаха нищо общо с турските бани и през 1985, след продължителни протести от страна на Турция, асоциацията, управляваща всички торуко, обяви конкурс за ново наименование. Спечели сопурандо — „сапунландия“, чистичък евфемизъм, който се използва до ден-днешен.

Това беше интересно, но не виждах как бих могъл да го използвам. Освен ако…

— Не искам да оспорвам източниците и методите ти, обаче информацията не идва ли оттам, откъдето ми се струва?

Тацу сви рамене.

— Както вече съм ти казвал, от якудза с удоволствие предават информация на Кейсацучо, стига да смятат, че така ще навредят на Виктор. След като от едно от приемащите гайджини заведения потвърдиха, че Олег им е клиент, не беше трудно да получим потвърждения и от другите.

— Очаквах човек като Олег да се грижи малко по–сериозно за безопасността си.

— Поведението му не е толкова рисковано, колкото може би си мислиш. Той посещава няколко заведения и прилага принципа на „тука има, тука няма“. Не предупреждава къде ще отиде. Отпред винаги го чака негов човек. И не остава дълго.

— Момичетата сигурно много го харесват.

— Няма откъде да знам. Обаче момичетата, които посещава, надали биха искали да се задържа повече.

— Какво има против Шинджуку? И там има много заведения, които приемат чужденци, нали?

— Шинджуку е крепост на Гокумацу–гуми. Олег не се чувства в безопасност там.

Замислих се. Да, знаех, че Йошивара не е толкова гангстерско място, колкото Шинджуку. Освен секс–бизнеса, кварталът беше спокоен — толкова спокоен, че денем човек можеше да мине през него и почти да не забележи онова, с което е известен. Имаше местни мутри, но не повече, отколкото е нужно, за да се справят с някой агресивен пияница. Разбирах защо Олег се чувства там в по–голяма безопасност.

Негова грешка.

— Значи говорим за период от… колко? Около час? Без предварително предупреждение?

— Точно така.

Въздъхнах дълбоко.

— Ще имам нужда от късмет. Колко често ходи там?

— Ще те зарадвам. Най–малко няколко пъти седмично, вечер. Обикновено още по–често.

— Явно не си се шегувал, като ми каза, че харесвал японски момичета.

— Обаче си прав, ще ти е нужен повече от малко късмет. Затова и се колебаех дали изобщо да ти го кажа. Предчувствах, че ще рискуваш.

— Не, добре, че ми каза. И не е толкова зле, колкото си мислиш. Виждал съм неговите хора — те ме претърсваха на влизане в офиса им.

— Значи и те са те виждали.

— Ако го отиграя както трябва, изобщо няма да ме видят. Поне докато не стане късно.

— Ако.

— Много ти благодаря за доверието.

— Поне единият от нас двамата трябва да е реалист.

Замислих се за момент. Ако знаех кога и къде, можех да го направя. Само за един час обаче… щеше да е труд но.

— Можеш ли да ми намериш полицейска радиостанция? — попитах аз.

Тацу кимна.

— Предчувствах, че ще повдигнеш този въпрос.

— А пистолет?

— Невъзможно. Изнасянето на пистолет от оръжейната става срещу подпис на шефа на управлението.

— А камък или пръчка?

Той поклати глава.

— Пак се шегуваш. Лош признак.

— Кой се шегува?

Тацу въздъхна.

— Е, ако не беше нервен, щеше да си глупак. Поне това е добре, предполагам.

Допих си бирата и мрачно се усмихнах.

— Още по–добре е, че ще ми дадеш Олег.

16

Един час по–късно се скитах из мрачните и занемарени улички на квартала, който днес официално се нарича Сензоку, но във всички други отношения завинаги ще си остане Йошивара. Тацу ми беше дал имената и адресите на пет торуко, които посещавал Олег, и аз бавно обиколих всяко от тях, за да преценя разположението и да се опитам да определя къде ще стои на пост човекът на Олег, като си представях възможните подходи и претеглях предимствата и недостатъците.

За разлика от Шинджуку, Акасака и другите по–известни квартали на червените фенери, в Йошивара нямаше други атракции освен така наречения мизу шобаи, или „воден бизнес“, изобразяван на прочутите японски гравюри укийо–е — буквално, „картини на плаващия свят“, и шунга — натуралистични изображения на онова, което предлага плаващият свят. Там нямаше офиси, министерства, посолства, универсални магазини, известни ресторанти, кина и театри. По време на шогуната Токугава районът бил истински град в града и все още запазваше ортогоналния си план със стари дървени къщи и безлични бетонни сгради, като дори най–новите постройки бяха на не повече от няколко етажа. Единствените ресторанти бяха малки — пръснати тук–там закусвални за юфка раменя, кафенета кисатен и изакая, а единствените магазини бяха семейни бакалии или денонощни лавки. В Шибуя любовните хотели бяха популярна дестинация за двойки, излезли да се позабавляват, и всяка вечер в Хякендана човек можеше да се размине с десетки влюбени, които вървяха хванати за ръка и си търсеха хотел, който да задоволява желанията и на двамата — своеобразна любовна игра. Тук хотелите се използваха главно от гостуващи клиенти, които си поръчваха момичета от местните доставчици, и почти нямаше пешеходен трафик. В резултат въпреки дългата си история на байшун — японската дума за „проституция“, която буквално означаваше „да продаваш пролет“ — и скандалната си слава денем Йошивара пустееше и дори нощем беше доста тихо, нещо като нелегален мол, обслужван от оскъден персонал. Имаше неонови надписи, да — входовете на торуко бяха изключително крещящи. Пред тях стояха служители, които се опитваха да привлекат минувачите като мен. Обаче нямаше шум, суматоха и навалица. В Йошивара имаше местни, имаше и посетители, които набързо отиваха да начешат мимолетната си краста, и толкова.

Подходящо място да спипам Олег, реших аз. Извънредно подходящо място.

Правех каквото мога, за да не се приближавам прекалено, докато разузнавах. Не се боях, че служителите пред заведенията ще запомнят лицето ми — те виждаха много потенциални клиенти и осветлението беше съвсем слабо, че да се безпокоя за това. Не, мислех за нищожния шанс в момента Олег да се забавлява в някое от тукашните торуко и да се натъкна на един от хората, за които ме беше предупредил Тацу. Ако някой от охранителите му ме забележеше там, руснакът щеше да се сети, че не съм отишъл на баня. Щеше да вземе контрамерки и аз щях да разкрия картите си, без да съм нанесъл удар срещу силите на Виктор.

Чувствах се странно, докато обикалях из Йошивара. Кой знае защо все ми се въртеше из главата че майката на Виктор може да се е озовала там. Ако Тацу не грешеше, какви други възможности можеше да е имала? Опитвах се да си представя прогоненото от къщи бременно селско момиче във военновременно Токио — колко самотно, ужасено и отчаяно се е чувствало, къде е търсило подслон, от какво се е отказало, за да оцелее и запази наложеното му въпреки неговата воля дете, преди да е било изхвърлено на коравосърдечните брегове на Йошивара. Нямаше нужда да съм чел Сун Дзъ, за да разбирам колко е важно да познаваш врага си. Казвах си, че като си представям майката на Виктор, в известен смисъл прониквам в главата му. Дори отидох в Джоканджи, триста и петдесет годишния храм, където, твърдяха, били погребани около двайсет хиляди куртизанки. Но даже майката на Виктор да почиваше под някой от старите надгробни камъни, аз не усещах никакъв особен знак от нея, а само тъжната история на място, на чиито стени е изсечено своеобразно опровержение за поколенията жени, привличани от надеждата боговете да се смилят над тях: „Раждането е болка, смъртта е Джоканджи“. Йошиварска версия на предупреждението, написано според Данте на адската порта: „Надежда всяка тука оставете“.

През следващите две денонощия не се случи нищо особено. Два пъти дневно се обаждах на Олег от различни улични телефони. Той нямаше нова информация за Сугихара. Тацу ми даде полицейска радиостанция, по която щеше да ме предупреди в момента, в който му съобщяха, че Олег е отишъл в някой йошиварски бардак. И най–после не издържах и позвъних на Мария. Сърцето ми бясно туптеше, докато набирах служебния й телефон, и се ядосвах на себе си, че съм толкова нервен, но нищо не можех да направя. Как се чувстваше тя? Щеше ли да се зарадва? Или се разкъсваше от угризения? Може би ми се сърдеше, че не съм я потърсил по–скоро? Или щеше да се ядоса, че изобщо я търся пак?

— В удобен момент ли те хващам? — попитах, когато вдигна.

Последва кратка пауза.

— Да.

— Искам да кажа, можеш ли да говориш?

— Да.

Кратките отговори още повече засилиха нервността ми.

— Радвам се, че чувам гласа ти, макар да е само по една сричка.

Тя се засмя и това ме изпълни със смущаващо облекчение.

— Щом си искал да чуеш гласа ми, можеше да се обадиш малко по–скоро.

По дяволите, колко ме зарадваха тия думи!

— Ъъъ… щях. Исках. Просто не бях сигурен дали ти искаш.

— О, толкова ли си неуверен?

— Не. Е, малко може би. Но по–скоро… просто не знаех как ще се чувстваш след онази вечер. Боях се, че може да се разкайваш за случилото се. Или да изпитваш угризения. Или даже да ми се сърдиш.

— Да, всичко това, определено. Но не чак толкова, че да не искам да те чуя.

— Това означава ли, че искаш пак да се видим?

Последва нова пауза. Силно стиснах слушалката.

Осъзнах, че е било глупаво да го кажа, че не бива да си играя и с този огън, когато имам да гася толкова много пожари.

— Ужасно — накрая с малко дрезгав глас произнесе Мария.

— Кога? — без никакво колебание попитах аз. Продължавах да върша глупости.

— Следващите няколко дни ще ми е трудно да се освободя.

— О, я стига. — Изобщо не се опитах да скрия разочарованието си. — Какво може да е чак толкова важно?

— Изложбата, на която съм куратор — в петък ще има вечеря и представяне в музея за специално поканени гости. Дотогава трябва да свърша много неща. Но ми звънни в петък. Може дори да успеем да се видим същата вечер. — Тя замълча, после прибави: — И този път избери по–хубав хотел, става ли?

Удивително е как едно толкова простичко нареждане, произнесено с нужния глас и от съответния човек, може да предизвика такова моментално надървяне! Ето обаче, че можеше.

— Добре — обещах аз и усетих, че устата ми малко е пресъхнала. И после, без да се замисля: — Носи нещо, за което няма да съжаляваш, ако го разкъсам.

Мария рязко си пое дъх и след малко каза:

— Трябва да вървя. Обади ми се в петък, иначе много ще ти се разсърдя.

Тя затвори и ме остави да се терзая, обзет от парализираща смесица от възбуда и самообвинения.

Съсредоточи се. Трябва да се съсредоточиш. Искаш да видиш Мария, нали? За тази цел трябва да си жив.

Отседнах в един бизнес хотел точно до Йошивара. Мислех да използвам някой от тамошните любовни хотели, но параноята ми — или инстинктът за самосъхранение — се беше развихрила и прекалено лесно можех да си представя как някой, който ме е мярнал в района, се обажда на Виктор. Малко вероятно, знаех, но не ми струваше нищо напълно да избягна тая опасност.

Районите на няколкото торуко, които посещаваше Олег, имаха различни предимства и недостатъци. Обединяваше ги това, че нямаше да мога да стигна до никое от тях, без да забележат приближаването ми. Ако знаех точното място и време, щях да се престоря на клиент, да отида във въпросния бардак точно преди руснака и да го ликвидирам вътре, без изобщо да се сблъсквам с неговия охранител. При наличната информация обаче неизбежно щях да стигна там, след като часовият вече е застанал на пост. Това означаваше, че трябва да измисля как да мина край него, без да ме познае — или да се доближа толкова, че да не може да направи нищо.

Замислих се за думите на Тацу в изакаята — че можел да познае кога съм нервен, защото съм почвал да се шегувам. Разбирах, че има право, и се зачудих какви други признаци ме издават. Когато за пръв път бях отишъл при Виктор например. Как се бях държал? Как се бях представил?

И тогава бях нервен, да, и го компенсирах с известна дързост. Бях влязъл в офиса му наперен като ветеран от КОВПВ–ГПН и печен наемник, разчитайки на тази напереност като на амулет. Във Виетнам познавах хора, които се справяха със страха по същия начин — например, като пишеха на бронираните си жилетки декларации от типа на „Да тръгна и по долината на смъртната сянка, няма да се уплаша от злото, защото съм най–гадното копеле в долината“.

Но едно беше да напишеш нещо такова на бронираната си жилетка. И съвсем друго — да я носиш в обстановка, където незабележимостта е жизненоважна. Трябваше да загърбя напереността и да поработя върху незабележимостта си.

В същото време осъзнах, че грешката ми с Виктор може да се окаже полезна. Той и неговите хора вече ме познаваха в определена „дегизировка“. Ако успеех да я скрия — не, не да я скрия, а да я заменя — можеше да забележат прекалено късно приближаването ми.

Първата ми стъпка в тази посока беше да отида в магазин за мъжка мода в Уено и да се натъкмя като чиновник — сив костюм, бяла риза, евтини обувки и колан, скучна вратовръзка. Нарочно избрах различни сако и панталон, за да мога да си взема няколко номера по–голямо сако, тъй като под него възнамерявах да нося и други неща освен ризата.

После си купих дипломатическо куфарче, гел за коса и очила с телени рамки, като казах на продавачката, че ми трябват стъкла без диоптър, защото ми предстои интервю за работа и искам да изглеждам по–интелигентен. Накрая се отбих в една бижутерия за златна халка. Продавачът не ме попита защо ми е пръстенът, дори да се чудеше. Може би си мислеше, че съм изгубил своя и ме е страх да обясня на жена си как е изчезнал. Нямаше значение. Важни бяха детайлите. Даже да ги изпипам, пак можеше да не постигна нищо. Ако не ги изпипах обаче, със сигурност щях да се издъня.

От един магазин за спортни стоки, пълен с екипи за аеробика и гуменки с подметки тип „вафла“, се снабдих с два дъмбела и няколко малки диска, както и с ролка спортна лепенка. Повечето неща бяха само за вид — щеше да е странно, ако купя един дъмбел или дъмбели без дискове, и продавачът щеше да ме запомни — и на няколко преки от магазина изхвърлих каквото не ми трябваше в канализационна шахта. Задържах само лоста на единия дъмбел, масивен прът от желязо, дълъг трийсет и няколко сантиметра и тежък два килограма и нещо. Увих го с лепенката, за да е по–удобен за хващане. В края му здраво завинтих един от железните винтови пръстени, които иначе държаха дисковете. И без да влагам много сила, с този лост спокойно можех да счупя ръката или да пукна черепа на противника си. А аз определено щях да вложа много сила.

После отидох в магазин за мотокрос, откъдето си купих супермодерен костюм, чиито гърди, гръб, рамене и предлакътници бяха от кевлар, както и отделна жилетка от същия материал — голям размер. Очевидно маниакалната страст на Олег към ножовете и отровата за мишки налагаше да не съм само по сако и риза, когато се сблъскам с него. Знаех, че кевларът няма да спре всички удари с нож — мощното намушкване например, особено ако съм притиснат към стена или съм проснат на земята — но щеше да ми осигури прилична защита.

Върнах се в хотела, извадих от жилетката всички плочки, освен тези на кръста, съблякох се и си сложих жилетката наопаки и с гърба напред, като залепих американските ципове така, че плочките да покрият корема ми. След това нахлузих костюма за мотокрос и отново нагласих велкро циповете. Поупражнявах се пред огледалото и останах доволен от лекотата на екипа и от свободата на движенията, която ми позволяваше.

Новите дрехи ми стояха идеално върху защитното облекло. Ризата малко ми стягаше, но не прекалено, а огромното сако пасваше на новата ми коремна обиколка. Лицето ми може и да изглеждаше възслабо в сравнение с тялото, но надали някой щеше да обърне внимание на това несъответствие. Ако изобщо имаше свидетели, те щяха да си спомнят доста по–едър човек от мен. Петнайсетината кила отгоре щяха да заблудят и часовия на Олег.

Идваше ред на упражненията. Зализах си косата, сложих си очилата и излязох. Няколко пъти ударих дипломатическото куфарче в една стена, за да не изглежда прекалено ново, после го напълних с вестници, за да е нормално тежко и да мога да го използвам по–ефикасно като щит, ако се наложи. След това известно време се возих на метрото, отбивах се в кафенета и контактувах с различни жители на Токио. Усещах, че не само трябва да свикна с дегизировката. А да се вживея в ролята, да я превърна в част от истинската си същност и да видя как се получава, за да съм напълно уверен в изпълнението си, когато от това зависи животът ми.

Точно преди полунощ на втория ден, докато лежах в хотела и зяпах тавана, радиостанцията на нощното шкафче до мен изпращя. Сърцето ми изведнъж се разтуптя. Припряно я вдигнах и натиснах микрофона.

— В колко часа? — попитах.

Гласът на Тацу:

— В четири.

Предварително се бяхме уговорили да номерираме въпросните пет торуко и да ги наричаме „часове“. Не беше най–находчивият шифър на света, но по радиостанцията можеше да ни слушат и други хора. Торуко номер четири се казваше „Супер Дол“ и се намираше почти в идеалния център на Йошивара. И по Закона на Мърфи подходът към него беше най–труден.

Захвърлих радиостанцията и скочих от леглото, вече облечен и готов — далеч не за пръв път спях в бойно снаряжение. Пръстите и дланите ми бяха покрити със спортна лепенка — така хем нямаше да оставям отпечатъци, хем нямаше да съм с ръкавици, на които някой да обърне внимание. Дипломатическото куфарче и лостът също бяха предварително избърсани и чисти. Трябваше само да си стегна вратовръзката, да си обуя обувките, да си облека сакото и да вдигна куфарчето, отдолу на което бях залепил лоста. Излязох от стаята си след по–малко от две минути.

Навън беше прохладно, под уличните лампи бавно се вихреха конуси от мъгла и улиците тънеха в сънна тишина. Докато вървях, си представях клуба, двуетажна сграда на ъгъла на типично мрачни и тесни йошиварски улички. Входът се намираше максимално далече от ъгъла. Срещу него имаше малък паркинг, който представляваше нещо като площад, заобиколен от еклектично съчетание от стари дървени къщи, малки кооперации и още няколко бардака. Нямаше незабележими подходи — нито съседни улички, нито преки. Изобщо нямаше как да се приближа, без да ме видят. Трябваше да разчитам единствено на дегизировката.

Още веднъж мислено минах по избрания от мен път. После напълно се потопих в новата си самоличност — чиновник, който е окъснял на работа и е решил набързо да обърне едно в Йошивара, преди да се прибере вкъщи и да легне при жена си. Представих си всичко — апартаментче в недалечния Нипори, съпружеска вярност, бебе на път. Отиване на работа рано сутрин с претъпканото метро сред хиляди други служещи мравчици. Напрежението, сметките, тревогите. И от време на време по някоя открадната нощ като тази. Затова бях там. Това бях аз. Не съществуваше нищо друго.

Навлязох в Йошивара и служителите пред заведения с имена като „Мотомоделки“, „Земя на фантазии“ и „Гърне с мед“ започнаха да ме канят да вляза. Нямаше друго осветление освен неона над входовете и сиянието на няколко самотни автомата за закуски и напитки. Сърцето ми биеше по–бързо, но не повече от това на чиновника, какъвто бях, нервен заради тази непозволена забежка, в търсене на място, което да ми се стори подходящо.

Петнайсетина метра нататък видях клуба. Мършав служител с бяла риза и тъмна вратовръзка висеше на десетина метра вляво от входа, където можеше да заговаря повече минувачи. Той ме забеляза и извика: Ирасшаимасе. Паркингът беше вдясно от мен, около една трета пълен. Докато подминавах паркираните коли, за пръв път зърнах входа. Отпред чакаше човекът на Олег, един от двамата, които ме бяха претърсвали в офиса на Виктор. Той дискретно стоеше вдясно от вратата и в сумрака не се отличаваше от служителите, рекламиращи многобройните заведения. Небрежно плъзнах поглед покрай него, после пак насочих вниманието си към мършавия. Нищо в изражението и позата на часовия не показваше, че ме е познал. И как би могъл? На улицата цареше сумрак. Аз все още бях сравнително далече. Той не очакваше да ме види в такава обстановка. Нещо повече, сега бях друг човек.

— Дозо — извика мършавият, когато се приближих на пет–шест метра, и посочи входа на клуба. — Дозо, окякусама. — „Заповядайте, многоуважаеми посетителю.“

Забавих ход, за да му покажа, че може би проявявам интерес, което разпали усърдието му.

— Ии десу йо — с усмивка на политик каза той. „Всичко е първокласно.“ — Ии десу йо. Дозо.

Спрях, когато минах от лявата му страна, така че да ме скрива от часовия.

— Киреи десу ка? — неуверено попитах аз. „Красиви ли са?“

— Мочирон — отвърна мършавият, хвана ме за лявата ръка и леко ме задърпа към входа. — Саико десу йо. — „Разбира се. Най–добрите.“

Оставих се да ме води, като приглушено му задавах нервни въпроси — колко струва, за колко време, какви услуги се предлагат, момичетата наистина ли са красиви? Просто повод да държа лицето си наведено и обърнато към служителя, настрани от часовия. С малко късмет щях да мина покрай него, без да ми обърне внимание.

До часовия оставаха три метра. Мършавият опитно каканижеше — момичетата били много красиви, предлагало се всичко, каквито услуги пожелая. Гласът му излъчваше удоволствието и доброжелателството на човек, който усеща, че вече е спечелил комисионна за услугите си. Държах часовия в периферното си зрение. Той следеше приближаването ни, но без да променя позата си.

Метър и половина. Часовият вече ме наблюдаваше по–внимателно. Озърна се към ръцете ми, но нямаше как да види лепенките, защото с едната носех дипломатическото куфарче, а другата държах разтворена, с дланта навътре. Все още без да го поглеждам, продължавах да разпитвам мършавия какво мога да очаквам в клуба.

Стигнахме до двукрилата стъклена врата и тя се отвори навътре. Оттам излезе портиер, облечен също като колегата си, поклони се сервилно ниско, задържа вратата пред мен и угоднически произнесе:

— Дозо, окякусама, дозо.

През стъклото забелязах, че часовият намръщено ме зяпа. Усещаше, че нещо не е наред, бях сигурен — беше виждал това лице на друго място или в друга обстановка и не можеше да се сети къде. Още се колебаеше, но несъмнено щеше да реагира и това можеше да се случи всеки момент.

Моментално разбрах, че план „А“ — незабелязано да мина край него — се е провалил. По тялото ми се разля топлина от прилива на адреналин, сърцето ми превключи на висока предавка и осъзнах, че е време за план „Б“.

Прехвърлих куфарчето в лявата си ръка и с дясната откъснах лоста, залепен под дъното му. Пуснах куфарчето, метнах се надясно покрай вратата към часовия и като захвърлих самоличността на кроткия чиновник в полза на боеца, силно замахнах назад с лоста, сякаш се готвех за форхенд. Часовият зяпна и понечи да се приведе настрани, като вдигна ръце, за да защити главата си. Всичко това се случваше като на забавен кадър в промененото ми от адреналина зрение.

Бях предвидил инстинктивното му отскачане и с лекота го компенсирах, като се наведох напред, за да увелича обсега на лоста. По–тежкият заради пръстена преден край изсвистя и залепи дясната му длан отстрани на лицето му. Той се олюля от силата на удара и аз пристъпих напред, като оставих лоста да продължи край него по траекторията си, после с бекхенд го забих от другата страна на главата му. Твърдостта се оттече от тялото му и мъжът се свлече на колене, отпускайки ръцете си надолу. Отново замахнах с лоста, този път към темето му, и му строших черепа.

Светкавично се завъртях към входа. Широко зяпнал от смайване и ужас, портиерът стискаше дръжката на бравата с двете си ръце и се опитваше да затвори вратата. Хванах я за ръба и свръхзареден с адреналин, рязко я дръпнах. Тя прелетя покрай мен, блъсна се в бетонната стена и наоколо се посипа разбито стъкло.

Мършавият се обърна кръгом и побягна. Портиерът уплашено заотстъпва и умолително вдигна ръце. Взех куфарчето си и влязох вътре.

Иззад рецепцията се измъкваше трети мъж, но се вцепени, след като зърна лицето ми и видя какво се е случило навън. Хвърлих се към него, като по пътя отново пуснах куфарчето, сграбчих го за гърлото с лявата си ръка, вдигнах вече окървавения лост и тръшнах рецепциониста в стената зад него.

— Руснакът — изръмжах на японски аз. — Олег. В коя стая е?

Мъжът безполезно вдигна длани към гърлото си и ужасено се озърна към лоста, от който капеше кръв.

— Д–дванайсет — заекна той.

— Ако ме лъжеш, ще се върна за теб — обещах му аз, като още по–силно стиснах гърлото му и се вторачих в очите му.

Рецепционистът отчаяно заклати глава.

— Дванайсет. Кълна се.

— Къде е това?

— На горния етаж. В дъното на коридора.

Пуснах го, вдигнах куфарчето и се затичах нагоре по стълбището, като взимах по три стъпала наведнъж. Подминах пет–шест затворени врати, всички номерирани. Не бях имал намерение да разбивам входната врата — свръхреакция, предизвикана от страха и адреналина — но шумът явно не беше смутил никого на втория етаж, поне не дотам, че да излязат да проверят какво става.

Номер дванайсет беше последната стая отдясно. Спрях пред нея за няколко секунди, дълбоко си поех дъх, вдигнах крак и разбих вратата с ритник. Насилих се да се забавя за миг, колкото да плъзна поглед вътре, заменяйки бързината за известна информация с какво ми предстои да се сблъскам.

Осветлението беше изключено и на светлината, която проникваше от коридора, видях вляво голо момиче, свито на пода до ваната. Инстинктивно осъзнах какво означава това. Олег беше чул разбиването на входната врата. За разлика от другите клиенти, той притежаваше параноичен боен рефлекс и винаги си мислеше най–лошото, затова реагираше съответно. Предположих, че е изскочил от ваната, накарал е вцепененото момиче да мълчи, изключил е осветлението и е заел позиция…

Усетих го още преди да го видя. Завъртях се, вдигнах куфарчето пред себе си и в този момент голият и мокър Олег изплува от мрака от дясната ми страна оголил зъби, замахнал с дясната си ръка, в която проблесна нож…

Ако не бях спрял, преди да вляза, може би щеше да ме убие. Само че аз стоях точно пред вратата и той не можеше да ме нападне по права линия, трябваше да се извърти към мен, а през секундата, която му отне това, аз успях да вдигна куфарчето между ножа и корема си. И все пак Олег ми нанесе толкова свиреп удар, че острието изцяло проби куфарчето и вестниците вътре и върхът му спря чак в кевларените плочи на жилетката.

Той реагира мигновено и дръпна ножа, но вместо да затегля куфарчето към себе си, което сигурно щеше да му позволи да освободи оръжието си, аз го завъртях и го натиснах към него. Олег изруга нещо на руски и заотстъпва заднешком, като отчаяно продължаваше да се опитва да изтегли острието. В това време аз замахнах с лоста, ударих го по китката и я строших. Той изрева, пусна ножа и инстинктивно притисна ранената си ръка към гърдите си.

Обезоръжени, само с една здрава ръка и изправени срещу въоръжен противник, повечето хора биха се предали. Неколцина може би щяха да се опитат да неутрализират оръжието на съперника си. Само най–добрите щяха да постъпят като Олег — а именно да контраатакуват.

Имаше нещо сходно с начина, по който бях обърнал нещата в своя полза по време на стълкновението ми с онези двамата в Шибуя — малка вероятност за успех, но за предпочитане пред алтернативата. Той се хвърли към мен, стрелна напред здравата си ръка и разпери пръсти, за да ми избоде очите. Пуснах куфарчето, замахнах с лявата си ръка, ударих предмишницата му с моята и я отбих, като в същото време поприклекнах и забих края на лоста в голите му тестиси.

Този път Олег не изрева — коленете му се подгънаха и той се преви на две, съскайки като спукан балон. Вмъкнах се зад него, прехвърлих лоста в лявата си ръка и го стиснах с обратен захват. Руснакът се опита да се извърти към мен, но заради шока и болката вече нямаше необходимата бързина и подвижност. Опрях коляното си в гърба му, проврях от дясно наляво лоста пред гърлото му, плъзнах дясната си ръка от отсрещната страна, хванах другия край на желязната пръчка и натиснах с коляно напред, като в същото време спуснах лактите си и задърпах към себе си. Лостът и костите на предлакътниците ми едновременно строшиха врата му от три посоки като гигантска орехотрошачка.

Той вдигна здравата си ръка към гърлото си и в продължение на няколко секунди спазматично драска по лоста. После торсът му потрепери и изведнъж се разсмърдя на изпражнения — миг преди смъртта тялото му изхвърляше баласта и насочваше цялата налична енергия към борбата. Но всичко беше безполезно. Олег немощно продължи да дращи лоста, после усетих изхрущяването на пръстеновидния и щитовидния му хрущял, ръцете му увиснаха отстрани и руснакът се отпусна върху мен, задържан само от лоста пред гърлото му. Отстъпих назад от лайната и пуснах лоста. Олег се строполи по гръб с разтворени колене и неестествено извити крака, сгърчено лице и изплезен език.

Озърнах се към свилото се до ваната момиче. Съмнявах се, че ще е в състояние да ме опише добре — беше прекалено ужасено, а и в стаята цареше сумрак. И подобно на портиера, мършавия служител навън и рецепциониста, като част от мизу шобаи, то имаше всички основания да каже на полицията, че не е видяло почти нищо и си спомня още по–малко.

Вдигнах куфарчето и бързо излязох в коридора, като се опитвах да успокоя дишането си и все още бясно туптящото си сърце. Няколко врати се бяха отворили и проститутките и клиентите надничаха навън, за да видят каква е причината за разбиването на втората врата. Наведох глава и тръгнах към стълбището, където имаше метална врата за покрива — бях я забелязал по време на разузнаването си. Ако беше заключена, щях да изляза през главния вход, но си струваше да опитам по–неочаквания маршрут. Натиснах бравата и вратата лесно се отвори. Навън имаше нещо като тераска, осеяна с цигарени фасове. Огледах се наоколо, за да се уверя, че никой не е излязъл да пуши тъкмо в този момент, после се насочих към пожарната стълба, спуснах се на уличката зад сградата и отново потънах в йошиварската нощ.

Бързо закрачих по задните улици, като се движех в сенките, и след няколко минути се отдалечих достатъчно от „Супер Дол“ и трупа на Олег, за да се почувствам в безопасност. Изхвърлих лоста в канализационна шахта, спрях на тъмния паркинг зад един жилищен блок, задишах равномерно, постепенно регулирах биенето на сърцето си и отново влязох в ролята — обикновен чиновник на път за къщи след оставане до късно на работа или гуляй с колеги, който няма друго желание, освен да си съблече костюма и да си легне.

Погледът ми се спря на куфарчето и видях, че ножът на Олег продължава да стърчи отстрани. За миг ме обзе ужас, че съм пропуснал нещо толкова очевидно и съм обикалял по улиците с щръкналата ръкохватка. Нищо де, бях извадил късмет. Изтеглих ножа и го разгледах. Почти очаквах да е някакво страхотно спецназовско оръжие, но не, оказа се съвсем обикновен военен нож „Ка–Бар“ — осемнайсетсантиметрово назъбено острие, износена дървена ръкохватка. Докоснах ръба и без особена изненада установих, че е остър като бръснач. Тъй като в него нямаше нищо прекалено характерно, реших, че си струва да го задържа. Щях да го почистя и да му потърся подходяща кания от някоя сергия. Толкова хора се опитваха да ме наръгат, пък аз нямаше с какво да се защитя.

Прибрах ножа в куфарчето и отново закрачих. „Добре, копеле гадно, нали искаше да си поговорим? — помислих си аз и се усмихнах с мрачно задоволство. — Е, ето че си поговорихме.“

Изтласках задоволството, ликуването, че съм се сражавал и съм оцелял, в полза на по–тактически размисли за това какви ще са последиците от току–що спечелената битка за разположението на силите, които все още бяха изправени срещу мен.

Но и това ме накара да се усмихна. Защото, както го бяхме обсъждали с Тацу, полковник Виктор Карков оставаше без най–добрия си боец. И сега щеше да му се наложи лично да излезе на бойното поле. Където щях да го очаквам аз.

17

На другата сутрин позвъних в офиса на Виктор от уличен телефон в Нипори. Той отговори веднага.

— Да.

— Олег? — направих се на глупак аз. Последва пауза.

— Не. Виктор.

— Къде е Олег?

— Защо питаш?

— Защото винаги вдига той.

— Днес Олег е болен.

Не си позволих да се усмихна. Нито дори да изпитам каквото ми се искаше. Можеше да си проличи по гласа ми.

— Много съжалявам. Надявам се скоро да оздравее.

— Не се притеснявай за здравето на Олег. Притеснявай се за собственото си здраве.

Усилието ми да не се усмихна се провали. Изчаках малко, докато се овладея.

— Имаш ли информацията, която ми обеща? Или всичко е било празни приказки?

Нова пауза. Усетих, че си налага да обуздае гнева си. Добре. Когато нямаш власт над себе си, някой друг ще има.

— Да, задник такъв, имам информация. В петък вечер след осем часа човекът ще е в музея, в който работи жена му. Там ще умре някой. Интересува ли те кой?

Явно говореше за вечерята и представянето на изложбата, за които ми беше казала Мария. Мъжът й щеше да е там, разбира се, и трябваше да е споменал за това на шефа на Миямото, Йокояма, който да е съобщил на Уилсън, а американецът на свой ред да е предал на Виктор. Осъзнах, че съм бил длъжен сам да направя връзката.

Не ми харесваше обаче, че онова, което е намислил Виктор, ще се случи в такава близост до Мария. Изобщо не ми харесваше.

— Сигурен съм, че ще ми обясниш — отвърнах аз.

— Или ще умре мъжът. Или ще умре жената. А ако умре жената? Твоят приятел, който ни запозна, също ще умре. И тогава ще умреш и ти. Ако искаш пак секси прекарване с жената, свърши си работата и не се издънвай.

Замислих се над думите му, без да си позволя да изпитвам никакви чувства. Защо смяташе, че може да ме изнудва с жена, с която само съм флиртувал на един прием? И след сватбата беше говорил за „секси очички“, а сега — за „секси прекарване“, което звучеше като нещо повече. Следователно, щом използваше Мария като гаранция, трябва да знаеше за бара, храма и хотела. И можеше да го е научил единствено от мъжете, които бях убил в Шибуя. Или лично от тях, или по–скоро от Уилсън, на когото бяха докладвали те, преди да умрат по–късно същата нощ. Надали щях да открия по–категорично доказателство за връзката между Уилсън и Виктор. Макар все още да не знаех какъв е характерът на тази връзка.

— Е, щом представяш нещата така, май нямам голям избор — кротко отговорих аз.

Отсреща последва дълго мълчание и предположих, че вътрешно кипи. Забелязах, че сега не се шегува колко съм забавен. И не прави безпристрастни наблюдения, че не се страхувам от него. Бях го извадил от равновесие, както се и надявах. Бях успял да му вляза в главата. И щях да остана там, докато окончателно не му дръпна шалтера, мамка му!

— Знаеш ли, мисля, че твоят приятел сбърка, като те препоръча — каза Виктор. — Обаче окончателно ще се уверим в петък вечер. Запомни. Или умира мъжът. Или умира жената. И ми се струва, че няма да ти хареса как ще умре тя. Изобщо няма да ти хареса.

Той затвори.

Останах там за момент, като се опитвах да овладея чувствата си и си налагах да мисля. Наистина ли съществуваше опасност за Мария? Досега явно не бяха искали да я замесват. За това обаче сигурно имаше оперативни причини, а и вече бях тласнал Виктор към точката, в която личното щеше да надделее над оперативното. Тъй че заплахата му да убие Мария ми се струваше истинска. Всъщност ми се виждаше нещо повече от заплаха. Усещах, че даже първо да убие мен, той после ще си достави удоволствието да убие и нея като своеобразен начин да поругае духа ми и посмъртно да ме накаже.

Което означаваше, че дори убийството на Сугихара няма да спаси Мария. И Миямото. Щеше да ги спаси единствено убийството на Виктор.

Добре, вече знаех как да го направя. Или поне къде. В петък вечер той щеше да е в музея. Щеше да ме очаква.

Както и аз щях да очаквам него.

Позвъних на Тацу и същата вечер отново се срещнахме в изакаята. Наблюдавах пристигането му като предишния път и влязох десет минути по–късно, след като се уверих, че никой не го следи.

— Трябваше да е само Олег — укоризнено каза той.

Вдигнах наздравица с едната от двете халби бира, които беше поръчал, и отпих.

— Уговорката ни се отнасяше само за цивилни — отвърнах аз, оставих чашата си на масата и се оригнах.

— Признавам, че не си спомням точните думи. Бяхме пили доста.

— Май говорехме да отстраня само злокачествения тумор, без да нараня околната тъкан, нещо от този род. Според мен охранителят е по–скоро тумор, отколкото здрава тъкан. Това обаче е сива област, съгласен съм.

Усетих, че се мъчи да не се усмихне. Знаех, че няма да допусне да изгуби спора, и бях доволен, че изобщо го е повел.

— Добре ли си? — попита той след малко. — Имаше ли проблеми?

— Никакви. Твоята информация беше абсолютно точна. Някакви проблеми при теб?

Тацу поклати глава.

— Както можеше да се очаква, никой не е видял нищо. Някой е успял да разбие входната врата и вратата на една от стаите, пребил е до смърт един човек и е удушил друг, след което е избягал, без да остави свидетели.

— Може да е нинджа — предположих аз. — Чувал съм, че били смъртоносни.

Сега вече той наистина се усмихна, но и леко поклати глава.

— Радвам се, че си добре. Но още не е приключило. Виктор ще хвърли всичките си сили срещу теб.

— Знам. Искам да го направи. Предизвиквам го.

Тацу внимателно ме погледна.

— Знаеш ли, Кейсацучо работи с няколко отлични психиатри. Мога да уредя някой от тях да те приеме.

Усмихнах се.

— Когато свърша с Виктор, ще отида при всеки, когото ми препоръчаш.

— Как ще се добереш до него?

Предадох му сутрешния ни разговор.

— Наясно си какво означава това — отбеляза Тацу накрая. — Те се готвят да те ликвидират веднага щом убиеш Сугихара.

— Кои „те“?

— Виктор, Уилсън и всички сили, които могат да мобилизират двамата.

— Възможно е. Погледни го от друг ъгъл обаче. Виктор знае, че съм убил Олег. Неговият боен другар, най–добрият му боец, дясната му ръка. Само това стига, за да направи нещата съвсем лични за него. И отгоре на всичко се пръска от яд, че аз като че ли не се поддавам на страха, който всява у всеки друг.

— Наистина ли е така?

Позамислих се.

— Не съм сигурен. Може би просто по–добре го крия, даже от себе си. Но ми се струва, че той по–скоро… изпитва потребност хората да се страхуват от него. Това е главната му цел, предимството, което винаги преследва. Разбрах го в момента, в който го видях за пръв път. И просто няма да му дам това предимство. Напротив, ще го използвам срещу него.

— Няма от какво да се боим освен от самия страх, а?

Отпих глътка бира.

— Нещо такова. Виктор е бесен, че не ме е страх от него, това е. И нещо повече — че му го демонстрирам. Може би имаш право, че се шегувам, когато съм уплашен. Но причината да го предизвиквам е друга. Откровено презрение. И това го измъчва все повече и повече. Аз съм в главата му и има само един начин да ме изхвърли от там.

— Той не е глупак. Ще се сети какво правиш. Ще се постави на твоето място, както ти си се поставил на неговото.

— Това може да се отрази върху тактиката му, но няма да промени мотивацията му. Виктор трябва да ме убие лично. Самото ми съществуване застрашава неговото самовъзприятие.

— А именно?

— Той е мъжкар. Водач на глутницата. Свръххищник. Не може да има двама такива. Само един е. Виктор изпитва потребност да знае, че това е той, и единственият начин да се убеди е лично да ме убие. Разбираш ли? В неговата глава това е игра с нулева сума. За да спечели той, трябва да загубя аз. Ако не ме убие, няма да е такъв, за какъвто се смята.

— И е готов да го направи въпреки риска да умре самият той.

— Да. Затова знам, че ще отиде в музея. Положи всички усилия, за да ме уплаши толкова, че да отида и аз. Заплаши, че щял да убие жената на Сугихара още същата вечер, ако не очистя мъжа й. — Не споменах заплахата за Миямото. Това нямаше да допринесе с нищо за разговора ни, а Тацу вече надушваше повече за моя познат в ЛДП, отколкото ми се искаше.

Той надигна халбата си.

— Не мога да се сдържа да не попитам защо Виктор е останал с впечатлението, че заплахата за жената на Сугихара ще те принуди да се опиташ да я защитиш.

Не отговорих.

След малко Тацу кимна.

— Когато всичко това приключи, непременно трябва да те свържа с някого от психиатрите, за които споменах.

Усмихнах се.

— Има още една причина да знам, че Виктор ще е там.

— Да?

— Даже да иска да прати някой друг — а той не иска — кого може да прати? Олег е мъртъв. Охранителят на Олег е мъртъв. В офиса му съм виждал двама резервни играчи, но той е чужденец и едва ли е в състояние да вербува повече хора достатъчно бързо, за да е от значение. А и за такова нещо няма да прибегне до външни източници, дори да можеше. Трябва да го направи лично.

— А Уилсън?

— Каквато и да е връзката между двамата, Виктор вече не може да разчита на него. Уилсън не разполага с армия. Хората му са с трима по–малко и ако имаше още, щеше да прати и тях да ме следят. Вече няма резервни играчи. На скамейката не е останал никой. Сега са само те. И аз.

— Ако не те познавах, щях да си помисля, че това те радва.

— Адски си прав, радва ме! По мои изчисления Виктор и Уилсън са с шестима души по–малко, откакто ме срещнаха. Шансовете ми може и да не са много големи, но сега са далеч по–добри, отколкото по–рано.

— Да. Но ми се струва, че това не е истинската причина за радостта ти.

Не отговорих. Дали беше прав? Дали на някаква извратена част от мен не й харесваше всичко това? Спомних си за бандите, които ме тормозеха, след като на осемгодишна възраст с майка ми се преселихме в Америка. Бях се научил да ги избягвам, когато бяха заедно, и да се бия с тях, когато бяха сами. Винаги съм го смятал просто за подготовка, за първата ми среща с партизанската война, за първото ми осъзнаване, че имам дарба за това. Но дали освен това ми беше доставяло удоволствие? Може би по–късно в живота си някак си се опитвах отново да го преживея?

— Не знам — отвърнах аз. — Може и да имаш право. Има ли значение? Независимо дали ми харесва, знаеш какво трябва да направя.

Тацу кимна и известно време продължихме да си пием бирата в мълчание.

Замислих се за Сугихара и за това, че Виктор или по–вероятно Уилсън, действайки чрез руснака, толкова силно желае смъртта му. В момента въпросът какво представлява Сугихара за Уилсън можеше и да е чисто академичен — ако успеех да убия Виктор, а и Уилсън, нямаше да имам нищо против мотивите им да си останат загадка. И все пак не беше зле да знам защо се случва всичко това.

— Замислял ли си се повече за Сугихара? — попитах аз.

— В какъв смисъл?

— Кого ще облагодетелства смъртта му. Преди се бяхме съсредоточили само върху въпроса какво може да означава неговата смърт. Ами ако умират и други хора и смъртта на Сугихара просто е част от нещо, което се опитва да постигне онзи, който стои зад всичко това? Тъй де, знаем, че е замесен Уилсън. Което сигурно значи, че е замесено самото ЦРУ, чак до Кейси. Щом нещата не опират само до Виктор, сигурно не опират и само до Сугихара, нали така?

— Има логика. За съжаление напоследък няма някакви по–особени убийства освен скорошната епидемия от смърт, фактор за която си ти.

— Ами човекът, когото погрешка е убил Кобаяши?

— Счетоводител. След като ти ми разказа какво всъщност се е случило с него, установих бегла физическа прилика със Сугихара. Типичен пример за човек, който е попаднал на грешното място в грешното време. В комбинация с некадърен убиец.

— Тук трябва да има нещо повече. Ти си полицай, не го ли усещаш?

Последва пауза.

— Да. Обаче не го виждам.

— Тогава разшири полезрението си. Остави политическите убийства. Напоследък политици не са ли умирали от естествена смърт?

— Единственият сравнително наскоро умрял високопоставен политик, за когото си спомням, освен отдавна излезли в пенсия функционери, починали на преклонна възраст, е Масайоши Охира, който преди две години получи инфаркт, след като в парламента му гласуваха вот на недоверие.

— Чакай малко. Какъв инфаркт?

Тацу впери очи в мене.

— Да не намекваш, че някой е предизвикал инфаркта на Охира?

По случайност бях сигурен, че това е напълно възможно, но не виждах какво ще спечеля, като потвърдя, че го знам от личен опит.

— Да речем, че не е изключено — отвърнах аз. — Как се е случило?

Той продължи да се взира в мен, сякаш се чудеше дали да ми отговори, или пак да повдигне въпроса за психиатъра. Накрая явно се спря на първото.

— Не знаеш ли?

— Не съм следил редовно новините.

— Охира получи вот на недоверие, но вместо да подаде оставка от премиерския пост, както се очакваше, обяви нови избори. Две седмици след началото на изключително напрегнатата предизборна кампания се наложи да го хоспитализират поради крайно изтощение. Дванайсет дни по–късно умря в болницата от масивен инфаркт.

Не казах нищо.

Тацу се намръщи.

— Нали не смяташ наистина, че…

— Представи си за момент, че е бил убит. Просто… ме изтърпи. Гласуват му вот на недоверие, обаче човекът постъпва необичайно и не подава оставка. Вместо това ги изненадва с нови избори. Имал ли е широка подкрепа?

Тацу отново се намръщи.

— Действително имаше.

— Виждаш ли как стоят нещата от гледната точка на хората, които са смятали, че ще се отърват от него само с някакъв евтин и лесен парламентарен трик?

— Може би.

— Е, изтърпи ме още малко. Защо някой ще иска смъртта на Охира? Кой ще се облагодетелства от нея?

Тацу се намръщи още повече — не защото продължаваше да се съпротивлява, усещах аз, а защото драстично преосмисляше досегашното си мнение за естествената смърт на бившия министър–председател.

— Хм, мястото му зае неговият заместник Масайоши Ито, но само за месец.

— Добре. А кой наследи Ито?

— Сегашният премиер, Дзенко Сузуки.

— Разкажи ми за него.

— Даже не знаеш кой е министър–председател ли?

— Знам му името и че е от ЛДП. Нищо повече.

— Трябва да четеш вестници.

— Ще го включа в програмата си веднага след срещата с психиатъра.

Тацу въздъхна.

— Всъщност няма какво толкова да ти кажа за Сузуки, както и за Ито. Спечели изборите с огромно мнозинство след взрив на народна симпатия към ЛДП заради смъртта на Охира. Преходна личност. Съвсем скоро след като зае поста, той обяви, че не възнамерява да се кандидатира на следващите избори.

Усещах, че се приближаваме към нещо, и се опитах да овладея възбудата си.

— А кой ще го наследи?

— Запознатите смятат, че това ще е Ясухиро Накасоне.

Спомних си разговора с Миямото в чайната „Накаджима“.

— Да, и аз чух същото от вътрешен източник в ЛДП.

— От онзи, който те е запознал с Виктор ли?

Тацу винаги си оставаше ченге. Това обаче не означаваше, че трябва да му отговоря.

— Има ли значение?

— Предполагам, че няма, щом те удовлетворява качеството на информацията от въпросния източник.

— Информацията ми явно съвпада с твоята. Кой е твоят източник?

Той сведе глава в знак на признание за това как бях извъртял нещата.

— Няма източник. Само клюки. Но от сведущи хора.

— Е, според моя човек щели да изберат Накасоне, понеже бил за по–тесен военен съюз с Америка.

— Да, Накасоне има десни възгледи. Иска да отмени член девети от конституцията, който ограничава японската армия.

— Знам какво е член девети.

— Нали не разбираше от политика?

Не можех да определя дали в момента с мен се заяжда приятелят, или ченгето сондира нещо, което смята за противоречие. Може би и двете.

— Все нещо разбирам.

Тацу изсумтя — най–загадъчното междуметие в неговия речник.

— Когато през хиляда деветстотин и седемдесета оглави Бюрото за отбрана, Накасоне искаше да утрои военния бюджет от традиционния един процент от БВП. И се обяви за това Япония да има ядрено оръжие.

Сетих се за Миямото и неговата увереност, че каквото и да се случи, парите винаги печелят.

— Значи, ако Накасоне стане премиер, увеличаването на военните разходи ще донесе огромни печалби, нали така?

— Да, но не е само това. Има и геополитически последици. Накасоне заявява, че иска Япония да е непотопяемият самолетоносач на Америка. Самолетоносач, завинаги дислоциран край източния бряг на Съветския съюз, Китай и Северна Корея.

— А Сугихара в състояние ли е да попречи на това? Или на нещо друго?

Той втренчено ме погледна. Най–после започваше да си мисли, че може наистина да съм на прав път.

— Не знам. Не съм специалист по вътрешните работи на ЛДП. А твоят източник?

— Ще го попитам. Да е умирал някой друг? Макар и от инфаркт? Даже да не е политик. Тук става нещо и ние не го виждаме. А не го виждаме, защото не гледаме където трябва.

Тацу сведе глава и се озърна настрани, като барабанеше с пръсти по масата. После ме погледна.

— Казуми Юкимура. Журналист. Преди година го наръга с нож един десен радикал. Който после…

— … се е обесил в ареста, така ли?

Той сбърчи вежди.

— Преряза си гърлото със скрит бръснач.

Вперих очи в него и зачаках да продължи.

— Юкимура беше написал няколко критични статии за императорското семейство и в резултат получаваше множество заплахи за убийство. Убиецът му беше свързан с различни радикални десни групировки в Япония и освен самоубийството случаят изглеждаше ясен. Сега обаче…

Не прекъснах размислите му — знаех, че разглежда всички известни му факти въз основа на съвсем нова версия.

— Юкимура имаше доста последователи от левицата — след малко продължи Тацу. — Той не черпеше информацията си от държавните агенции, а предпочиташе да анализира официалните документи и да открива противоречия. Много от разкритията в скандала с подкупите от „Локхийд“ бяха негово дело. И…

— Не ми казвай. Бил е пацифист. Смятал е за неприкосновени член девети и принципа военният бюджет да не надвишава един процент от БВП.

— Ако не те познавах по–добре, щях да си помисля, че разбираш от политика повече, отколкото признаваш — иронично рече той.

— Е, чак пък толкова. След като почнахме да размишляваме заедно и да разширяваме полезрението си обаче, вече виждам някои очертания. А ти?

Тацу кимна.

— Не е невъзможно фракциите, които искат да спечелят от увеличаването на военните разходи, да са сметнали скандалните разкрития на Юкимура за неудобни.

— Затова нахъсват някакъв десен радикал, казват му къде и кога може да открие журналиста и после пращат продажни ченгета да му прережат гърлото, докато е в ареста.

Той бавно кимна.

— Няма доказателства, разбира се. Това са само догадки. Но… всичко се връзва.

— А Уилсън? ЦРУ? Каква е връзката с Виктор?

— Вече знаеш каква е. Сам го каза при предишния ни разговор.

— Прекъсвач.

— Точно така. Ако си шеф на ЦРУ или някой още по–висшестоящ в американското правителство и убиеш японския премиер, за да разчистиш пътя за човек, който е по–склонен да купува американски оръжия и предлага да превърне Япония в непотопяем самолетоносач, обикновена опровержимост не ти върши работа. Трябва ти верига с множество прекъсвачи. За да не може никой да види връзката и още по–малко да я докаже.

За момент се замислих върху думите му. Това обясняваше защо Виктор е готов да пребие до смърт бюрократ от ЛДП като бившия шеф на Миямото, а после е толкова предпазлив. Убийството на депутат в Диета като Сугихара, особено след очистения бюрократ и получилия „инфаркт“ министър–председател, щеше да породи подозрения. Каквито трябваше да се избегнат на всяка цена.

Виктор трудно се поддаваше на контрол. Може би не е трябвало да убива шефа на Миямото толкова показно. Може би просто е неспособен да не върши нещата така, че хората да се страхуват от него. Може би Уилсън после се е намесил, за да се опита да въдвори известна дисциплина и дискретност. Може би в момента правеше точно това — различни цели, както казваше Тацу.

— Значи си съгласен с мен за „инфаркта“ на министър–председателя Охира, така ли? — попитах аз.

Той кимна.

— Играта им е прицелена надалече, но не чак толкова, че да е невероятна. Парламентарният трик се проваля. Някак си успяват да пратят Охира в болница и или предизвикват инфаркт, ако такова нещо е възможно, или поне го инсценират…

— И после е привлечен Уилсън, може би лично от бившия си приятел от БСО Уилям Кейси. Уилсън използва контактите си по целия свят и открива бивш спецназовец и настоящ гангстер, наполовина японец, наполовина руснак, който знае японски, ориентиран е в обстановката и дори страда от патологична ненавист вследствие от тормоза, на който е бил подложен като дете.

— Точно така. Той се връща в Япония и се изправя срещу якудза, като използва подавана му от Уилсън информация.

— Също като десния радикал, когото пращат срещу журналиста. За полицията и изобщо за всеки случаен наблюдател всичко си има съвършено очевидно обяснение. И онова, което всъщност се случва, остава скрито.

Тацу се намръщи.

— Трябваше сам да го видя.

— Не. Не си имал достатъчно информация, за да видиш цялата картина. Нито пък аз. Сега обаче имаме.

Пресуших халбата си.

— Ще се обърна към моя познат, за да установя какво е мястото на Сугихара във всичко това. Но Мисля, че повечето неща са ни ясни.

Той също си допи бирата и избърса уста с опакото на дланта си.

— Нали разбираш, че ако някой научи, че знаем или дори че по–голямата част ни е известна, ще е извънредно нещастен?

— Е, знаеш, че ужасно мразя да правя хората нещастни.

— Вече ти казах, почвам да се безпокоя, когато се шегуваш.

— Кой се шегува? Всъщност, ако съм направил Виктор и Уилсън нещастни, най–малкото мога да ги избавя от мъките им.

18

Същата вечер, четвъртък, си взех стая в хотел „Импириъл“, един от най–хубавите в Токио. Мария беше казала, че на следващата вечер може да се освободи. Ако останех за две нощи и всичко в музея минеше малко или повече според плана ми, тя щеше да получи по–хубавия хотел, който искаше. И наистина, стаята се оказа много по–голяма и разкошна от онези, с които бях свикнал. Известно време я обикалях и си представях местата, където можехме да се любим — грамадното легло, невероятно мекия диван, плюшения килим, огромната вана, дори облицованите с ламперия стени — и мисълта, че Мария може да е там след по–малко от едно денонощие предизвикваше постоянно отделяне на адреналин.

Знаех, че е тъпо да отделям толкова голямо внимание на удоволствието, след като още не съм се погрижил за работата. Но знаех и че ако следващата вечер не довърша Виктор в музея, няма да съм мъртъв само аз. А може би и Мария. Да си представям какво ще е да съм с нея в тази хотелска стая, ми помагаше да не мисля за всичко останало.

Спах зле. На сутринта взех душ, закусих и се обадих в телефонната служба. Имах съобщение от Миямото. Веднага му позвъних.

— Аз съм.

Последва мълчание и мигновено разбрах, че съм бил прав за шефа му. Усещах го — нямаше нужда от пароли.

— Имам информация за теб — след малко каза той. — Ще е полезно да се срещнем.

Репликата му ми се стори малко скована. Надявах се да не го е забелязал и Йокояма, ако е там, както предполагах.

— Разбира се. Кога ще ти е удобно?

— Ами ако искаш, да се видим навън като предишния път, по–добре да е скоро, преди пак да завали. Например довечера.

Това беше. И наистина имаше прогноза за дъжд, така че думите му нямаше да прозвучат странно. И все пак се зачудих колко е чувствителен радарът на шефа му. Нямаше как да разбера. Просто трябваше да отчета тази възможност в тактиката си.

Мамка му, вечерта имах работа с Виктор. За малко да откажа.

И после ме осени. Знаех, че руснакът иска да ме очисти в музея. Тогава защо Йокояма искаше да ме очисти другаде?

Защото действията им не са координирани. Тацу е прав. Шефът на Миямото се отчита пред Уилсън. Както и Виктор. Обаче между двамата няма пряка връзка. И сега преследват различни цели.

— Имаш право — без повече да се колебая, отвърнах аз. — Добре, довечера мога, но трябва да е късно. Можеш ли след полунощ? Да речем, в два? Става ли?

— Да, става. Къде ще ти е удобно?

Вече бях решил.

— Знаеш ли храма Дзенкоджи в Омотесандо?

— Да, разбира се.

— Ще се видим там. И внимавай да не те проследят.

— Разбира се.

Затворих и доволно кимнах. Може би беше малко странно да избера мястото, където с Мария за пръв път бяхме стигнали до интимност — където хората на Уилсън сигурно щяха да ме убият, ако нямаха причини да не я замесват. Но след като в последно време два пъти бях ходил там, познавах района добре. И знаех как да използвам това. А най–важното — в два през нощта храмът щеше да е абсолютно пуст. Нямаше да има цивилни, сред които противникът да се скрие, а това означаваше, че всеки, който ми се стори подозрителен по какъвто и да е начин, трябва да бъде ликвидиран. Нещо като токийска зона за свободен обстрел.

Отидох до недалечния парк „Хибия“. Почвата беше мека и влажна от неотдавнашния дъжд и аз се разходих сред пейките, някои заети от пенсионери по ризи, други от по–млади хора с още по–небрежно облекло, навярно почасови работници в денонощни магазини или членове на множащото се племе на онези, които няколко години по–късно щяха да бъдат наречени фуриитаа — дума, съставена от английската „free“ и немската „Arbeiter“[6] — от слисаните и обезпокоени от готовността на тези младежи да си изкарват прехраната с маргинална, нископлатена работа, вместо да се жертват в името на обществото.

Проясних ума си и се замислих как да се добера до Виктор. С други думи, замислих се как Виктор ще се опита да се добере до мен.

Той имаше опит. И знаеше, че и аз съм опитен. Нямаше да направи нищо очевидно, нито щеше да очаква аз да постъпя така.

Всичко се въртеше около музея. Главната сграда имаше само един вход за посетители. Така че където и да заемеше позиция, той трябваше да избере място с добра видимост към тази стратегическа точка.

Което означаваше, че не разполага с много възможности. На площада имаше фонтан между две групи дървета, но от толкова голямо разстояние нямаше нито видимост, нито бърз достъп. Пред двете крила отляво и отдясно на главната сграда също имаше декоративни дървета, но те не бяха достатъчни, за да осигурят прилично прикритие.

Не го виждах. И почвах да се дразня.

Върни се назад. Прекалено си съсредоточен.

Да, точно така. Но на какво да се върна?

На прикритието. Прикритието е средство. Не е самоцел.

Да, обаче той все пак трябва да се скрие. Иначе ще го видя.

Сигурен ли си?

Замислих се за това как се бях приближил до охранителя пред „Супер Дол“ — като бях променил външния си вид.

Оставих сърцето си да се разтупти, когато проумях как ще го отиграе Виктор. Разбира се. Тацу ми беше разказал как спецназовецът и неговите хора проникнали в двореца в Кабул и убили афганистанския президент и цялата му охрана. Преоблекли се като афганистански войници. Дегизирали се като нещо, което противникът няма да забележи, защото вече го е класифицирал като безопасно. Безопасно, защото е обичайно, ежедневно.

Виктор сигурно знаеше или поне подозираше, че съм ходил в музея. И дори да не се досещаше, знаеше, че познавам парка „Уено“.

Точно така. А какво си свикнал да виждаш в парка и около музея?

Затворих очи за миг и си спомних какво съм видял на път за срещата си с Мария. Ученици, разбира се, обаче Виктор едва ли щеше да се напъха в ученическа униформа. Майки с детски колички — също не особено вероятно.

В парка имаше много бездомници. Но не и около музея.

Тогава какво си виждал около музея?

Градинарите.

Мамка му, това беше. Усещах, че е това. Широките панталони момохики и ризи хантен, които скриваха фигурата. И с ниско нахлупена над лицето шапка и наведена глава, докато мете листа или коси трева, той основателно нямаше да очаква да му обърна каквото и да е внимание. Ако някой от другите градинари го заговореше, сигурно щеше да измърмори, че току–що са го назначили, и да продължи да си върши работата. Както беше казала Мария, никой не очакваше обир в музея и ако се появеше непознат градинар, имаше ли вероятност някой да го заподозре в нещо нередно?

А и Виктор нямаше да се бави там. Беше ми казал, че Сугихара ще пристигне в осем. Но беше наясно, че аз знам, че той ще е там и ще ме очаква. Което означаваше, че ще подраня. Което пък предполагаше Виктор да подрани още повече.

Не ми допадаше просто да се опитваме да се надхитрим, да предугадим действията си. Трябваше да измисля нещо необичайно. Нещо, което той да не е в състояние да предвиди.

И съответното оръжие. Не нож — всички те имаха ножове. Нещо по–добро.

Отидох в един магазин за медицински стоки и купих дълга черна шина за крак — от онези, които се стягат с велкро от глезена до бедрото и се носят след операция на коляното или други травми. Продаваше се в черен брезентов калъф, който щеше да ми свърши добра работа. Взех и бастун, за да допълня образа. После намерих магазин за военни стоки и избрах кожена кания за ножа на покойния Олег.

Бях изхвърлил екипа, който носех в нощта на убийството на руснака, защото целият беше в кръвта и мозъка на часовия, затова се отбих в магазин за мъжка мода и си купих нов костюм, риза, вратовръзка, колан и обувки. Бяха съвсем обикновени — идеални за сливане с обстановката, макар и далеч не толкова качествени, колкото дрехите, които ми беше помогнал да избера в Гинза Служителят Ито — и които, признавам, ми харесваха повече. Радвах се, че вече правя разлика, за която по–рано съм бил сляп, но и разбирах, че хубавите дрехи могат да се превърнат в скъп навик, какъвто в момента не можех да си позволя, а и нямаше нужда.

Прибрах се в „Импириъл“, облякох си новите дрехи и поставих шината на десния си крак, като я нагласих така, че да не е съвсем права. После няколко минути покуцуках с бастуна из стаята. Този път нямаше какво да упражнявам и имитирам — кракът ми беше обездвижен точно като на пациент, претърпял операция на коляното, и нямах друг избор, освен да се движа неловко и с отчетливо накуцване.

После залепих канията с ножа на Олег от вътрешната страна на лявата си предлакътница, откъдето бързо можех да го изтегля с дясната си ръка. Не очаквах да се сблъскам с Виктор до довечера — той може и да предвиждаше да подраня, но не чак толкова — но имаше вероятност да греша и трябваше да съм въоръжен. Накрая си облякох сакото, сложих в джоба си шперцовете, които преди десет години се бях научил да използвам при един не съвсем законопослушен стар корейски майстор в Шин Окубо, погледнах се в голямото огледало и след като не установих нищо нередно, излязох от хотела.

Пред парка „Хибия“ хванах такси и казах на шофьора да ме закара направо в музея. Когато наближихме, го помолих да обиколи по околните улици, като обясних, че съм подранил и с този болен крак, сега изпънат върху седалката, ми е най–удобно да изчакам в таксито. Той изпълни желанието ми и по пътя аз опресних спомените си за доста обширния и приличащ на парк двор на музея — дълги тревисти склонове и групички дървета около шест сиви постройки, скупчени в средата. Отвсякъде имаше желязна ограда, най–висока от северозападната страна, а най–ниска и без остри шипове — откъм югозапад, където се намираше и порталът за посетители. Предполагах, че шиповете са по–скоро декоративни, отколкото функционални. От гледна точка на сигурността нямаше голяма логика от едната страна оградата да е непристъпна, а от другата — уязвима.

Ако очакваше да дойда за него, а аз смятах, че очаква тъкмо това, Виктор може би си мислеше, че ще избягна портала и ще избера не толкова очевиден маршрут. А най–очевидният не толкова очевиден маршрут беше през ниската югозападна ограда. И тъкмо по тази причина го отхвърлих.

По време на втората обиколка се спрях на югоизточната страна. Там оградата беше висока малко над два метра, но по средата имаше метална врата без шипове, която можех да прескоча за секунди.

Поредната явна слабост в сигурността, но както бе отбелязала Мария, в Япония не се извършваха много обири в музеи.

Виктор ще очаква да влезеш точно оттам.

Мамка му. Не изпадах ли в параноя? Той не можеше да рискува да заеме позиция за засада на място, откъдето няма видимост към входа на музея, нали? Ако се окажеше, че е сгрешил, съвсем щеше да ме изпусне. Входът беше стратегическата точка. И Виктор трябваше да го наблюдава.

Все пак реших, че металната врата е прекалено очевидна слабост. Беше по–добре да избера някое не толкова съблазнително място.

По време на третата обиколка помолих шофьора да намали. В северозападния ъгъл група дървета скриваше оградата. Пак беше висока, с шипове и непристъпен вид, но зеленината осигуряваше известно прикритие. Забелязах още няколко места, така че, ако Виктор предугадеше логиката ми, пак трябваше да налучква точно къде ще реша да прескоча. И нямаше да му остане друг избор, освен да заеме позиция, която му позволява да наблюдава входа на музея. Което означаваше, че ще мога необезпокоявано да проникна вътре. Каквото имаше да се случва, щеше да се случи след това.

Благодарих на шофьора за обиколките, казах му да ме остави на входа и докато спирахме, се огледах наоколо. Беше ранен следобед и не можех да си представя, че Виктор ще ми устрои засада още отсега. Можеше да се наложи да чака дълго, което предполагаше много по–голяма възможност да бъде разкрит. Обаче нямах намерение да приемам нищо за даденост. Не забелязах нещо, което да задейства радара ми — градинари, бездомници или шляещи се наоколо хора. Имаше само няколко групички обикновени наглед посетители.

Платих на шофьора и закуцуках нагоре по стълбището, като пътьом проверявах потенциално опасните точки. Чисто. Влязох и обходих с поглед фоайето. Също чисто. Ако случайно се натъкнех на Мария или директора Куросава, щях да ги излъжа, че разглеждам музея с учебна цел преди интервюто, въпреки получената по време на тренировка по джудо травма на крака. Щях да представя тази история, все едно съм засрамен, че са разкрили нетърпението ми да се заема с музейна работа, скривайки извършването на по–тежко престъпление, като се призная за виновен в по–леко. Предполагах обаче, че Мария ще е ангажирана около изложбата си. Що се отнасяше до Куросава, той най–вероятно прекарваше повечето време в кабинета си, заобиколен от безценни артефакти.

Вляво видях един охранител, махнах му с ръка и тръгнах към него, като тежко се облягах на бастуна и леко бърчех лице, уж от усилие или болка.

— Извинявайте, бихте ли ми казали къде е асансьорът? — попитах аз. — Стълбището пред входа достатъчно ме изтощи.

Той се озърна за кратко към шината и бастуна ми — да задържи погледа си върху тях за по–дълго, щеше да е нелюбезно — и съчувствено кимна, явно без да заподозре абсолютно нищо. И какво можеше да заподозре? Не се опитвах да крия нищо. Открито се бях обърнал към него с въпрос, напълно логичен с оглед на очевидното ми състояние. И така бях регистрирал шината в ума му като… обикновена шина. Както един чук можеше да се регистрира просто като чук и нищо повече.

— Разбира се — отвърна охранителят. — Зад ъгъла вдясно от стълбището.

Леко се поклоних и демонстративно закуцуках нататък. Отбих се в тоалетната и в една от кабинките разхлабих велкрото на шината, като оставих стегнаха само една лента. Вече бях опънал върху крака си черния калъф, в който я бях купил, така че никой да не може да го различи от самата шина. После тръгнах към асансьора.

Две минути по–късно стоях с разтуптяно сърце пред хранилището в мазето. Знаех от Мария, че почти няма охрана, което обаче не означаваше, че Законът на Мърфи е престанал да действа. Ако се появеше някой, щях да откъсна и последната лента велкро, да смъкна шината и да побягна. Но благодарение на шперцовете, отличните наставления на някогашния ми учител и собствените ми усърдни упражнения, за по–малко от минута успях да се справя с ключалката и да вляза вътре. Затворих вратата след себе си, включих осветлението и здраво залостих, като пъхнах дръжката на бастуна под бравата и с крак наместих навътре гумената капачка в долния му край. Ако дойдеше някой, сигурно щеше да реши, че нещо не е наред с вратата, и да отиде да повика поддръжката, което щеше да ми даде време да се измъкна. А и така нямаше да забравя бастуна.

Направо се насочих към мечовете. Вдигнах оръжието, което бях разгледал при предишното си идване, любимото ми, и после, все едно проверявах дали има патрон в патронника на пистолет, изтеглих дървената ръкохватка цука, колкото да се уверя, че острието наистина е в ножницата ширасая. Върнах го обратно и пъхнах затворената ножница в черния калъф от външната страна на крака си. Стегнах велкрото, отидох до вратата, измъкнах бастуна си, угасих осветлението и открехнах вратата, за да надникна в коридора. Чисто. Днес господин Мърфи май нямаше да се появи. Поне засега.

Извадих късмет и с асансьора — още беше на подземния етаж и не се наложи да чакам или да рискувам да пристигне с някой музеен служител. Качих се и натиснах бутона за втория етаж. Асансьорът обаче спря на първия. Наложих си да дишам нормално пропъдих мисълта, че току–що съм откраднал безценен самурайски меч, и се съсредоточих върху самоличността си — обикновен служител, навярно наскоро останал безработен и съответно обзет от срам, който се крие от света, като посещава музея.

Вратата се отвори и въпреки усилията си за миг си представих, че виждам Мария — но се оказа просто група старци. Те се качиха и неколцина от тях съчувствено се озърнаха към бастуна. После вратата се затвори и продължихме нагоре към втория етаж. Всички бяха най–малко два пъти по–възрастни от мен, но настояха да ме пуснат да сляза пръв. Предположих, че така са се почувствали здрави в сравнение с куция мъж в асансьора. Определено ме радваше фактът, че шината и бастунът привличат нужното внимание.

Нямах търпение да си тръгна от музея, в случай че някой забележи липсата на меча и вдигне тревога. Само че охранителят не биваше да ме види да излизам прекалено скоро, защото щеше да му се стори странно. Не исках и да убия времето в някоя от галериите, където имаше вероятност, макар и нищожна, да се натъкна на Мария или директора Куросава. Затова влязох в тоалетната и се затворих в една от кабините. Стиснах клепачи и задишах равномерно, за да успокоя малко ускорения си сърдечен ритъм.

Осъзнах, че току–що съм извършил глупост. В Токио имаше предостатъчно мечове, включително качествени имитации, които щяха да ми свършат същата работа. Защо бях взел точно този? Защо бях поел такъв риск?

Не бях сигурен. Онзи път с Мария, когато го държах в ръцете си, го бях почувствал като част от самия мен — или той беше мое продължение, или аз бях негово. Това имаше нещо общо с детството ми в Япония и в същото време с нещо, с което съвсем наскоро отново се бях свързал след толкова години и преживявания. Разбира се, всичко това беше просто съвпадение. Но някак си имах чувството, че е… нещо повече.

Да. Съзнавах, че го възприемам като талисман, но не исках да държа в ръцете си какъв да е меч, когато се изправя срещу Виктор.

Исках да е точно този.

През следващите четирийсет минути се съсредоточавах върху дишането си, върху това да не мисля какво съм направил преди малко и какво трябва да направя после, просто чаках и се фокусирах върху самото чакане.

Когато прецених, че е минало достатъчно време, пуснах водата и излязох от кабината. Почти бях стигнал до вратата, когато тя се отвори. И в тоалетната влезе директорът Куросава.

Той присви очи и се вгледа в мен. Нямаше къде да ида. Дори не можех да се извърна. Приготвих се да изиграя предварително репетираната си сценка.

Тъкмо отворих уста и понечих да заговоря, когато осъзнах, че директорът ще ме подмине. Стиснах устни и просто закуцуках нататък. Дали бастунът и шината го бяха заблудили? Може би. Както и фактът, че очите му сигурно бяха също толкова слаби, колкото и слухът му.

Бях имал намерение да спра на вратата и да надникна в коридора, преди да изляза, но щеше да изглежда странно. Затова направо излязох, без да се озъртам, тръгнах надясно — и видях Мария, която се приближаваше към мен с двама млади японци, навярно нейни колеги.

Мамка му! Завъртях се кръгом и закрачих в обратната посока, като се привеждах над бастуна и полагах всички усилия да променя стойката и вида си. Щом завих зад ъгъла, влязох в залата с изложбата „Модата през периода Едо“ и ускорих ход, за да се отдалеча колкото може повече. Неколцина посетители ме сподириха с поглед, тъй като странният ритъм на стъпките ми и поскърцването на гумената капачка на бастуна бяха привлекли вниманието им. Навярно се чудеха защо човек с шина бърза толкова. Вниманието на непознати обаче ме притесняваше по–малко, отколкото срещата с Мария, затова продължих със същата крачка. Когато излязох от залата и завих на следващия ъгъл, нейната малка свита вече не се мяркаше зад мене. Заспусках се по главното стълбище, като се държах за парапета и подскачах на „здравия“ си крак.

Естествено, охранителят стоеше пред входа и стана свидетел на моите усилия. Когато стигнах долу, целият плувах в пот. Той ме зяпаше, озадачено намръщен.

— Само нагоре по стълбището е трудно — поясних аз, въпреки очевидното противоречие с потното ми чело. — Надолу даже е забавно.

Охранителят безмълвно кимна, като несъмнено си мислеше, че си има по–важна работа от това да се занимава с хроми хаховци, и аз изкуцуках от музея. Спрях, за да плъзна поглед наоколо — чисто, после тръгнах наляво и се махнах оттам.

Бях сбъркал, че Мърфи си е взел почивен ден. Оказа се, че само е закъснял. Надявах се обаче това да е единственото му появяване. Защото кражбата на меча беше лесната част. Успешното му използване щеше да е малко по–сериозно предизвикателство.

19

Върнах се с такси в „Импириъл“, където свалих шината и извадих меча от ножницата. Не беше с бойния ефес цукаито, но ръкохватката лежеше здраво в дланта ми и някак си усещах стоманата едновременно лека и смъртоносно солидна.

Върнах го в ножницата, внимателно го поставих под матрака, закачих табелката „Не ме безпокойте“ на вратата и отново отидох на пазар. Беше истинско облекчение пак да мога да ходя нормално и осъзнах, че съм сподавял страха си да не се сблъскам с Виктор, докато половината ми тяло е обездвижено от шината. Ножът на Олег беше у мен, разбира се, и все пак, след като вече се движех свободно, разбрах колко много е щяла да ми пречи. Повторно се зачудих какво ме е накарало да поема такъв голям риск, за да се сдобия точно с този меч. И за пореден път не намерих ясен отговор. Но след като вече бях въоръжен с него, определено се чувствах по–силен и по–уверен.

Отбих се на две места. Първо в магазин за мъжка мода, за ново сако и риза, този път няколко номера по–големи, и кожени ръкавици. После в център за фототехника, откъдето се снабдих с евтин огледално–рефлексен апарат и сгъваема тринога в продълговат найлонов калъф.

Върнах се в хотелската си стая, внимателно избърсах ножа на Олег и ръкохватката и ножницата на меча и след като изтрих всички възможни отпечатъци, пъхнах прибрания в ножницата меч в калъфа на триногата. После нахлузих снаряжението си — кевларения екип за мотокрос и жилетката. Облякох си новата риза, отново закрепих ножа на Олег за предлакътницата си и се намъкнах в сакото. Вчесах косата си назад, сложих си очилата и проверих резултата в огледалото. Отсреща ме гледаше петнайсетина килограма по–дебел чиновник с демодирани очила и провиснал костюм. Чудесно. Преметнах ремъка на фотоапарата на врата си и вдигнах калъфа на триногата. Щях да приличам на един от многобройните любители фотографи в Токио, който си е тръгнал от работа малко по–рано, за да се позанимава с хобито си. Нямаше да заблудя Виктор, ако ме забележеше, преди да го видя аз, но и нямаше да привлека вниманието на минувачите, както, да речем, мъж с осемдесетсантиметров самурайски меч в ширасая. Сам по себе си, продълговатият найлонов калъф можеше да съдържа всичко. В комбинация с фотоапарата, вътре трябваше да има фотографско оборудване. Елементарен трик с човешкото възприятие.

Мислех да отида с метрото, но Виктор можеше да ме причаква някъде край станцията „Уено“. Знаех, че е прекалено параноично, но реших, че все пак е по–добре да взема такси. Казах на шофьора да ме остави при Канеиджи, будистки храм зад северозападния ъгъл на оградата на музея, който с прочутата си пагода беше подходящо място за човек с фотоапарат и тринога.

Изчаках таксито да се отдалечи, сложих си ръкавиците и се насочих към улицата. Спускаше се здрач и въздухът беше есенно хладен. Бях подранил, като се има предвид, че според Виктор Сугихара щял да пристигне след осем. Ако руснакът се надяваше да ме причака обаче, помислих си аз, идвах тъкмо навреме.

Наоколо нямаше много пешеходци и когато видях възможност, аз се шмугнах зад дърветата и се приближих до оградата. Спрях да се огледам и ослушам, но от отсрещната страна, където също имаше дървета, цареше пълна тишина и неподвижност.

Свалих фотоапарата от шията си и го преметнах през оградата, после изправих калъфа на земята и закрепих горния му край между две от железните пръчки. След това — като се извиних на далечните богове на японското ножарство — стъпих върху горния край на калъфа, хванах се за пръчките на оградата и се изтеглих нагоре.

Когато горната половина на тялото ми се подаде над оградата, изключително предпазливо отпуснах стомаха си върху шиповете, преметнах дясната си ръка и бавно прехвърлих краката си оттатък. Кевларът предпазваше корема ми, но въпреки това усещах натиска, който оказваше тялото ми, и разбирах какво ще се случи, ако шиповете пробият защитното ми снаряжение.

Не го пробиха обаче. Щом спуснах краката си от отсрещната страна, аз се оттласнах с ръце, а после и с ходила, и се приземих с укеми на земята. Моментално скочих с лице към музея и с дясната си ръка стиснах ръкохватката на ножа. Не се случи нищо. Никакво движение, никакви изненади. Където и да се криеше, Виктор го нямаше тук.

Върнах се при оградата, пресегнах се между пръчките и надигнах калъфа нагоре, докато се покаже над шиповете, така че да го хвана и изтегля при себе си. След това взех фотоапарата, бързо се скрих сред група дървета и отворих ципа в единия край на калъфа. Бръкнах вътре и стиснах ръкохватката на меча. За да го изтегля, само трябваше да пусна фотоапарата, да хвана калъфа със свободната си ръка и да измъкна острието с другата. Преди операция винаги проверявах оръжието си. След като останах доволен от плавното, бързо изтегляне на меча, напуснах дърветата и се насочих към сградите.

Все още имаше достатъчно светлина и силуетите се виждаха, но сумракът скриваше детайлите. Минаваше шест часът и Виктор може би вече очакваше да се появя. Усещах зловещото му присъствие. Но къде?

Някъде край входа на главната сграда, напомних си аз. Единствената му стратегическа точка.

Само че той играе същата игра като теб. Предугажда твоите предугаждащи ходове.

Добре.

Тръгнах на запад зад главната сграда, като се движех в сенките сред дърветата, обхождах с очи района, наострях уши за издайническо прошумоляване на листо или изпращяване на съчка. Сърдечният ми ритъм малко се ускори, но иначе бях спокоен и съсредоточен, както някога в джунглата. Не виждах никого. Музеят още работеше, знаех, но по това време посетителите нямаше защо да се разхождат зад сградата.

Заобиколих я отдалече, докато се изравних с предния й западен ъгъл. Навън имаше няколко градинари, със задоволство установих, които метяха и събираха с гребла листата на сивкавата светлина на лампите край алеята. Никой от тях не ме забеляза. Никой не ми се стори подозрителен. Никой нямаше физиката на Виктор.

Поех по обратния път. Сега сърцето ми туптеше по–силно. Почти бях приключил с разузнаването. Ако врагът беше тук, скоро щях да се сблъскам с него. Стиснах по–здраво ръкохватката на меча и изчаках нощното ми зрение да се приспособи след електрическото осветление пред сградата, като се криех сред дърветата и внимавах да стъпвам само по пръст и мъх и да избягвам нападалите листа.

Отново заобиколих отдалече и накрая се изравних с източния ъгъл. Неколцина души пред музея идваха или си отиваха. Зад тях видях още градинари. Никой не задейства радара ми.

Къде е той, по дяволите?

Струва ми се, че по–скоро усетих, отколкото чух звука зад себе си. Или го регистрирах с интуицията си. Защото изведнъж осъзнах, че Виктор не наблюдава входа. Не точно. Той знаеше, че ще се появя по обиколен път, че ще го търся на всички скришни места. Затова беше заел по–далечна позиция — чак при портала за посетители, прекалено очевиден подход, който очевидно нямаше да посмея да използвам. Виждайки ме да разузнавам от западната страна, руснакът бе разбрал, че ще направя същото и откъм изток, и беше пресякъл диагонално, за да излезе зад мен…

Захвърлих фотоапарата, хванах калъфа на триногата, силно го дръпнах и изтеглих меча, докато се завъртах, като вдигнах лявата си длан, за да стисна ръкохватката с две ръце…

И видях Виктор да се приближава на няма и три метра от мене, с градинарски дрехи и шапка, която скриваше лицето му, и с малък нож в дясната си ръка. Той се закова на място при вида на внезапно появилото се в ръцете ми дълго стоманено острие, хвърлящо меки отблясъци на помръкващата дневна светлина.

— Типичен спецназовски задник — с бойна усмивка изръмжах аз. — Да дойдеш на двубой с мечове, въоръжен с нож!

Озърнах се наляво и надясно. Бях почти сигурен, че е дошъл сам, и по логистични, и по психологически причини. „Доверяй, но проверяй.“ Намирахме се далече от входа и алеите и наоколо нямаше никого. Бяхме само двамата.

Скоро щеше да остане само един.

Бях пресметнал обидата точно. Исках да се втурне насреща ми, за предпочитане разярен, защото така щях да имам най–добра възможност да се възползвам от по–големия обсег на меча. Но Виктор не се подведе. Вече знаех, че понякога самообладанието му успява да вземе връх над лудостта. И това явно беше един от тези моменти.

Е, не съвсем. Въоръжен само с нож, всеки нормален човек моментално щеше да избяга при вида на смъртоносната катана с надеждата да продължи войната по–късно. Виктор явно имаше други приоритети. Щеше да ме убие тази вечер. Или щеше да умре самият той.

Което означаваше, че самообладанието му надделява едва–едва. Ако успеех да го подмамя още малко, можеше пак да се поддаде на безумието си.

Всъщност не ми оставаше друг избор. Неговата самоубийствена решителност му осигуряваше известно предимство — щеше да му позволи да поема рискове, да понася дори смъртоносни рани, само и само да ме убие. От друга страна, тъй като исках да оцелея, аз щях да съм принуден да възприема по–сдържана тактика. Самоконтролът и самоубийствената решителност представляваха ужасяваща комбинация. Не бях в състояние да направя нищо по отношение на последния елемент. Може би обаче щях да се справя с първия.

— Какъв е проблемът? — попитах аз. — Олег не е могъл да дойде, така ли? Да не е още болен?

Той смъкна шапката си и я захвърли настрани.

— Ще умреш, издънка такава! Знаеш го, да?

— Щом аз съм издънка, Олег какъв е?

Въпреки сумрака видях, че над лицето му се спуска сянка. Продължих да го притискам.

— Знаеш ли, че той се посра, докато го душах? Наистина. Най–трудното нещо в убийството на приятелчето ти беше да не стъпя в лайната му.

Виктор стисна зъби и ноздрите му се раздуха. Знаеше, че не бива да ми се нахвърля. Но ужасно му се искаше.

— Така ли умирате вие, коравите спецназовци? Като се посирате?

Така обаче нямаше да успея. Той разбираше какво целя и колкото и да го разярявах с обидите си, нямаше да го тласна отвъд ръба. Имах нужда от нещо друго — нещо още по–същностно за неговата психика от военното му минало. Спомних си разказа на Тацу за писмото в сиропиталището.

— Нищо, сигурен съм, че ти си по–корав от него. В края на краищата, нали баща ти бил съветски генерал?

Виктор ме зяпна и на лицето му се изписа неувереност. Продължих:

— Само че не е вярно. Баща ти е бил прост руски войник, пленен от японците, след като неговата част изгубила сражение. И после е изнасилил майка ти, селянката, и й е надул корема с тебе.

— Лъжеш, мамицата ти! — изсъска той.

— Всъщност те е излъгала майка ти. Не че я обвинявам. Знаела е, че истината ще те съсипе. Затова те е накарала да повярваш, че непрокопсаният ти баща е герой. — Обзе ме неочаквано вдъхновение. — И Уилсън те е излъгал, нали? Обещал ти е да използва връзките си в ЦРУ, за да открие баща ти, великия генерал?!

Виктор оголи зъби, очите му пламнаха от ненавист и разбрах, че съм на верен път.

— Как изобщо си могъл да му повярваш? Мислиш ли, че за ЦРУ представлява някаква трудност да намери съветски генерал? Той те е измамил, тъпако! Също като майка ти. И като всички други. Целият ти живот се крепи на една толкова прозрачна лъжа, че единственият, който й вярва, си ти, понеже си глупак. Глупакът Хикару Ямада. Това е истинското ти име, нали? Виктор Карков, как пък не! Какъв фарс!

Той се взираше в мен с едва сдържано напрежение, като вулкан, който след миг ще изригне.

— И кое е най–хубавото? — продължих аз. — Най–хубавото е, че ти го знаеш. Дълбоко в себе си винаги си го знаел. Затова толкова държиш всички да се страхуват от теб. — Избухнах в смях. — Нали така? Защото самият теб ужасно те е страх. Я се виж, само трябваше да зърнеш този меч и щеше да се попикаеш…

Виктор изрева нещо на руски и ми се нахвърли, като инстинктивно или заради някаква остатъчна тактическа съобразителност го направи, докато още говорех и имах нужда от време да се пренастроя, за да го пресрещна. Само че аз отдавна бях готов и докато той замахваше с ножа, отстъпих наляво, парирах го с рамо и прокарах катаната от трицепса чак до китката му като готвач, който отрязва парче месо от шиш за дюнер.

От дългата рана рукна кръв. Руснакът изръмжа и се завъртя към мен, прекалено разярен от обидите ми, за да предприеме тактическо отстъпление. Вдигнах меча по–високо и замахнах към шията му, но той ме блокира с дясната си ръка, като понесе нова дълбока рана на предлакътницата, и в същото време посегна с лявата си длан и успя да сграбчи острието на меча.

Реагирах инстинктивно и рязко дръпнах оръжието си назад. В забавения кадър на промененото ми от адреналина зрение видях кървавите му пръсти да се премятат във въздуха като гилзи, изхвърчали от автомат, но разбрах, че това няма значение, че не му дреме за пръстите му, че единствената му цел е да се добере до мен на всяка цена, и преди да успея отново да вдигна меча, Виктор изкрещя и посегна с ножа към корема ми. Острието му се плъзна по кевларените плочи и за миг зърнах в очите му да проблясва животински триумф, мислейки си, че ме е изкормил. Ликуването му обаче моментално се замени със страх, защото усети, че нещо не е наред — не бях разкривил лице или извикал от болка, ножът не се беше забил. Преди да се сети какво се е случило и да се прегрупира за по–резултатна атака, аз отново отстъпих наляво и ниско замахнах с меча към дясната му китка. Отказах се от бързината в полза на точността и не успях да му отсека ръката, но раната беше дълбока чак до костта. Руснакът изпусна ножа и докато инстинктивно вдигаше двете си ръце, за да защити главата и шията си, аз отново замахнах ниско от дясно наляво, улучих лявото му коляно и замалко не му отрязах крака.

В продължение на една безумна секунда той остана изправен като тичащ анимационен герой, който увисва над ръба на пропаст, преди земното привличане да му подейства. После кракът му се подви и Виктор падна, но все пак успя да се задържи на останките от лявата си длан, за да не се строполи по лице. Нямаше съмнение, че с него е свършено. Той се насили да се надигне и само се претърколи по гръб.

Озърнах се наоколо, за да се уверя, че все още сме сами. След това отново насочих вниманието си към него. Можех да го довърша, но кой знае защо не го направих. Известно време наблюдавах продължаващите му опити да се изправи. Въпреки всичко не можех да не изпитам някакво изненадващо, неохотно уважение към този човек, който, макар и очевидно изгубил битката, отказваше да умре проснат по гръб.

След малко Виктор успя да се извърти настрани, изнесе единия си крак и се надигна на раненото си коляно, изпънал здравия си крак пред себе си. Той потрепери и после някак си запази равновесие, като протягаше окървавените си ръце напред.

Погледна ме. Дишаше неравномерно, но главата му беше вдигната предизвикателно. За миг в очите и позата му различих онова някогашно момченце, което всеки ден стояло, притиснало длани към прозореца на сиропиталището, и с надежда чакало майка си, която така и не се завърнала за него.

Убийствената ярост, която само допреди малко бях изпитвал, изведнъж ме напусна. И вместо нея усетих някаква невероятно странно родство с него. Близост. Почти нежност.

Той ми кимна — само веднъж — и отново изправи глава.

Внезапно осъзнах колко е тихо в тази част от двора на музея. Наоколо нямаше никого. Нямаше кой друг да разбере за какво ме моли Виктор. Нито кой друг да го направи.

Той повторно кимна, по–бързо от първия път, по–настойчиво. Сега кимнах в отговор и аз.

Застанах зад него. Виктор се изпъна, все още коленичил, и отметна главата си назад, може би за да погледне за сетен път небето. Приготвих се, изнесох левия си крак напред, десния назад, и вдигнах меча над рамото си. Руснакът се олюля и преди да е понесъл унижението да падне, аз с всички сили замахнах към шията му и му отсякох главата.

Тя се търкулна наляво, трупът му — надясно. От прерязаната шия шурна кръв, крайниците му потреперваха. Това продължи няколко секунди. После струята започна да отслабва, ръцете и краката му се отпуснаха неподвижно. По тялото му премина последна тръпка и всичко свърши. Свърши и той.

Останах неподвижен за миг, задъхан, вторачен в него в здрача, обзет от онова все по–силно, странно усещане за близост. Едва ли някога щях да съм в състояние да го обясня на друг. Самият аз не го разбирах. Сякаш бях извършил нещо правилно, но и мъчително по начин, който само усещах, но не можех да проумея. Нещо, което ми се струваше… някак си насочено, предопределено от съдбата или някаква друга сила, която не бях способен да назова. Но каквато и да беше тази сила, аз съзнавах нейната тежест. Нейните последици. Нейната неизбежност.

Исках да избърша меча в дрехите му, но имаше прекалено много кръв. Затова си съблякох сакото, обърнах го наопаки и използвах него. После отново го обърнах и го облякох. Въпреки хладната вечер се потях обилно и предпочитах да остана по риза, но необичайният ми вид щеше да привлече внимание. А и по ризата ми имаше кървави пръски, които сакото щеше да скрие.

Вдигнах калъфа на триногата, извадих ножницата, пъхнах меча в нея и го оставих до Виктор. До сутринта едва ли щяха да открият трупа на това уединено и сумрачно място. Взех фотоапарата, преметнах ремъка на шията си и спрях, за да се уверя, че съм събрал всичко, което носех на идване — фотоапарат, калъф… чакай… ръкавиците. Беше студено — на двора дори повече, отколкото на улицата — но не чак толкова. Изтърках си лицето, в случай че ме е пръснала някоя капка кръв, смъкнах ръкавиците и ги натиках в калъфа.

Трябваше да вървя. Но се забавих още малко, вперил очи във Виктор. Не бях сигурен защо. Просто ми се струваше грехота да го оставя да лежи така, проснат, посечен, сам. И все пак това беше хубава смърт. Такава, каквато пожела самият той, след като видя, че няма изход. Каквато се надявах да сполети и мен, ако се окажа в подобно положение.

Насочих се към портала за посетители, като се опитвах да се отърся от чувствата си. Вървях с наведена глава и си напомнях, че сега отново съм обикновен чиновник, който се прибира от аматьорски фотографски занимания. Но ролята не ми се удаваше. Вече се чувствах нещо друго. Не знаех какво.

20

Смених няколко таксита до Шинбаши и изминах пеш оставащото разстояние до хотела. На тръгване от музея се бях отбил в една обществена тоалетна в парка „Уено“, за да видя как изглеждам. По лицето и ризата ми нямаше много кръв, поизмих се, а после прикрих по–упоритите петна с фотоапарата и калъфа.

Върнах се в стаята си в „Импириъл“, опаковах всички потенциално замърсени вещи, изкъпах се, облякох си ежедневните дрехи, излязох и изхвърлих инкриминиращите ме неща в различни канализационни шахти. Когато по–рано обмислях срещата, уговорена с Миямото по нареждане на неговия началник, бях решил да задържа самоделното си бронирано снаряжение и ножа на Олег.

След като се отървах от уликите, малко се успокоих и тръгнах на изток към морето.

Наближаваше осем часът. Вечерята и представянето на изложбата скоро щяха да започнат. Бях обещал на Мария да й се обадя. Първо обаче трябваше да си проясня главата.

Напомних си, че вече нищо не я заплашва. Бях ликвидирал Виктор — единствения, който й желаеше злото. Сугихара също беше в безопасност, поне за момента. Ако още искаше да го убие въпреки смъртта на руснака, Уилсън щеше да се нуждае от нови прекъсвачи. Което щеше да му отнеме време.

Представих си трупа на Виктор, който изстиваше в сумрачния край на музейния двор. Надали го бяха открили. Него и меча. А и сигурно изобщо не бяха установили изчезването на оръжието от хранилището. Но не беше невъзможно. И все някога щеше да се случи, ако не тази вечер, утре със сигурност, и тогава Мария щеше да свърже меча с мен. Вече бях мислил за това, разбира се, и дори се бях колебал дали да не го върна в хранилището или да го задържа. Обаче повторното проникване в музея с меча след смъртта на Виктор ми се стори прекалено рисковано, а макар да се изкушавах да го задържа, това щеше да е още по–опасно. Нещо повече, нямаше да е редно. Пък и даже да не го намереха до тялото на руснака, Мария така или иначе щеше да свърже изчезването му с мен.

Независимо от всичко това обаче бях почти сигурен, че тя няма да ме издаде на полицията, за да не излезе връзката ни наяве. И дори да го направеше, Тацу щеше да се намеси. Но мисълта, че Мария ще ме заподозре и може да ми задава въпроси, ми подейства отрезвяващо. Едно беше да мисля за това преди самия факт. А сега… Осъзнах, че не се чувствам по начина, по който бях очаквал. След като убих човека на Уилсън на перона, почти бях обезумял от похот, до такава степен, че бях готов да поема извънреден риск само за да прекарам един час с Мария. Въпреки че все още ужасно копнеех да я видя, сега изпитвах и тъга, която не разбирах напълно. Зачудих се дали не е свързано с онази близост, която бяхме споделили с Виктор в миговете преди да го убия.

Нямаше значение. Тя ми беше казала, че ще се разсърди, ако не й се обадя, а и щом откриеха трупа и меча, моето „мълчание“ щеше да изглежда подозрително. Затова намерих уличен телефон край лабиринта от улички около рибния пазар „Цукиджи“ и набрах номера й.

Мария вдигна след първото иззвъняване.

— Ало? — каза тя на английски. Гласът й прозвуча малко хладно. Заля ме топлина от отделилия се адреналин. Дали бяха открили трупа на Виктор по–рано, отколкото очаквах?

— Здравей. Аз съм.

— Да, така си и мислех. Вече се опасявах, че ще ме накараш да чакам и след началото на приема. Още една минута и щях да закъснея за откриването на собствената си изложба.

Обзе ме облекчение.

— Не, разбира се, че не. Просто си мислех, че това е най–подходящото време да те заваря в кабинета ти. Не исках да се наложи да ти оставям съобщение.

Последва пауза.

— О, може би трябваше да се сетя и да се уговорим и за часа, не само за деня. А така си седях тук и все повече ти се ядосвах. И още съм ти ядосана.

Представих си как седи сама в кабинета, разкошна с официалния си тоалет за приема, и кипи заради това, че не й се обаждам, вместо да мисли за представянето. И изведнъж това страшно ме възбуди.

— Как си облечена?

Мария се засмя.

— Знаеш ли, че е опасно да се занасяш със сърдита италианка?

— Надявах се да е нещо, което мога да разкъсам.

Чух я рязко да си поема дъх.

— Не е — след малко отвърна тя. — Но си нося дрехи за преобличане. За по–късно.

Напрегнах се.

— Значи ще успееш да се освободиш?

— Да. Сигурно към единайсет. И не за прекалено дълго. След приема мъжът ми ще излиза със свои колеги. Тогава ще мога да дойда.

— Отседнал съм в „Импириъл“.

— Добре. Ако ми беше казал, че пак си в любовен хотел, май щях да ти вържа тенекия.

— Там ще ти хареса. Ще те чакам в бара, става ли? Просто влез като че ли търсиш някого, после си тръгни. Аз ще изляза и ти ме последвай до асансьора.

— О, помислил си и за това. Каква дискретност!

— Да, не мога да престана да мисля за това.

— Ммм, добре. Аз също. Сега трябва да вървя. Ще дойда в хотела към единайсет.

Тя затвори. Дълбоко въздъхнах, после изчаках да се успокоя, преди да оставя слушалката върху вилката и да се влея в пешеходния трафик наоколо.

Намерих друг уличен телефон. Помислих си дали да позвъня на Миямото, но нямах нужда от друга информация, а и не исках да правя нищо, което може да провали срещата по–късно същата нощ. Той съвсем скоро щеше да научи за Виктор и да се досети какво се е случило.

Затова пък се обадих на Тацу. Той се тревожеше за мен, въпреки че не му беше в характера да го проявява с нещо повече от иронични забележки за моята нервност и от време на време по някое съчувствено изсумтяване.

— Добре ли си? — попита старият ми приятел още щом му казах кой се обажда.

Не можех да не се усмихна на загрижеността в гласа му. Наистина се тревожеше.

— Всичко е наред — отвърнах аз. — Макар да предполагам, че утре ще ти се наложи да разследваш ново убийство.

— Виктор ли?

— Така предполагам.

Последва пауза. Знаех, че му се ще да научи повече, но не желае да разговаря за това по телефона.

— Искаш ли да се видим? — предложи той.

— В момента не мога, зает съм. Няма за какво да се тревожиш. Не че се тревожиш за мен де.

Тацу изсумтя.

— Сериозно — казах аз. — Не е нещо опасно.

— Не съм сигурен, че можеш да преценяваш такива неща.

Засмях се.

— Сигурно имаш право. Утре как си? На същото място в шест? И без това дотогава ще имам да ти разказвам още.

— С нетърпение го очаквам. И с каквото и да си зает тази вечер, а се опасявам, че мога да си представя, моля те, внимавай. Известно ти е, че непосредствено след голяма победа си най–уязвим за нова атака.

Усмихнах се. Чувствах се чудесно.

— Всичко ще е наред.

Да. Глупак до самия край.

21

Магазините бяха отворени до късно, понеже беше петък вечер, и аз отново отидох до „Мицукоши“ в Гинза, където Служителят Ито повторно ми помогна да си избера италиански дрехи — пуловер, панталон, колан, обувки и кафяво велурено сако. Казвах си, че подходящият външен вид ще ми позволи да се слея с обстановката в скъпия „Импириъл“. Всъщност обаче исках да се харесам на Мария. А и по дяволите, сега можех да се поразпаша. След смъртта на Виктор щях да получа петдесет бона от Миямото. Очакваха ме и редовни поръчки.

Което беше добре, защото дрехите бяха евтини в сравнение със следващата ми покупка — очила за нощно виждане от второ поколение AN/PVS–5 от един магазин за фототехника в Юракучо. Дрехите бяха за срещата с Мария. Очилата — за после.

Не беше невъзможно пак да я проследят. Но се съмнявах. Първо, силите на Уилсън сериозно бяха намалели. И второ, нали по–късно същата нощ ме очакваха в храма Дзенкоджи.

И все пак, когато малко преди десет отидох в „Олд Импириъл“, аз си избрах място в края на бара с изглед към входа. Поръчах си гимлет. Биваше го, макар и не толкова, колкото в заведението на Одзаки. Честно казано обаче, в главата ми се въртяха асоциации между коктейлите в „Радио“ и последвалото ги преживяване, което автоматично изхвърляше от класацията което и да е друго заведение.

Барът беше разкошен и барманът ми разказа, че много елементи от вътрешния му дизайн били останали от построения през 1923 година „Импириъл“ по проект на Франк Лойд Райт, разрушен след Голямото земетресение в Канто, разтърсило столицата в деня на самото откриване на хотела. Реших, че това място е точно като за Мария — стенната облицовка от вулканичен камък оя, запазена от оригиналния бар, шестоъгълните вградени витрини, огледалата и креслата, приглушената светлина и акустика, интимната, изискана атмосфера. Беше ми харесало още с влизането ми, но след един час осъзнах, че го оценявам още повече, след като съм научил малко за неговата история. Усмихнах се, като си помислих, че Мария ще остане доволна от своя ученик. Опитвах се да не си я представям, защото това правеше чакането непоносимо. Докато се наслаждавах на гимлета си обаче, едва успявах да се разсейвам с други неща.

В единайсет и половина вече се терзаех от съмнения, че Мария няма да дойде, когато тя влезе в бара. Косата й беше вдигната и носеше дълъг жълто–кафяв шлифер с двуредно закопчаване и черни обувки на високи токчета. Модерната й кожена чанта изглеждаше достатъчно голяма, за да побере дрехи за преобличане, и дъхът ми направо секна при мисълта какво има под шлифера. Мария видя, че съм я забелязал, и излезе, преди да успея да обърна внимание на каквото и да е друго. Барманът приготвяше напитки и минаха близо пет минути, докато уредя сметката — пет мъчителни минути. Изхвърчах в оживеното фоайе, но нея я нямаше. Не можеше да си е тръгнала, нали? Бях се забавил само пет минути. Знаех, че опасенията ми са смехотворни, и все пак къде беше тя?

Изведнъж ме обзе параноя. Бях толкова самоуверен, но… дали отново не я бяха проследили? Възможно ли беше да й се е случило нещо?

В тялото ми се изля адреналин и аз обходих с поглед навалицата. Никой не стоеше в стратегическите точки, никой не ми се струваше не на място, никой не задействаше радара ми. Тогава къде, по дяволите…

Мария се появи иззад една от масивните колони, които носеха високия таван. Гледаше настрани с лека доволна усмивка и осъзнах, че си е играла с мен, може би за да си отмъсти, задето толкова дълго е трябвало да чака обаждането ми по–рано същата вечер.

Адреналинът, алкохолът, видът й… всичко това ме заля като приливна вълна. Фоайето сякаш се стопи и изчезна. Единствената ми мисъл беше да я заведа в стаята си. Успях да се овладея и да огледам района зад нея. Не забелязах някой да я следи.

Тя ме последва към асансьора, като се държеше на дискретно разстояние. Там вече чакаше възрастна двойка японци. Качих се след тях и се завъртях. След нея все още нямаше никого. Само че беше прекалено далече, по дяволите. Старецът натисна бутона за третия етаж и въпросително ме погледна. Поколебах се, после натиснах бутона за отваряне на вратата.

— Извинявайте — казах на японски аз. — Идва още някой.

Мария не бързаше и усещах, че нарочно ме измъчва. Старците ме наблюдаваха, но като типични японци, не ме укориха, че проявявам неучтивост и задържам толкова време асансьора. Накрая тя влезе в кабината. Натиснах бутона за осмия етаж и я попитах на английски:

— На кой етаж?

— На същия — почти без да ме погледне, отвърна Мария.

Вратата се отвори на третия етаж и двамата старци слязоха. Мъжът се озърна назад към мен и за миг изпитах странното усещане, че той знае какво става и това го забавлява или може би го изпълва с носталгия. Вратата се затвори и те изчезнаха.

Погледнах я, но тя продължаваше да се взира в светещите цифри над вратата и да играе ролята на непозната, която просто се вози с някого в асансьора. От дискретност? Или пак ме измъчваше? Фактът, че съм сам с нея в това тясно затворено пространство, достатъчно близо, за да се пресегна и да я докосна, да усетя аромата на парфюма й, а тя продължава да не ми обръща внимание, ме влудяваше.

Стигнахме на осмия етаж и вратата се отвори. Задържах я с една ръка и с другата посочих напред.

— След вас, моля.

Мария ме стрелна с изпепеляваща усмивка, мина край мен и спря да разгледа схемата с разположението на стаите, като че ли искаше да си припомни къде отива.

Тръгнах по коридора, после отново се обърнах към нея.

— Да не сте се изгубили? Ако ме последвате, ще ви помогна да се ориентирате.

— Много любезно от ваша страна — отвърна тя, като продължаваше да си играе с мен с тази проклета усмивка ала Мона Лиза. — Смятате ли, че ще можете?

Желаех я толкова силно, че едва контролирах дишането си.

— Хайде да проверим — предложих, обърнах се и продължих нататък.

До моята стая едва ли имаше и петнайсет метра, но ми се стори цяла вечност, докато стигна дотам. Отключих вратата, влязох, хванах бравата и зачаках. След малко вътре се шмугна и тя. Затворих, пуснах резето, притиснах я с гръб към вратата и след миг вече се целувахме.

— Искам да махнеш този шлифер–задъхано казах аз.

— Какво, не знаеш как се съблича ли? — подигравателно ме попита Мария. И тя дишаше тежко като мен.

Коланът й беше завързан на възел. Като продължавах да я целувам, аз се опитах да го развържа, но разбрах, че го е стегнала здраво, несъмнено нарочно. Тъкмо се ядосвах на собствената си несръчност, когато напипах хлабавина, успях да измъкна краищата през нея и коланът падна на земята. Хванах шлифера за реверите и го изхлузих от раменете й. Тя се опита да ми попречи, като ме дърпаше за ръкавите, но аз рязко го свлякох и го пуснах на пода в краката й.

Опрях длани на вратата от външната страна на раменете й и погледнах надолу. Мария носеше дълга черна пола и абсурдно тясна риза, горните три копчета на която бяха разкопчани. Под ризата видях очертанията на черен дантелен сутиен, на фона на който кожата й изглеждаше опияняващо светла и гладка.

— А, сега си се разбързал! — със същия подигравателен глас каза тя. — А преди изобщо не те беше грижа, че ме караш да чакам?!

Не знаех какво да й отговоря. А и не исках. Отново я зацелувах, прокарвайки длани по лицето, шията и гърдите й.

— Не, сега пък може аз да нямам желание — дрезгаво произнесе Мария. — Може би трябва да те накарам да чакаш, както ме накара ти.

Хванах реверите на ризата й, усещайки горещата й кожа с опакото на пръстите си, и я погледнах в очите.

Тя стисна китките ми и поклати глава.

— Не. Не ти позволявам.

Дръпнах. Едно от копчетата изхвърча. Мария ахна и стисна китките ми още по–силно, като се опитваше да ги долепи една към друга. Почти не го усетих. Отново дръпнах. Изхвърча второ копче. Задъхана, тя погледна надолу да види какво правя и пак вдигна очи към мене.

Наведох се към нея.

— Целуни ме.

Мария поклати глава.

Опитах се да я целуна. Тя се извъртя, пусна китките ми и се опита да ме отблъсне. Все едно отблъскваше дънер. Хванах лявата й китка, извих я зад гърба й, задържах я с лявата си ръка и притиснах гърба й към вратата. Протегнах дясната си ръка зад тила й, където беше прихваната косата й, и напипах дълъг фуркет. Измъкнах го, захвърлих го настрани и косата й се разсипа върху раменете й. Поставих длан върху гърлото й.

— Целуни ме — прошепнах.

Мария отново поклати глава. Хванах я за брадичката, за да не мърда, и долепих устните си към нейните. Тя простена и когато усетих езика й до своя, ми се стори, че главата ми ще избухне. Със свободната си ръка сграбчих предницата на ризата й и я разкъсах докрай. Мария отново простена и се заизвива между тялото ми и вратата. Пресегнах се зад гърба й, разкопчах й сутиена, свалих го от едната страна, после от другата, и като продължавах да държа дланта й отзад, наведох глава и лапнах виненочервеното й зърно. Тя ахна и сграбчи косата ми с дясната си ръка. Не ми пукаше. Почти не усещах. Пуснах дланта й, заопипвах полата й за ципа, открих го, отворих го, хванах двата му края и рязко ги дръпнах в противоположни посоки. Звукът от разкъсването на плата ме подлуди и Мария зашепна нещо на италиански, пусна косата ми, обгърна лицето ми в шепите си и страстно ме зацелува.

Някак си се измъкнах от дрехите си, а може да ми беше помогнала и тя. Не забелязвах нищо — нищо друго нямаше значение, освен да останем голи. Дръпнах полата й нагоре и я разкъсах докрай, после я захвърлих настрани. Погледнах надолу. Носеше черни гащички и черни чорапи с жартиери. Не знаех кое е по–въздействащо — видът й по бельо или фактът, че го носи заради мен.

— Господи! — ахнах аз.

Тя отново ме сграбчи за косата.

— Не заслужаваш. Да ме накараш да чакам обаждането ти така!

— Ужасно съжалявам.

— Не, мисля, че не съжаляваш. Не съжаляваш достатъчно.

— Наистина съжалявам. — Плъзнах пръсти под гащичките й.

— Не! — прошепна Мария.

Дръпнах. Чух материята да се разкъсва.

Тя още по–силно стисна косата ми и пак прошепна:

— Не!

Дръпнах от другата страна. Дантелата се раздра. Метнах гащичките на пода, наведох глава към гърдите й и започнах да я докосвам с пръсти. Беше влажна.

Леко я захапах със зъби. Тя простена високо и силно ме оскуба. И още веднъж, по–силно.

— Bastardo — промълви. — Bastardo[7].

Наведох се още по–ниско, пресегнах се под коляното й, после се изправих и вдигнах крака й. Вгледах се в очите й и се притиснах към нея. Мария отново ме оскуба и изръмжа нещо на италиански. С върха на пениса си усетих нейната мокрота и тласнах напред, не докрай, но силно, проникнах в нея, беше невероятно, божичко, невероятно, опитах се да се сдържа, но тялото ми не се подчиняваше и тя се задъхваше, вкопчена в косата ми, и ругаеше на италиански. Отново тласнах напред, по–надълбоко, като продължавах да държа крака й високо, за да я разтворя пред себе си, и Мария извика, а аз спуснах хълбоците си надолу, още по–силно се притиснах към нея и изведнъж вече я чуках докрай, колкото по–навътре мога, и не разбирах какво ми говори, но знаех, че е нещо яростно и мръсно, хванах я със свободната си ръка за задника и продължих да я чукам още по–силно, а тя обгърна лицето ми с длани и ме зацелува толкова свирепо, че ме заболя, после застена в устата ми, нададе вик, обвила ръката си около шията ми, усетих, че свършва, и в следващия миг свърших и аз, тласкайки хълбоците си към нейните и блъскайки гърба й във вратата в такт с нашия трескав ритъм.

И после Мария се отпусна върху мен, като се смееше, и аз освободих крака й, опрях гърба й във вратата и се вгледах в очите й, замаяно клатейки глава от почуда.

— Oh mi dio, това изобщо не беше мило.

— Да се извиня ли?

Тя пак се засмя.

— Че по–рано ме накара да чакам ли? Да. Струва ми се обаче, че исках да ти се разсърдя. За да направиш точно това, което направи сега.

Усмихнах се.

— Тогава ще трябва по–често да те карам да чакаш.

Мария ме удари с юмрук по рамото.

— Не, това не е добра идея, ще е изключително опасно за теб.

Хванах я за ръка и я поведох към леглото. Пъхнахме се под завивката и известно време просто лежахме прегърнати.

— За какво си мислиш? — попита тя.

— Че ми се иска да можеше да останеш.

— Знаеш, че не мога.

— Да. Просто се ужасявам от мисълта колко малко време имаме.

— Тъкмо затова трябва да го използваме максимално, нали?

— О, та това е метафора за самия живот. Още ли продължаваш да ме учиш?

Мария се засмя.

— Тази вечер май нямаше на какво да те уча. Като твоя учителка, аз съм извънредно доволна от напредъка на своя ученик.

Усмихнах се.

— Как мина откриването?

— Откровено казано, сензационно. Имаше много гости от сферата на японското изкуство и културно наследство и всички бяха доста… ммм… щедри в похвалите си. Аз се държах скромно, разбира се. Но, боже мой, признавам си, че сега изпитвам огромно удоволствие да го споделя с тебе.

Отново се усмихнах, този път на възторга, който изпитваше от очевидния си триумф.

— Много се радвам за теб. Положила си големи усилия и го заслужаваш. Знам, че щеше да ме излъжеш, ако ми беше казала, че не се гордееш.

— Е, тогава няма да го отрека. Особено след като цяла вечер отклонявах комплиментите.

— Как беше облечена?

— С разкошна рокля на „Армани“ от смарагдовозелен шифон. Обаче се преоблякох в тоалетната на хотела, преди да дойда да те потърся в бара. Ако се беше опитал да я разкъсаш, щях да те убия.

Засмях се.

— Ще ми се да можех да те видя с нея.

— Е, ще ме видиш, когато си тръгвам. Не ми остави друго, което да облека.

— Мъжът ти присъстваше ли? — Вече нямаше значение, но въпреки това исках да знам.

— Да, разбира се.

— Трябва да е бил много горд с тебе.

— Да, струва ми се, но нали ги знаеш японците, външно не го показа с нищо.

— И сега е излязъл със свои колеги, така ли?

— Да, сигурно за няколко часа. Но въпреки това трябва да се прибера преди него.

Изпитах странна радост, че Сугихара е добре. Да, чуках жена му, но не исках да му навредя. И определено не исках да навредя на Мария. В някой друг свят може би щях да го убия. Но в този… Аз бях просто куршум, който той случайно беше избегнал. И изобщо нямаше да узнае, че съм бил там. Нямаше да му окажа абсолютно никакво въздействие.

Отново се любихме. Сега беше различно — по–нежно, по–упоително. Но вече бях и малко разсеян. Когато слязохме от асансьора и се озовахме в стаята, целият свят просто се… изпари. Сега се връщаше обратно във формата на среднощната ми среща в Дзенкоджи.

Мария взе душ и се облече. Докато лежах на кревата и я гледах, до известна степен успях да не мисля къде трябва да ида после — просто й се наслаждавах с тази невероятна зелена рокля. Накрая тя се завъртя и се озърна през рамо към мене.

— Би ли ми вдигнал ципа, моля?

Станах и поставих длани върху хълбоците й.

— Предпочитам да ти я сваля.

— Да, и аз. Но трябва да вървя. И без това се забавих повече, отколкото възнамерявах.

Вдигнах й ципа. Тя облече шлифера си и завърза колана му. Огледах се наоколо и не видях жартиерите и разкъсаните й дрехи. После разбрах — беше ги прибрала в кожената си чанта, за да ги изхвърли на някое безопасно място. Онова вълшебно пространство, в което бяхме сами, вече го нямаше. Сега и двамата мислехме за това, което ни предстои.

Облякох си халата и отидох да я изпратя. Мария понечи да отвори вратата, но аз се пресегнах покрай нея и я притиснах с длан.

— Ще се видим ли пак?

Тя сведе глава и не отговори веднага.

— Боя се, че да. Но това няма да продължи много.

— Защо?

— Защото не е добре. За никого.

— За мен е добре.

— Само така ти се струва. И на мен също. Но всъщност не е.

— Не съм съгласен.

— Не се опитвам да те убедя. Просто ти казвам истината. Стига, недей да правиш такива тъжни физиономии.

Не се бях усетил, но да, сега осъзнах, че сигурно действително изглеждам мрачен.

Мария се усмихна.

— Ти си умен, Джон. И си виждал неща, които далеч надхвърлят моя опит. В теб има нещо малко загадъчно и мисля, че тъкмо затова толкова ме привличаш. Не, не е само това, има още нещо.

— Какво?

— Че си още млад. И в известен смисъл, прощавай, наивен. Струва ми се, че си повече американец, отколкото смяташ.

Знаех, че не иска да ме оскърби, а и самият аз го осъзнавах. Но беше обиден фактът, че ми го посочва друг човек.

— Какво искаш да кажеш?

— Американците са оптимисти. Оптимизмът им донякъде се дължи на кратката им история. Прекалено са млади. Не са живели достатъчно. Когато поживееш малко повече, виждаш света какъвто е в действителност. И да, дори тогава той може да е лъскав и ярък, но вече знаеш, че ръбовете му са остри. И понякога тъкмо те са най–лъскави. Ако ги доближиш, ще се порежеш.

— Не съм сигурен, че те разбирам.

— Точно за това говоря. Не разбираш, защото си млад. В известен смисъл ти завиждам, не ти ли е ясно? И аз някога бях млада като теб. Но вече не съм. И никога повече няма да бъда.

— Можеш да си такава, каквато пожелаеш.

Тя тъжно се усмихна.

— Сам не си вярваш. Казваш го на инат.

И сега не искаше да ме обиди. Но знаех, че е права, и това ме караше да се чувствам още по–млад.

— Трябва да тръгвам — каза Мария. — Но има и нещо хубаво. Искаш ли да го чуеш?

— Да, имам нужда.

— Ако сме късметлии, това между нас… някога ще е прекрасно. Но няма да е скоро.

— Това пък какво означава? Как така някога ще е прекрасно, но не сега?

— Означава, че ти ще си прекрасен спомен за мен.

— Гласът й секна и тя продължи, след като се овладя.

— Откакто изгубих Данте, ти си единственото, което за кратко е в състояние да заглуши болката ми и да я замени със страст. Никога няма да го забравя. Нито да престана да копнея за него.

— Тогава защо просто не го задържиш?

Мария поклати глава и по бузата й се плъзна сълза. Тя я избърса.

— За теб също ще е прекрасно. Аз те научих на много неща, нали? И ще мине още дълго, докато осъзнаеш най–важните. Това ме изпълва с щастие. Аз ще продължа да се разкривам вътре в теб. И онова, което си имал с мен… ще продължиш да го осмисляш в друга светлина и ще осъзнаеш, че е различно от начина, по който го приемаш сега. Че е още по–прекрасно. По–дълбоко. Ще видиш.

— Но ти не…

Мария притисна показалец към устните ми.

— Шшт. Не забравяй, аз вече съм част от теб. Каквото и да правиш нататък, с каквато и жена да си, аз винаги ще съм част от теб.

— Прозвуча като че ли се сбогуваш.

Тя сведе очи за миг.

— Нямах такова намерение. Но може би наистина е по–добре да се сбогуваме.

— Искам да продължим да се виждаме.

— Разбира се, че искаш. И ако ми позвъниш, това пак ще се повтори. Но в някакъв момент, и то навярно скоро, ще разберем, че не можем да имаме само лъскавото, без да понасяме и острото. И ще ни омръзне да се порязваме един друг.

Опитах се да измисля някакво възражение и не успях.

Мария продължаваше да ме гледа, като леко се усмихваше, но в очите й имаше скръб. После постави длан на тила ми, притегли ме и яростно ме зацелува с език в устата ми, като болезнено силно притискаше устните си към моите.

След това се откъсна и се пресегна към дръжката на бравата.

— Сбогом, Джон — каза тя и си тръгна.

Останах там около минута, смаян, объркан и самотен. Нима всичко не беше вървяло толкова добре? Даже бях спасил мъжа й и така бях предотвратил евентуалните усложнения. Сигурно бях съзнавал, че въпреки това връзката ни не може и няма да продължи много, но не бях очаквал да приключи толкова внезапно. Нито толкова скоро. Всъщност не бях и съвсем сигурен, че е приключила. Мария ми беше казала, че ще се видим, ако й се обадя, нали така? Но дали искаше да го направя?

Отърсих се от унеса си. Трябваше да се съсредоточа. Защото до срещата в Дзенкоджи оставаше по–малко от час. И макар че Виктор беше мъртъв, имаше още една заплаха. Заплаха, която възнамерявах да елиминирам. Това стоеше на първо място. После пак можех да мисля за Мария.

22

Облякох си ежедневните дрехи и новото велурено сако, което беше достатъчно голямо, за да ми стане върху кевлара. Залепих ножа на Олег от вътрешната страна на лявата си предлакътница, така че ръкохватката да стърчи в дланта ми под ръкава на сакото и лесно да мога да изтегля оръжието с другата си ръка. Взех чантата с очилата за нощно виждане и излязох.

Не бях сигурен с кого ще си имам работа. Можеше да е самият Йокояма, разбира се. В края на краищата, нали той беше накарал Миямото да уговори срещата. Имах обаче предчувствието, че ще дойде някой, едно стъпало по–високо в йерархията.

Уилсън.

Естествено, според информацията ми за него той предпочиташе да действа зад кулисите, поставяше прекъсвачи, стремеше се към максимална дистанцираност и опровержимост. Само че хората, които беше довел в Токио да ме ликвидират, бяха унищожени. Вече не можеше да разчита даже на Виктор. И ако все още искаше да ме очисти — и ако зад уговорената от Йокояма среща стоеше той, както предполагах — очаквах Уилсън да се опита да го направи лично.

И защо не? Ако се съдеше по сведенията от Тацу, Уилсън трябваше да е кораво старо копеле. Достатъчно жилав, за да е действал в сенките, да е убивал и оцелял още от времето на военновременното БСО. Колко врагове можеше да си е създал такъв човек през живота си? Колко от тях се бяха опитали да го убият? И колко бяха намерили смъртта си?

Отрезвяващи въпроси, несъмнено. По–рано същата вечер обаче аз бях надиграл страховит противник. Смятах, че съм способен да надиграя и този.

Фоайето на хотела пустееше и аз си кимнах доволен, че съм казал на Миямото да се срещнем по това време. Както и че съм избрал място като Дзенкоджи.

Излязох през страничен изход и хванах такси. Наближаваше два часът, но не се притеснявах, че ще закъснея. По принцип разумният — и съответно очакван — подход изискваше да подраня. Само че съвсем наскоро бях играл същата игра с Виктор и не исках ходовете ми да са предвидими. Което означаваше, че е време да сменя тактиката.

Казах на шофьора да ме остави на „Аояма–дори“, североизточно от храма. Наоколо нямаше хора, което ме зарадва. Пресякох улицата и навлязох в Аояма Китамачи, общински жилищен комплекс, построен през 50–те и 60–те години, който вече почваше да се руши. Двайсетината блокове нямаха асансьори и в много от тях даже нямаше бани, а само тоалетни и мивки, и обитателите им ползваха сенто, кварталната обществена баня. Комплексът навярно притежаваше известна атмосфера, но в момента не ме интересуваше неговата порутена изисканост, а близостта му до храма Дзенкоджи, разбира се.

Спрях за миг, за да се ориентирам. Единствените звуци бяха бръмченето на недалечния трафопост и жуженето на насекомите из дърветата. По–рано беше преваляло и земята бе мокра, а въздухът — влажен и хладен. Но облаците се бяха разнесли и наоколо се редуваха ивици лунна светлина и сенки.

Сложих си очилата за нощно виждане и ги включих. Сенките мигновено изчезнаха и всичко наоколо стана видимо в зеленикавото сияние на уреда. Завъртях глава наляво и надясно, за да се настроя към новото си зрение. Бързо свикнах с него, не само заради тактическото предимство. Занемареният жилищен комплекс бе потънал в зеленина от избуялите храсти и дървета, още повече подсилена от сиянието на очилата, и това ми напомняше за Виетнам. Почувствах се странно спокоен, сякаш съм се завърнал на място, на което отдавна не съм бил, но съм си го спомнил веднага. Не знаех какво да очаквам от Уилсън. Каквото и да беше обаче, със сигурност щях да го видя, преди да се случи.

Тръгнах на югозапад между блоковете, като често спирах да се оглеждам и ослушвам. След десетина минути стигнах до югоизточния край на Дзенкоджи, откъдето се виждаше входът. Прокраднах се напред, спрях и отново се огледах и ослушах. Нито звук. Нямаше жива душа.

Обиколих храма обратно на часовниковата стрелка, като многократно се приближавах за проверка, но все така не виждах и чувах нищо. После се върнах по обратния път, прескочих каменната ограда откъм „Омотесандо–дори“ и минах през малкото гробище в югозападната четвърт на двора.

Спрях там, където свършваха надгробните камъни, и погледнах към главната храмова сграда, хондо. Лъхна ме мирис, който в първия момент помислих за тамян, но после разбрах, че е сладък тютюнев дим. Наоколо цареше пълна тишина.

Не, не съвсем. По централната алея откъм „Аояма–дори“ се приближаваха стъпки. Чуваха се съвсем ясно и реших, че е някой цивилен, може би пиян, който е дошъл да търси духовно напътствие през нощта.

След миг видях бял мъж. Шейсетинагодишен, прецених, с оредяваща сива коса, грижливо оформени мустаци и кръгли очила с телена рамка. Носеше тежък костюм от туид с жилетка и пушеше лула. Ето какво бях надушил.

Той спря, извади кибритена клечка от джоба на сакото си и я драсна в кадилницата, после я заслони с шепи и се зае да разпалва лулата си. Накрая угаси клечката с разтърсване и я хвърли настрани, като замислено наблюдаваше храмовата сграда, обгърнат от зеленикав в сиянието на очилата тютюнев дим.

Имаше изискан, дори приветлив вид. Като професор. Всичко това беше маска, знаех.

Защото човекът, когото виждах, беше Калоуей Уилсън.

Той се озърна наляво и надясно, като смучеше лулата си, толкова спокоен и небрежен, че все едно стоеше на задната си веранда, а не устройваше засада в дзенбудистки храмов комплекс на другия край на света. Но дали това наистина беше засада? Бях очаквал да подходи като Виктор, да се опита да ме надиграе със скритост, бързина и хитрост. А той подхождаше по обратния начин. Очевидното противоречие, трябваше да призная, ме смущаваше. Огледах се наоколо в търсене на евентуалните му съучастници. Никой. Какви ги вършеше Уилсън, по дяволите?

— Здравейте, господин Рейн! — уверено извика той с мек баритон, който отекна сред камъните. — Зная, че сте тук. Наблюдавате ме отнякъде, сигурно от сенките на онези паметници от лявата ми страна.

Хм, тактическия му инстинкт си го биваше. Останах неподвижен и зачаках да видя какво ще последва.

Уилсън се позасмя.

— Добре, признавам, използвах известна измама. Дойдох по–рано и поставих няколко радиочестотни сензора за движение на всички входни пунктове на храма. Ето откъде знам, че сте тук. Няма да повярвате какви неща измислят в последно време факирите от научно–техническия отдел. Понякога и на самия мен ми е трудно да повярвам.

Мамка му. Блъфираше ли? Продължих да го наблюдавам с очилата.

— Разбирате ли? Можех да ви надиграя. В това няма нищо срамно — зад вас не стои цяла държавна лаборатория като зад мен. Само че не съм тук, за да ви надигравам. Тук съм, за да разговаряме. И исках да го знаете. Исках да сте спокоен в мое присъствие.

Отново се озърнах наоколо в търсене на някакъв капан, но пак не го видях.

— Зная колко сте способен — продължи той. — Сам ликвидирахте група от специално избрани хора, всичките бивши бойци от спецчастите. И Виктор, който не беше лесна плячка, както сте се убедили. Вие сте човек, който винаги търси предимство и обикновено го намира. Предполагам, че в момента ме наблюдавате. С очила за нощно виждане ли сте се сдобили? Моите уважения. Сигурно са AN/PVS-5, нали? Второ поколение. Но вече има трето поколение, AN/PVS-7. Съвсем ограничена серия — даже военните още нямат такива. Ние обаче имаме. Защото с вас си приличаме. Винаги търсим предимството.

За пореден път се огледах наоколо. Аз го виждах, а той мен — не. Аз бях млад, а той — стар. Предимството беше изцяло на моя страна. И въпреки това изведнъж установих, че се чувствам в неизгодно положение.

— Ето — каза Уилсън, разтвори сакото си и бавно се завъртя на триста и шейсет градуса. — Не съм въоръжен. Докато вие, несъмнено, сте. Нямам нищо против. Искам да сте спокоен. Преди бяхме от двете страни на барикадата, но положението се промени. Няма причина да не отчетем новите обстоятелства и да стигнем до взаимноизгодно споразумение. Определено смятам, че това ще е в интерес и на двамата. И се надявам, че ще успея да ви убедя в правотата си.

Зачудих се дали отнякъде не ме дебне снайперист. Малко вероятно — снайперист с очила за нощно виждане можеше да ме свали още докато проверявах района на храма. Фактът, че съм тук, категорично доказваше противното.

Но тогава какво? Какво целеше Уилсън? Виждах само един начин да разбера.

Изправих се.

— Дръжте ръцете си така, че да са ми пред очите — извиках аз. — Приближете се. Бавно.

Той погледна към мен. На лунната светлина сигурно едва ме различаваше зад надгробния камък, зад който се бях прикрил.

— Разбира се — кимна Уилсън. Отново се озърнах наоколо, без да видя и чуя нищо. Дръжката на ножа на Олег успокоително се притискаше към дланта ми.

Той спокойно тръгна по една от настланите с каменни плочи алеи между гробовете.

— Стойте! — наредих аз, когато стигна на около два и половина метра от мен. — Останете там.

— Разбирам. На ваше място и аз щях да претърся другия.

Оставих забележката му без отговор и заобиколих зад него, като се оглеждах във всички посоки. Той ми спести усилието и сам вдигна сплетените си пръсти зад тила си. Внимателно отупах дрехите му. Единствено в джоба на панталона му имаше нещо — малък електронен уред с антена и мигаща лампичка. Сигурно част от радиочестотната сензорна система за движение, за която беше споменал. Макар че можеше да е и предавател.

— Моля — сякаш прочел мислите ми, каза Уилсън.

Ако беше предавател, можеше да е оставил наблизо друг. И в такъв случай нямаше смисъл да го унищожавам. Въпреки това го пуснах на земята и го смачках с тока на обувката си.

Той понечи да се завърти.

— Не — спрях го аз. — Просто говорете, щом сте дошли за това.

Уилсън остана с гръб към мен.

— Предполагам, че предпочитате да не си паля лулата.

— Притежавате изумителна интуиция.

— По–скоро набито око за дарбата и способностите, отколкото интуиция. Но разбира се. Вие определяте правилата. Както вече казах, искам да сте спокоен.

Той замълча за миг, после продължи.

— Щом сте стигнали дотук, вече знаете почти всичко, струва ми се.

Много грешеше, ако се надяваше да се разприказвам и съответно да разкрия какво знам.

— Вие какво смятате, че знам?

— Знаете кой съм. Знаете, че съм стоял зад Виктор. Знаете и кой стои зад мен.

— Нима? И още какво знам?

— Знаете, че Виктор беше пионка в игра, която се играе от двете страни на Тихия океан. Груба игра. Боен спорт.

— Да, във вашата игричка имаше доста травми.

— Е, така е. Но като цяло тя се разви, както беше планирана.

Тоя страдателен залог не ми допадна.

— Планирана от кого?

— Ще се разочаровам, ако още не сте го разбрали.

— Да допуснем, че не съм.

— Добре. Хайде просто да си представим какво може да се случи, ако в президентския кабинет се появи разцепление. Да речем, между държавния секретар и министъра на отбраната. Ако първият, за съжаление, се е вторачил в миналото — и по–конкретно в своите спомени за участието си в битката за Ангаур през Втората световна война. Докато вторият е отправил поглед към бъдещето.

— С други думи, Шулц иска Япония да остане разоръжена, а Уайнбъргър — да й продава оръжия.

— Грубо казано, трябва да отбележа, но не и неточно.

И Кейси е човек на Уайнбъргър.

— Кейси е човек на Рейгън.

— А вие — на Кейси.

— Също грубо казано, но не и грешно.

— Да не би да твърдите, че Рейгън знае, че сте убили предишния японски премиер, ебати?

— Президентът не се интересува особено от оперативни подробности. Той задава общата политика и предпочита да оставя начините за нейното осъществяване на отговорните лица.

— Значи вие сте започнали всичко това… по собствена инициатива, така ли?

— Струва ми се, че директорът Кейси би се изразил по следния начин: „Някои неща най–добре се решават по официалните канали, а с други трябва да се действа по… дискретно“.

— Искате да кажете по–опровержимо.

— Наричайте го както желаете. Наясно сте, зная, че в света трябва да се случат някои неща, но категорично не бива да се свързват с правителството на Съединените щати. Тези неща обикновено остават за хората като нас.

Не ми допадаше начинът, по който се опитваше да ме изкара като себе си. Напомняше ми за Макгроу в моментите, в които полагаше най–големи усилия да ме купи. Всички тези типове от ЦРУ май караха едни и същи курсове по манипулация.

— Значи Рейгън иска Накасоне да стане министър-председател.

— Разбира се.

— Понеже Накасоне иска Япония да се въоръжи отново.

Той сви рамене.

— Както казва самият Накасоне, Япония може да се превърне в непотопяемия самолетоносач на Америка. Но каква полза от самолетоносач, който няма самолети?

— И Сугихара е представлявал пречка, това ли било?

— Сугихара, да. Както и още няколко пионки, които трябваше да се пренаредят.

— Затова сте довели Виктор.

— Така е. Каква находка само беше той! С военен опит. И в същото време чужденец. Познаваше и ненавиждаше Япония. Нямаше друг като него, така си мислех. Докато не научих за вас.

— Аз не съм като Виктор.

— Не, не сте. Очевидно ви бива повече.

— Само че не съм толкова опровержим.

— Вярно е. Но това може би не е непременно фатален недостатък, както смятах отначало.

— Определено се опитахте да го направите фатален.

— Не беше лично. Просто оперативна сигурност. Да не искате да ме убедите, че вие никога не сте убивали пленник, за да осигурите безопасността на операцията си?!

Не отговорих.

— Убивали сте, разбира се. Нали тъкмо моето управление ви спаси от последиците, като отказа негови служители да дадат показания в така наречената афера „Зелени барети“. Не ви обвинявам. Просто искам да ви покажа, че разбирам. Никой не бива да бъде изправян пред такива решения, но хората като нас постоянно са принудени да ги взимат. Мъчни решения за това как да бъдат спасени колкото може повече хора. И аз взех такова мъчно решение за вас. Беше грозно, откровено си го признавам. Но трябваше да се направи. Няма да ви лъжа, бих го направил пак — обаче само при същите обстоятелства. А сега обстоятелствата се промениха. Пионките, които трябваше да се пренаредят, са пренаредени. Пионките, които трябваше да се отстранят, са отстранени.

В душата ми едва–едва започна да се промъква тревога. Какво искаше да каже…

— Сугихара ли имате предвид?

— Да.

Все едно получих удар в корема.

— Какво? Кога?

— Преди малко. — Уилсън изненадано се озърна през рамо. — Мислех, че ще останете доволен. Спестихме ви риска да го направите сам, а и неговото отстраняване ви избавя от лични усложнения, разбира се.

Затова ли изглеждаше толкова уверен, че може да ме купи? Понеже ме отърваваше от Сугихара?

Помислих си за Мария. В какъв ли ад е попаднала, след като се е прибрала вкъщи? Какво правеше в момента?

— Какво искате да кажете? — успях да попитам, за да спечеля време.

— Я стига, зная за жена му. Нали така ви откриха моите хора. Е, сега тя е вдовица. Сигурно се нуждае от известна утеха.

След като не му отговорих, той отново се озърна назад. Този път със загрижено изражение.

— Мислех, че връзката ви… не е много сериозна. Дано сега пък не ви се сторя коравосърдечен. Но ако съм подценил чувствата ви към нея, е, струва ми се, че това развитие на нещата е още по–благоприятно за вас.

— Кой го е извършил? — попитах аз. — Виктор е мъртъв.

— Няма нужда да навлизаме в подробности за източниците и методите, нали?

— Вие ли? — Но още щом произнесох думите, осъзнах, че не е възможно. Цялата тази операция се основаваше на опровержимостта. Нямаше как Уилсън лично да очисти депутат в японската Диета.

— Сам знаете, че не съм аз.

Имаше само още една възможност.

— Йокояма ли?

— Не мога нито да потвърдя, нито да отрека.

— Как?

— Е, Сугихара беше излязъл със свои колеги. Явно е получил инфаркт.

— Като министър–председателя Охира ли?

— Да, повторение, което се бяхме надявали да избегнем. Но после Виктор възложи поръчката на вас, едното доведе до другото и се наложи известна импровизация.

— Как го е направил Йокояма? С някаква отрова, която са приготвили факирите от вашия научно–технически отдел ли?

— Нещо такова, да. И вие ще разполагате със същото, ако се съгласите да работите за мен. Човек като вас ще ми е от голяма полза.

Пропъдих мислите си за Мария. По–късно щях да се занимавам с тях, а несъмнено и с други. Сега не можех да си позволя да се разсейвам.

— Ами ако не обичам да ме използват?

— Моите извинения. Зле се изразих. Предлагам ви пълноценна работа. Модерно разузнаване и поддръжка. И възнаграждение, каквото се съмнявам, че изобщо сте си представяли.

Замислих се. В каквото и да се опитваше да ме убеди, явно се надяваше чрез откровеност да засвидетелства добрите си намерения. Реших, че трябва да се възползвам от това.

— Какво сте обещали на Виктор?

— Виктор се измъчваше, че е прост боец в едно руско мафиотско семейство, защото знаеше, че е способен на много повече. Затова се свързах с него и му казах: „Ние разполагаме с информация. Вие знаете да убивате. Две неща, които вървят заедно като ягоди и сметана“. Неговото минало ни беше известно и му предложихме да го устроим в Япония. Той правилно видя в нас своя шанс да надделее над якудза. И да стане цар на японския криминален свят. А в замяна на всичко, за което винаги е мечтал, ние само искахме от време на време да му даваме по някое име, снимка и адрес… и този човек да изчезва, без ние по какъвто и да е начин да сме свързани с това.

— И според вас аз искам същото, така ли? Да стана цар на японския криминален свят?

— Не, господин Рейн. Както казах, вие не сте като Виктор и няма да ви оскърбявам, като намеквам обратното. Според мен вие искате независимост.

— Вече я имам.

— Нима? Какъв, мислите, щеше да е резултатът от нашата среща тук, ако продължавах да ви смятам за заплаха и не бях решил, че може да сте ни от полза?

— Предполагам, че единият от нас щеше да е мъртъв. Което все още не е изключено.

— Защо сте такъв песимист?

Самонадеяно копеле.

— А вие защо сте такъв оптимист?

— Защото сте достатъчно умен, за да знаете, че парите винаги печелят.

— Странно, вие сте вторият, който ми го казва.

Уилсън се позасмя.

— Значи общувате с мъдри хора.

— Да, струва ми се, че думите му бяха: „Може да има непредвидени обстоятелства. Често се стига до временни поражения. Обаче накрая парите винаги печелят“.

— И моят опит навежда на такова заключение.

— Само че може това да не е краят. Може да е едно от временните поражения. От ваша гледна точка, искам да кажа.

Забелязах, че гърбът му леко се напряга, и доволно си кимнах, виждайки го да изгубва малко от патрицианската си невъзмутимо ст.

Уилсън се завъртя срещу мен. Знаех, че не е въоръжен, но въпреки това бързо отстъпих назад.

— Казах ви да не се обръщате.

— Да, казахте ми го. Но ако ще ме убивате, предпочитам да го направите, като ме гледате в лицето.

Не само самонадеян. А и забавен.

— Разбирам, че започнахме зле — пак с онзи успокоителен глас каза той.

Извънредно забавен. Не отговорих.

— Но повтарям, обстоятелствата се промениха. Защо да се откажете от подобни предимства и да си навлечете такива неприятности заради нещо, което никога не е било лично за вас?

Поклатих глава.

— Мислите си, че всички около вас са обикновени пионки на игрална дъска, нали?

— Не. Има и играчи. И ви давам възможността да се превърнете в един от тях. Защо смятате, че ви разказах всичко това? Според вас щях ли да споделя такава информация с някоя от пионките?

— Може да не искам да съм нито от пионките, нито от играчите. Може да не ми харесва цялата ви гадна игра.

Уилсън се разшава, явно смутен от отговора ми.

— Разбирам как се чувствате. И аз някога се чувствах така. Но хората като нас нямат избор. Ние сме в играта. Или сме играчи, или сме пионки.

Наблюдавах го и съзнавах, че цели нещо, макар и все още да не виждах какво.

— Знаели сте, че ще убия Виктор, нали?

— Е, нямаше как да съм сигурен, разбира се. Но след онова, което направихте с хората ми, предполагах, че ще го убиете, да.

— И нямахте нищо против, така ли?

— Виктор беше нестабилен. Сам сте се убедили в това.

— Да, прав сте, той имаше своите неприятни качества. Но знаете ли какво? Виктор гледаше смъртта право в очите. Вие смятате ли, че сте способен на това?

— О, случвало ми се е. По–често, отколкото предполагате.

— Говорех за тази вечер.

— Дойдох тук невъоръжен. Макар да знаех, че може да проявите враждебност. Според вас какво е това, ако не гледане на смъртта в очите?

Усещах, че нещо не е наред. Този човек го биваше да оцелява. Играч, който се гордееше с това. Тацу несъмнено имаше право — вместо да нареди на Виктор да откаже поръчката, Уилсън ми беше оставил само толкова свобода на действие, колкото да види дали ще убия Сугихара — точно преди да ме убият неговите хора. Такъв човек не поема излишни рискове. Винаги има резервен план. Само че какъв?

В главата ми изскочи нещо, на което ме беше научила Мария:

Ако искаш да видиш дали един мъж наистина е облечен добре, погледни надолу.

Погледнах. И забелязах, че бордът на обувките му е необичайно дебел.

Достатъчно, за да крие някакво оръжие.

Уилсън видя накъде гледам. Видя изписалото се на лицето ми подозрение въпреки очилата. Последва електрически момент, в който и двамата разбрахме какво ще направи другият.

Заля ме мощна вълна адреналин. Уилсън пристъпи напред с левия си крак — отново се бях озовал в онзи безмълвен свят, който виждах като на забавен кадър — и замахна ниско с десния. Нищо особено, обикновен ритник, какъвто човек може да нанесе по нечий пищял например. Навярно болезнен, но само толкова.

Освен ако не беше намесена някаква отрова, създадена от факирите в ЦРУ.

Бях в отбранителна поза. Тежестта ми беше върху левия ми крак. Нямах време да я прехвърлям върху другия, за да отскоча настрани.

Ходилото му описваше дъга напред и в очилата за нощно виждане оставяше странна зелена следа.

Направих единственото, което можех. Сигурен, че ще закъснея, аз завъртях хълбоците си, като се движех бавно, ужасяващо бавно, сякаш всичко това беше един от онези кошмари, в които се опитваш да бягаш като през блато, и вдигнах дясното си коляно, виждайки онази обувка, която вече ми се струваше адски смъртоносна, да се приближава, да се носи към мене…

Стрелнах дясното си ходило напред и с пищяла си улучих неговия прасец. Обувката му прелетя край левия ми крак като гърмяща змия, пропуснала плячката си.

Той заразмахва ръце, принуден да направи неочаквано голяма крачка, и преди да успее да възстанови равновесието си и отново да ме нападне, аз сграбчих дебелия туид от вътрешната страна на дясното му коляно и рязко го дръпнах нагоре.

Уилсън тежко се строполи по гръб. Чух фрасването на главата му в плочите на алеята и усетих вибрациите от удара да пробягват надолу по крака му. Без да отпускам коляното си, аз го изритах назад в топките. Той се разтърси и разбрах, че поне за няколко секунди съм го извадил от играта. Хванах го за петата с едната си ръка, развързах връзките му с другата и изхлузих обувката от ходилото му. Отблизо видях, че бордът на носа не е от кожа — а от стомана, заточена като бръснач. И несъмнено покрита с някаква екзотична бързодействаща отрова, специалитет на ЦРУ.

Пъхнах дланта си в обувката и приклекнах до него. Уилсън се претърколи от ляво надясно, като кашляше и пъшкаше. Когато видях, че е дошъл на себе си, аз доближих острия нос на обувката на сантиметър от бузата му.

— Не, не, не — простена той. — Не го прави. Не е в твой интерес.

— Нима?

Уилсън отново изпъшка.

— Все още можем да се разберем. Получи се недоразумение, не виждаш ли? Това тук е изгодно и за двамата. Не го проваляй.

— Защо? Защото парите винаги печелят ли?

— Тогава просто ми кажи какво искаш. Каквото и да е. Обещавам, че ще го получиш.

Помислих си за Сугихара. За предишния шеф на Миямото, пребит до смърт, за да освободят мястото му за къртицата на Уилсън, Йокояма. Дори за „Майк“ и другите двама наемници, които бях убил.

Но най–вече за Виктор, чието травмирано детство беше използвал Уилсън, за да могат парите винаги да печелят.

— Искам да те направя една от пионките — казах аз и го порязах с бръснача по лицето.

Той изпищя и притисна раната с длани. После тялото му се разтрепери и изпадна в гърч. Отдръпнах се назад и продължих да го наблюдавам в зеленото сияние на очилата. Устата му зейна, треперенето и гърчовете се усилваха. Гърбът му се изви толкова рязко, че сякаш щеше да се пречупи, лактите му се извъртяха навътре, пръстите му отчаяно дращеха гърлото му.

Краката му подритнаха веднъж, после пак, по–слабо, и се отпуснаха. От него се изтръгна протяжен къркорещ хрип като от балон, от който излиза последният въздух. Накрая Уилсън остана неподвижен, извил гърба си като лък с толкова силно опъната тетива, че се е прекършил по средата.

Озърнах се. Дзенкоджи отново потъваше в тишина и наоколо нямаше никого другиго освен душите на мъртвите.

— Задръж си парите, задник такъв — казах аз и си тръгнах.

23

Три дни по–късно с Тацу пак се срещнахме в изакаята. По–рано му се бях обадил, за да отложа предишната ни уговорка. Първо исках да се погрижа за някои неща и понякога е по–добре да поискаш прошка, отколкото да молиш за разрешение. Поредната мъдрост от покойния философ от ЦРУ Шон Макгроу.

Поръчахме си наливна бира нама, както вече ни ставаше обичай. Когато я донесоха, Тацу вдигна чашата си за наздравица.

— За смъртоносния токийски нинджа!

Чукнахме се и отпихме. Погледнах го с умиление. Тацу не беше голям шегаджия, обаче пускаше тънки намеци. Това с нинджата представляваше неговият начин да ми каже, че няма насила да ме разпитва за неща, които предпочитам да не споделям.

— Действително — продължи той. — Не ми хрумва никакво друго обяснение за две странни убийства, извършени по един и същи начин през последните няколко дни.

Нямаше да ме разпитва насила. Не че не искаше.

Вдигнах вежди.

Тацу зачака, сигурно с надеждата мълчанието му да ме накара да изплюя камъчето. След като не успя, той въздъхна.

— Преди два дни в храма Дзенкоджи в Омотесандо беше открит труп на бял мъж. Тялото му беше ужасно разкривено.

— Някаква представа на какво може да се дължи това?

— Патолозите в Кейсацучо смятат, че е някакво паралитично вещество, проникнало през рана на бузата на жертвата. Но не успяха да установят точния му състав. Двойно по–странно е — съвсем буквално — че снощи по време на пиковия час е било извършено друго такова убийство на метро станцията в Акасака. Бюрократ от ЛДП на име Йошинобу Йокояма, порязан по ръката.

— Известна ли е самоличността на първата жертва?

Не е носил документи и никой не се е обаждал да поиска тялото му. Почти съм сигурен обаче, че след време ще бъде разпознат като Калоуей Уилсън.

— Да, така предполагам и аз.

— Какво съвпадение, че ти дадох толкова подробна информация за същия този човек! И за още неколцина други, които наскоро се пенсионираха преждевременно, като Виктор Карков и Олег Тактаров.

Напомняше ми колко много ми е помогнал — и колко много му дължа. С известно основание. Кимнах на деликатния му укор, после се предадох и му разказах какво съм научил от Уилсън.

Когато свърших, вече допивахме втората си бира. Двамата се умълчахме, докато той обмисляше чутото. После ме попита:

— Според теб наистина ли се е надявал да те вербува?

Свих рамене.

— Знаеш, че няма как да съм сигурен. Но се съмнявам.

Тацу едва доловимо се усмихна и видях, че е на същото мнение.

— Защо? — продължи да ме разпитва. Може би не беше доволен, че съм стигнал до вярното заключение, и искаше да провери логиката ми.

Отпих от бирата си.

— Уилсън беше прав за ползата, която можеше да извлече от мен. Обаче беше прав и за риска. И мисля, че… просто му е било в природата да смесва малко лъжа с много истина. Затова ми разкри толкова много информация за заговора. Иначе защо ще го прави, ако ми няма доверие и не ме цени?

— Е, например защото се е готвил да те убие.

— Да, точно така. Само че е знаел, че ще го претърся, както и направих. Проверих всичко и не успях да открия начин Уилсън да ме ликвидира. И затова не можех да си обясня неговата откровеност по друг начин, освен действително да иска да ме привлече в качеството на нещо като младши партньор. Но той през цялото време е продължавал да търси своя шанс. Честно казано, извадих късмет. Държах го с гръб към себе си до края. И когато загрях какво предстои, едва не закъснях. Още една секунда и той щеше да ме пореже с онова острие на обувката си, мамка му.

— Да, исках да те попитам за това. Когато намериха трупа му, Уилсън е бил само с една обувка.

— Странно.

— Наистина. Човек може да си помисли, че това е същата обувка, с която вчера е бил убит Йошинобу Йокояма.

Той вдигна ръка и даде знак на келнерката да донесе още две бири. Да, биваше го да измъква информация чрез хитри трикове, но не се свенеше да прилага и едно толкова очевидно средство за развързване на езици като алкохола.

Очевидно и ефикасно. Разказах му, че Йокояма е бил къртицата на Уилсън в ЛДП — източник на точните му сведения и причина за успеха на Виктор. Предполагах, че той е стоял и зад „инфаркта“ на премиера Охира. Както и на Сугихара.

Когато свърших, вече допивахме третата си бира.

— Не трябваше да се съмнявам в твоята версия за смъртта на Охира — каза Тацу. — Ако я бях взел по–сериозно, може би щях да успея да направя нещо, за да им попреча да отстранят по същия начин и Сугихара.

— Вината не е твоя. Аз съм виновен. Когато очистих Виктор, реших, че Сугихара известно време ще е в безопасност, поне докато отстраня и Уилсън. Но разбира се, невъзможно е човек като него да няма резервен план. Трябваше да се сетя за това.

Той поклати глава.

— Аз съм полицай. Не ти — аз трябваше да се сетя. Поне следващия път, когато се сблъскам с „естествена“ смърт, няма да я приемам като доказан факт. Даже да е самият министър–председател.

— Особено ако е министър–председателят.

— Да.

Помълчахме около минута, после Тацу ме осведоми:

— Вчера разпитах неколцина служители в Националния музей за меча, открит до трупа на Виктор.

Придадох си равнодушен вид.

— Така ли?

Той изсумтя.

— Никой няма представа как е изчезнал и защо убиецът го е оставил там, като се има предвид огромната му парична стойност.

— Убиецът може да е виждал в него и някаква друга стойност. И да е искал мечът да се съхранява в музея.

— Да, предполагам. Във всеки случай, не очаквам мечът да уличи някого в каквото и да е. Между другото, разпитах и съпругата на Сугихара.

Този път трябваше да положа усилия, за да остана външно равнодушен.

— И?

— Естествено, бях много тактичен. Тя твърди, че не знае нищо за изчезването на меча. Нямам намерение повече да разговарям с нея.

Както обикновено, проявяваше ужасяващо вярна интуиция.

— И аз нямам.

— Може би… така ще е най–добре.

Знаех, че е така, макар че се затруднявах да го приема. Последните няколко дни се бях измъчвал от мисълта какво можеше да се случи, ако с Мария се бяхме срещнали при други обстоятелства, които нямат нищо общо с мъжа й. Каква ирония — в края на краищата, аз не бях замесен в неговата смърт. Той най–вероятно щеше да умре така или иначе, дори аз изобщо да не се бях завърнал в Токио.

И все пак до известна степен бях замесен. И Мария, чиято интуиция си съперничеше с усета на Тацу, щеше да го усети. Тя вече изпитваше съмнения — военното ми минало, връзката с ЦРУ, въпросите й защо толкова се интересувам от нейния съпруг. А сега и мечът, за който беше отбелязала — с чувство за хумор, което сега ми се струваше почти ясновидско — че ако някога изчезне, ще знае кой го е откраднал.

Може би донякъде и затова го бях взел. Нямаше нужда да ходя при психиатрите на Кейсацучо, за да го осъзная. Може би бях искал нещо, което да пререже не само шията на Виктор. И може би не беше съвпадение, че Мария използва точно „режещата“ метафора, за да опише онова, което с нея взаимно си причиняваме.

Кофти начин да проумея какво е искала да каже с това, че понякога най–лъскавите неща са и най–остри, но не можех и да отрека правотата й. Никога нямаше да имам друга като нея. Бях го научил преди десет години от Саяка. Мария за кратко ме беше накарала да повярвам, че съм се заблуждавал. Но не се заблуждавах. Просто се бях опитвал да открия начин да не поема върху плещите си бремето на истината. Бремето на съдбата.

Поклатих глава.

— Знаеш ли кое е най–лошото?

Тацу вдигна вежди.

— Уилсън имаше право. Парите винаги печелят. Да, той е мъртъв, но истинските играчи — тези от правителството на Съединените щати и тукашните — ще получат точно каквото искат. Не, дори нещо повече, защото играта свърши и дори пионките, които са използвали, за да спечелят, сега са отстранени от дъската. Сигурно изобщо не са се надявали на такъв резултат.

Той кимна.

— Наистина е обезсърчаващо да водиш такава борба и да постигнеш толкова малко. И не ни е за пръв път, нали?

Отново поклатих глава.

— Не. Не е.

— Но какво да правим? Да се предадем ли? Или да продължим борбата?

Погледнах го и не успях да устоя да не се усмихна. Бях се чудил кога ще стигне до това.

Тацу пресуши чашата си.

— Още по една?

Свих рамене.

— Защо не?

Поръчахме си четвърта бира и в продължение на няколко минути мълчаливо отпивахме от халбите.

— Какво ще правиш сега? — попита той накрая.

Още не бях решил. Вече бяха повишили Миямото на мястото на Йокояма. Той веднага ми плати петдесетте хиляди за Виктор и ми обеща да ми възлага всички нови поръчки. Онова, което руснакът постигнал със заплаха, каза ми Миямото, аз съм си бил заслужил честно. И владенията на Виктор сега били мои.

Не бях сигурен за всичко това и по причини, които още бях прекалено млад да разбера, не ми се мислеше за такива неща. Бях сигурен само в едно, а именно, че пак ще отида в Гинза да си купя нови дрехи от Служителя Ито. Ако той не ми беше обяснил за обувките и бордовете, сигурно щях да съм мъртъв. Най–малкото, с което можех да му се отплатя, беше да му направя известен оборот.

Но иначе не бях сигурен. Да, щях да имам постоянна работа, ако остана. Осигурена от Миямото, човек, на когото имах пълно доверие.

Може би щях да остана. Уилсън май имаше право. Как го беше казал? „Хората като нас нямат избор. Ние сме в играта. Или сме играчи, или сме пионки.“

Но ако останех в играта, щях да наложа свои правила. И едно от тях щеше да изключва всякакви емоционални връзки. Никакви Марии повече, никакви Саяки. Щом парите винаги щяха да печелят, аз щях да взема своя дял и после да се разкарам.

— Мисля да замина за известно време — отвърнах и оставих Тацу сам да си разтълкува думите ми.

Той кимна.

— Прощавай, че ти го казвам, но според мен ще е жалко.

Неохотно се усмихнах. Той беше просто неуморим.

— Знам какво искаш, Тацу. Само че трябва да разбера какво искам аз.

— Не знам какво искаш. Знам само от какво имаш нужда.

— Така ли? И от какво?

— От цел.

— Е, ще ти кажа, когато я открия.

Тацу сведе очи, после пак ме погледна.

— Спомняш ли си какво ми каза на предишната ни среща? Че Виктор трябвало да те убие, понеже това било игра с нулева сума?

Внезапно ме обзе безпокойство.

— Да, спомням си.

— Хрумвало ли ти е, че същото е валидно за теб?

Не ми дойде наум нищо смислено, затова отговорих:

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Искам да кажа просто, че нулата не е никаква печалба. Особено след такава игра, каквато играеше ти. Защо не играеш за нещо повече?

Изведнъж ме обля вълна от мунашиса — пустота, безплодност, безполезност. Зачаках с надеждата да премине. Но продължавах да се чувствам така.

— Трябва да си тръгвам — измърморих аз. — Кой черпи?

Той кимна.

— Позволи на мен, моля те. Ти ще черпиш другия път.

— Не знам кога ще е това, Тацу.

— Мога да почакам.

„Не колкото мен“ — помислих си аз.

Той остави десет йени на масата и двамата се изправихме.

— Джаа — каза Тацу, което в този контекст означаваше „Пак ще се видим“.

За малко да му отговоря със сайонара — „сбогом“.

Но не го направих. Защото той може би имаше право. Може би наистина исках нещо повече от нула. Просто не знаех как да го получа. И дали изобщо някога ще успея.

Бележки

Глава 3

За да научите повече за двата процента военни, които през Втората световна война американското правителство определяло като „агресивни психопати“, препоръчвам Dave Grossman, On Killing: The Psychological Cost of Learning to Kill in War and Society.

http: //www.killology.com

За размислите на Рейн, че осъзнаването на нещо като опасно автоматично го прави по–малко опасно, съм задължен на Марк Макянг.

http://nnsd.com

А за „разговор“ между Рейн и Макянг за насилието, личната сигурност и шпионския занаят, както и още няколко истории за живота на ръба, препоръчвам Campfire Tales from Hell.

https://www.amazon.com/Campfire–Tales–Hell–Survival–Bouncing–ebook/dp/B0083XYSWM

Глава 4

Оригиналният хотел „Окура“ беше разрушен през 2015 г. Доволен съм, че успях да го видя, преди да го съборят. Ето още за неговата история и за това какво го прави изключителен, наред с прекрасни фотографии:

http://www.travelandleisure.com/slideshows/hotel–okura–tokyo

http://www.japantimes.co.jp/life/2015/06/06/style/refusing–check–hotel–kura/#.V_GvljKZN3k

Глава 5

В последно време любовните хотели все повече се използват и за други цели, които не са непременно свързани със секс. Рейн очевидно го е правил още преди десетилетия.

https://www.theguardian.com/world/2016/dec/24/no–sex–please–were–japanese–love–hotels–clean–up–their–act–amid–falling–demand

Глава 6

Откъсът от „Моралният човек и аморалното общество“ на Райнхолд Нийбур, за който говори Рейн, гласи: „Самозаблудата… е онази дан, която моралът плаща на аморалността, или по–скоро средството, чрез което по–низкият „аз“ си осигурява съгласието на по–добрия, за да се поддаде на желания и постъпки, които рационалният „аз“ може да одобри единствено ако са прикрити“.

Изложбата „Съкровищата на замъците Азучи и Ниджо“ беше открита през 2016 г. в Токийския национален музей. Дано ми бъде простено, че малко я върнах назад във времето.

Глава 8

Едни от любимите ми изакаи са едновремешните заведения, разположени под естакадите на метрото. Ето един чудесен фотоблог за Юракучо, където има страхотни изакаи.

https://lifetoreset.wordpress.com/2013/06/06/tokyo–neighborhood–izakaya–under–the–train–tracks–at–yurakucho/

Глава 9

„Радио“ е един от най–хубавите барове в Токио (което говори много) и от откриването му през 1972 г. е преживял няколко превъплъщения. Описал съм го какъвто изглежда днес — което не е проблем за действие, развиващо се през 1982 г., защото този бар е вечен. Ако сте в Токио, идете и се уверете сами.

http://www.tokyofoodlife.com/?p=708

Глава 10

Ето една хубава снимка на улицата в квартала Хякендана в Шибуя, където устройват засада на Рейн. Поствам на своя уебсайт снимките, които откривам при проучванията си, но тази е по–качествена и наистина улавя нощната атмосфера на това място.

https://www.flickr.com/photos/sbisaro/7562779568/in/photostream/

Уикипедия предлага подробна информация за комисиите на Чърч и Пайк, политическите убийства, вътрешните саботажи и психологическите експерименти с хора. За щастие тези злоупотреби отдавна са история и никога повече не могат да се повторят.

https://en.wikipedia.org/wiki/Church_Committee

https://en.wikipedia.org/wiki/Unethical_human_experimentation_in_the_United_States

Още за проекта „Гама“ и аферата „Зелени барети“ — „окончателното отстраняване“ на заподозрян южновиетнамски двоен агент от специалните сили на САЩ във Виетнам.

https://en.wikipedia.org/wiki/Project_GAMMA#Capture.2C_interrogation.2C_and_killing_of Chu Van Thai Khac

Няма как да изкарате курса по операции в градски условия, за който „Майк“ споменава на Рейн. Ето обаче един курс, който можете да изкарате, при това не по–лош.

https://www.facebook.com/violencedynamics/

Глава 11

За разузнавателната „мъдрост“ „Първо ми кажи какво знаеш. После ми кажи какво не знаеш. Накрая ми кажи какво мислиш“ съм задължен на човек на име Слъг, чиято преждевременна смърт по–рано тази година е огромна загуба за всички, които го познаваха и се учеха от него.

Глава 15

Операциите, за които говори Тацу — „Кламер“, „Гладио“, „Мангуста“, „Хаос“, проекта ФУБЕЛТ, МК Ултра и други подобни, са реални. Потърсете имената им в Гугъл и ще се убедите. Разбира се, днес властите за нищо на света не биха се замесили в такива неща.

За да научите повече за историята на „сапунландия“, ви препоръчвам една прекрасна книга: Nicholas Bomoff, Pink Samurai: Love, Marriage and Sex in Contemporary Japan.

https://www.amazon.com/dp/B01N9LTLAZ

А ето и една чудесна статия за някогашната и днешната Йошивара от репортера на „Джапан Таймс“ Марк Шрайбър, който отдавна живее в Токио:

http://www.japantimes.co.jp/news/2017/03/04/national/media–national/japans–magazines–get–misty–eyed–showa–era–brothels/#.WL2cWBjMzkF

Глава 16

Интересно видео за ефикасността на кевлара като защита от ножове:

https://vimeo.com/8502720

Глава 18

Прочутият токийски хотел „Импириъл“ — многократно разрушаван, събарян и построяван наново — има невероятна история, включително откриването му в деня на Голямото земетресение в Кенто през 1923 г. и факта, че остава цял, макар и не невредим.

http://www.fdtimes.com/2016/01/13/imperial–hotel–tokyo/

Още за запасите на ЦРУ от отрови от морски мекотели и кобри, както и други токсини:

http://www.nytimes.com/1975/09/17/archives/colby–describes–cia–poison–work–he–tells–senate–panel–of–secret.html

ЦРУ е разполагало и с пистолет със стрелички, предизвикващи инфаркт. Официалното му наименование е „незабележим микробиоинжектор“.

http://www.military.com/video/guns/pistols/cias–secret–heart–attack–gun/2555371072001

Благодарности

Благодаря на Коичиро Фукасава и Юки Кито, които за пореден път отговаряха на въпросите ми за всевъзможни неща, свързани с Токио и Япония — стари и нови, местни и чужди, изтънчени и неприлични.

Благодаря на Майкъл Клайндъл от „Токио Фууд Лайф“, който ми показа бар „Радио“ и още много токийски забележителности. http://www.tokyofoodlife.com Всички слабости на джудистките хватки на Рейн в метрото са единствено по вина на Том Скинаман, велик джудист, майстор на жиу–жицу и учител, който ми помогна за сцената една паметна вечер в Токио.

Джон Рейн срещу Джак Ричър

Този пост се появи във форума на Лий Чайлд (http://leechild.com/forum/index.php) преди няколко години. Някой попита кой ще спечели в бой между Рейн и Джак Ричър, страхотния герой от поредицата на Лий, затова се обърнах към мислите на Рейн. Получилият се разговор вече не е във форума на Лий, но е забавен, затова реших пак да го постна тук. Приятно четене!

Добре, току–що попитах Рейн: „Можеш ли да се справиш с оня Ричър?“, и ето какъв разговор последва.

Рейн: Как така „да се справя“?

Аз: Нали разбираш, дали можеш да го победиш в бой?

Рейн: В бой ли?

Аз: Да, в бой. Един срещу друг. Кой ще победи?

Рейн (след кратко замисляне): Бари, с теб си приказваме от години и… господи, нищо ли не си научил?

Аз (засрамено): Какво искаш да кажеш?

Рейн: Първо, не съм се „бил“ от гимназията. Питай Ричър и той ще ти каже същото. Боят е за аматьори.

Аз: Да, но…

Рейн: Но какво? Защо ми е да се „бия“ с Ричър, по дяволите?

Аз: Исках да кажа, ако се наложи.

Рейн: Защо ще ми се налага?

Аз (като се опитвам да измисля нещо): Не знам… например, ако са го поръчали. И трябва да го ликвидираш. И тъкмо се готвиш да го направиш…

Рейн: Разочарован съм, Бари. Мислех, че вече си приключил с тези мачистки фантазии от рода на „кой ще победи в бой между майстор на тай чи и каратист“.

Аз: Не съм. И това е една от причините да съм писател.

Рейн: Аз пък не съм писател. Аз оцелявам. А в моя бранш човек не оцелява, като тръгва с рогата напред срещу хора като Ричър. Той е ловък, опитен и доста по–едър от мен.

Аз: Но ако се наложи да…

Рейн: Добре де, само за да сложим край на този разговор. Дори не бих си и помислил да го ликвидирам по друг начин освен изневиделица, неочаквано и с някакво средство. Това стига ли ти?

Аз: Но ако те види, че идваш…

Рейн: Ще избягам.

Аз: Ще избягаш ли?!

Рейн: Да. Ще избягам, за да оцелея и да съм в състояние да нанеса удара друг път.

Аз: Значи искаш да кажеш, че…

Рейн: Искам да кажа, че когато два тигъра се бият, единият умира, а другият е ранен. Веднъж е единият тигър, друг път — другият. Така или иначе, и двата тигъра губят. Какво толкова не разбираш?

Аз: Не знам. Май не го бях мислил по този начин.

Рейн: Добре, вече знаеш. Когато се случи хора като мен и Ричър да се зърнем един друг, веднага разбираме какви сме, и гледаме да не се доближаваме. Така стават нещата в действителност. Всичко останало е само кино.

Аз: Все пак сигурно мога да измисля обстоятелства, които да те принудят…

Рейн: Аха, да, ясно. Виж, ще ми направиш ли услугата да предадеш нещо на Ричър?

Аз: Да, естествено.

Рейн: Кажи му, че ми допада стилът му. Обаче трябва по–често да се чука. Това ще го поотпусне.

Аз: Ще му предам.

Рейн: По шестия роман ли работиш?

Аз: Тъкмо свърших със сюжета.

Рейн: Още ли си мислят, че всичко е само художествена измислица?

Аз: Май да.

Рейн: Добре. Не искам някой да тръгне да ме търси. Продължавай в този дух. Но стига си ми задавал въпроси за това как се бие нинджата наемен убиец.

И това беше. Не точно каквото очаквах, но Рейн си е непредвидим.

Съвети по практически бойни изкуства от наемния убиец Джон Рейн

Не много отдавна споделих някои мисли за самоотбраната в статията „Съвети за личната сигурност от наемния убиец Джон Рейн“. Там посочих, че добрата защита е многопластова и че мястото на бойните изкуства като каратето, джудото и т.н. е във вътрешния пласт, докато мястото на осъзнаването на противника и разсъждаването като него е във външния. Направих аналогия с огнестрелните оръжия вкъщи — подобно на ударите с ръце и крака на улицата, вашето огнестрелно оръжие е последната ви защитна линия срещу натрапник в дома ви, а осветлението на двора и другите средства за отблъскване, както и качествените ключалки и другите средства за забавяне, са външните ви пластове. Мисля, че тази аналогия напълно изяснява относителната разходна ефективност на вътрешните и външните пластове на една защитна система. В края на краищата, освен ако не изживявате някаква фантазия в стил Рамбо, вместо да се стреляте с натрапника в спалнята си, не е ли по–добре той само да хвърли един поглед на вашата къща и да реши да ограби някого друг?

Но колкото и да говоря за осъзнаването и избягването, хората винаги искат да чуят и за бойните изкуства. Парализиращите удари в жизненоважни точки от някой екзотичен боен стил явно са по–секси от това просто да знаеш къде има вероятност да се появи проблем и да гледаш точно тогава да не си там. Добре, да си поговорим малко за тези „секси“ неща. Но моля ви, недейте забравя най–важното — осъзнаването и избягването.

Струва си да се позамислите над последното изречение. Ако смятате, че осъзнаването на ситуацията няма нищо общо със самоотбраната (жокер: има много общо), вие ще сте на дъното на хранителната верига в бранша на Джон Рейн. Оцеляващите — да, след четвърт век в бизнеса и след като е участвал в бойни действия по целия свят, Рейн е един от тях — не губят много време за фантастични сценарии, защото знаят, че освен на кино няма да бъдат нападнати от нинджи. Те се концентрират върху това, което е най–вероятно да се случи, и посвещават времето си на съответната подготовка. Ако искате да оцелеете, правете като оцеляващите.

Оцеляващите подхождат към проблема отзад напред. Задават си въпроса: „С какъв вид нападение е най–вероятно да се сблъскам?“. И организират подготовката и защитата си, включително бойните изкуства, в зависимост от отговора.

А вие? От какъв вид нападение се страхувате? От грабеж на улицата? От някой агресивен пияница на кино или концерт? От футболни ултраси? Ако сте жена, най–вероятно се боите от изнасилване (след малко ще се върна на тази тема).

Нека накратко се занимаем с тези неща. Да си ги представим. Виждате ли нападателя да заема агресивна поза, преди да ви се нахвърли? Да изпълнява страничен удар с крак? Да насочва „пръстите на смъртта“ към някой от жизненоважните ви центрове? В реалния живот хората не нападат така. Те си навеждат главата и се хвърлят напред като бикове. Сграбчват ви в мечешка прегръдка или ключ. Или ви нанасят махов удар в стил Джон Уейн. Това са най–разпространените видове атака на улицата. Но в колко зали за бойни изкуства се отделя достатъчно време на защитата от такова нападение? Като се има предвид колко време се отделя на противодействието срещу красиви махови удари по главата?

Заглавието на този текст е „Практически бойни изкуства“, нали така? „Практически“ в смисъл на занимаващи се с действителни факти и опит, а не с теория. Хората, които не се подготвят за реално случващи се нападения, научават находчиви решения на измислени проблеми. Стават адски добри — само че не в каквото трябва. Това са хората, през които Рейн преминава като моторна резачка, ако се озоват между него и целта му.

А тренировките? Пак почнете отзад напред. С каквото и да предполагате, че има вероятност да се сблъскате, опитайте се да организирате тренировките си така, че да го имитират колкото може по–детайлно. Колкото по–реалистични са тренировките ви, толкова по–добре ще се подготвите за реалното нападение. Това е очевидно, нали? Бихте ли се доверили на хирург, който само е чел учебника по анатомия? Или предпочитате лекар, който се е подготвял върху трупове и животни? Всъщност не предпочитате ли онзи хирург, който стотици пъти е извършвал въпросната операция? Брус Ли казва: „Най–добрата подготовка за събитието е самото събитие“. Струва си да помислите над тези проницателни думи.

Няколко съвета. Истинското насилие включва страх и други емоции, които карат тялото ви да изхвърля големи дози адреналин във вашата кръвоносна система. Ако не сте свикнали, адреналинът ще ви отреже достъпа до подготовката, която си мислите, че имате, и няма да ви позволи да реагирате адекватно. В повечето зали за бойни изкуства се отнасят малко лекомислено към подготовката за адреналинов стрес, като карат учениците си да провеждат спаринг срещи. Но доколко спарингът може да се сравнява с реалното събитие? Само с лек контакт и без удари по главата? С правила, рефер и доброволно участващи съперници? Без крясъци и словесна агресия, без предварителна неяснота по отношение на намеренията на съперника? Подгответе се за адреналиновия стрес преди реалното събитие, за да сте в състояние да се справите по–добре с изхвърлянето на адреналин по време на самото нападение.

Знам какво си мислите… ей, той обеща да говори за бойните изкуства, а тук няма нищо за карате, кунгфу и тям подобни! Например кой ще победи, ако се бият майстор на айкидото и на савата? Хайде де, казвай!

Винаги съм намирал такива въпроси за странни. В края на краищата готвите ли се да ставате майстор по джудо? Или очаквате да се биете с такъв? Ако отговорът е „не“, защо този въпрос е толкова важен за вас? Изберете бойно изкуство въз основа на това как, колко често и колко време действително ще тренирате и от кого ще ви помогне да се защитите това изкуство, а не въз основа на хипотетични боеве на живот и смърт между опитни майстори.

Още един съвет. Тренировките са много по–важни от конкретната техника. Какво значение има дали ще приложите боксьорско кроше, джудистко хвърляне или удар с крак от каратето, ако не сте упражнявали тази техника поне сто хиляди пъти? (Допълнителен съвет: техниките, които се изпълняват по–бързо, могат и по–бързо да се усвоят. Десет хиляди повторения на упражнение, което отнема една минута, изискват по–малко време от десет хиляди повторения на упражнение, което отнема пет минути. Затова простите техники се научават по–бързо, а и е по–малко вероятно да ви провалят при адреналинов стрес.)

Що се отнася до конкретни бойни изкуства, отдавам предпочитание на онези, които могат да се практикуват „на живо“. Боксът, джудото, джиу-джицуто, тайландският бокс, самбото и борбата могат да се практикуват като спорт срещу мотивиран съперник. Ако искате да се научите да избягвате насочен срещу вас удар, не е зле ударът да е насочен от човек, който наистина иска да ви шибне един. Ако искате да се научите да хвърляте някого през хълбок, не е зле да тренирате със съперник, който прави всичко възможно да ви попречи. Да, знам, че и двата примера не са същото като „истинското нещо“. Тренировката е имитация. Колкото по–точна е имитацията обаче, толкова по–добра е подготовката.

Малко по–горе обещах да спомена за защитата от изнасилване. Хайде пак да тръгнем отзад напред, както правят оцеляващите. Какво му е нужно на изнасилвача, за да извърши изнасилване? Трябва да е много близо до вас, нали така? За да може да ви сграбчи. Кое бойно изкуство е по–практично за отблъскване на изнасилвач? Някое, в което има сграбчване, например бразилското джиу-джицу, или в което има ритане, като таекуондото? А какъв вид тренировка ще ви подготви по–добре за адреналиновия стрес при нападение на изнасилвач? Търкалянето по земята с партньор, който се опитва да ви прикове под себе си, да ви извие лакътната става, да ви задуши и изобщо по всякакъв начин да ви подчини, като използва всичката си сила, или спарингът с партньор, който се опитва да ви ритне? Кое бойно изкуство повече се доближава до онова, за което се подготвяте?

Ако никога не са ви сграбчвали и тръшвали в стената или на земята, емоционалният шок от това преживяване е също толкова парализиращ, колкото и физическото събитие. Цялото усещане ще ви е напълно непознато и има голяма вероятност да се вцепените. Но жена, която тренира бойно изкуство със сграбчване, като джудо или бразилско джиу-джицу, ежедневно е подложена на такива „тръшвания“. Свикнала е с тях и частично е имунизирана срещу последиците от адреналиновия стрес. Съответно реалното събитие не е толкова шокиращо и това значително снижава вероятността от вцепеняване.

Един по–конкретен въпрос. Изнасилвачът обикновено се опитва да се намести между краката ви. Плашеща мисъл, вярно. Една от най–силните хватки в бразилското джиу-джицу обаче е „гардът“, при който надвивате противника си точно по този начин — като хващате торса му между краката си. Следователно изнасилвачът, който се опитва да се намести между краката на жена, тренирала както трябва бразилско джиу-джицу, сам се поставя в поза, в която жената хиляди пъти се е стремяла да постави съперниците си, поза, от която е тренирала и усвоила различни варианти като извиване на лакътната става, душене и измъкване. Какво може да направи в такава ситуация жена, тренирала таекуондо? Доколко позната й е позата? На каква „мускулна памет“ и имунитет към стрес може да разчита?

Да се върнем изобщо към бойните изкуства. Не твърдя, че айкидото, хапкидото, каратето, кунгфуто, таекуондото и т.н. не са ефикасни в бой. Знам, че могат да бъдат. Но тъй като начинът, по който се преподават и тренират, е по–далечно приближение до „истинското нещо“ от — да речем — бокса или борбата, ако става въпрос за бой, или от — да речем — бразилското джиу-джицу, ако става въпрос за опит за изнасилване, кривата на обучението е по–дълга. Пак казвам, трябва да се запитате колко време и колко често ще тренирате, и да прецените отговора от гледна точка на целите си.

Но не забравяйте, значението на всичко това за вашата безопасност не може да се сравнява с осъзнаването и избягването. Упражнявайте тези две неща, каквито и бойни изкуства да владеете.

Съвети за лична безопасност от наемния убиец Джон Рейн

Привлекателността на моята поредица за наемния убиец от американско–японски произход Джон Рейн, изглежда, отчасти се дължи на неговата реалистична тактика. Вярно е, че подобно на своя създател, Рейн има черен колан по джудо и е карал различни държавни курсове по огнестрелни оръжия и други защитни тактики, но това няма почти нищо общо с успешното му справяне в сблъсък. Изключителното му майсторство и оцеляването му по–скоро се дължат на неговата способност да разсъждава като противника.

Добре, извадете си бележника, защото:

Всяка ефикасна лична защита, всяка ефикасна сигурност, всяка истинска самоотбрана се основава на способността и готовността да се разсъждава като противника.

Пиша тази статия на лаптопа си в едно оживено кафене, което обичам. И други хора наоколо се занимават с нещо подобно. Мисля си: „Ако искам да открадна лаптоп, това е изключително подходящо място. Влизаш, поръчваш си кафе и мъфин, сядаш и чакаш. По някое време все някой от пишещите на компютрите си ще отскочи до тоалетната, казвайки си: „Абе, ще отсъствам само минутка“. Той не знае, че тази „минутка“ ми е достатъчна, за да си тръгна с неговия пауърбук за три хиляди долара.“. (Обърнете внимание, че престъпниците ги бива да разсъждават като жертвите си. По същия начин трябва да се отнасяте към тях и вие.).

Добре. Установих къде противникът възнамерява да извърши своето престъпление (това кафене) и как ще го направи (ще грабне лаптопа и ще изчезне). Сега имам следните възможности:

1. Напълно избягвам кафенето (избягвам мястото, където ще бъде извършено престъплението).

2. Заключвам лаптопа си за стол с кабел „Кензингтън“ (избягвам начина, по който ще бъде извършено престъплението — в кафене човек трудно може незабелязано да използва клещи резачки или да си излезе с лаптоп, на който виси стол).

3. Надявам се да заловя крадеца на местопрестъплението, да го настигна и да вляза в двубой с него.

Втората от тези три възможности ми се струва най–разумна. Първата е прекалено скъпа — обичам това кафене и често работя там. Третата също е прекалено скъпа, а и прекалено несигурна. Защо да се биете, когато може да го избегнете? Не забравяйте, че става дума за самоотбрана, за самозащита. А не за побоища и прочее мелодрами. Що се отнася до втората опция, да, вярно, тези мерки няма да направят престъплението напълно невъзможно. Но същото се отнася за абсолютно всякакви мерки. Важното е да затрудним извършването на престъплението до такава степен, че престъпникът да реши да го направи някъде другаде. Да, ако двайсет и седем нинджи са посветили живота си на кражбата на вашия лаптоп и са успели да ви проследят до кафенето, сигурно ще успеят да вземат компютъра, докато сте в тоалетната, въпреки че сте го заключили за стола. Но е по–вероятно за противника ви да няма разлика дали ще открадне вашия, или друг лаптоп. Като направите вашия малко по–трудна мишена, вие ще насърчите противника да открадне друг.

И така стигаме до една неприятна, но изпитана в живота истина:

Ако с някой приятел правите крос в гората и ви подгони мечка, няма нужда да надбягвате мечката. Достатъчно е да надбягате приятеля си.

Освен когато се отнася за изключително скъпа защита на важни лица (президенти, влиятелни бизнесмени, посланици и т.н.), човек не се опитва да надбяга мечката. Опитва се да надбяга приятеля си.

Хайде да илюстрираме тези две концепции — разсъждаването като противника и надбягването на приятеля — с пример от областта на домашната сигурност. И да прибавим още един жизненоважен елемент: факта, че всяка добра защита е многопластова.

Ако искате да оберете някоя къща, какво ще търсите? И какво ще избягвате?

Общо взето, главните ви цели са да вземете пари и ценности и да изчезнете (нарушаването на неприкосновеността на жилището е отделна тема, но като всички други проблеми, свързани със самозащитата, и този се решава чрез спазване на същите принципи). Първо оглеждате много къщи. Не забравяйте, вие не искате да ограбите конкретно жилище. В кои къщи не свети? Кои са разположени на разстояние от улицата и съседите? Има ли коли на отбивките? Светлина и шум в къщата? Признаци за наличие на алармена система? Лаещо куче?

Разсъждавайки като крадец, вие вече сте готов да се заемете с външния пласт на домашната си сигурност. Като инсталирате светлинни сензори за движение, поддържате храстите подкастрени, за да ограничите възможностите за прикриване, поставите предупреждения за наличие на алармена система, имате куче на двора, държите една или повече коли на отбивката, оставяте включени подходящи лампи и телевизора и се грижите на отбивката и верандата да няма новодоставени вестници и поща, докато отсъствате, вие помагате на крадеца по време на предварителната фаза да реши, че трябва да ограби някоя друга къща.

Ако външният пласт не обезсърчи веднага крадеца, следващият пласт ще продължи да го разубеждава. Той се вглежда по–внимателно и вижда, че всички врати са с ключалки тип резе и че предупрежденията ви не са блъф, а прозорците действително са с алармена система. Ако се опита да насили касата, установява, че е подсилена. Ако се опита да счупи прозорец, разбира, че стъклото е противоударно. Опа, време е да отида на някое по–лесно място.

Добре, човекът просто е глупав. Въпреки всичко продължава да се опитва. Описаният по–горе втори пласт сигурност, който не е успял да го отблъсне, сега го забавя. Отнема му много време да влезе вътре. Вдига шум. В един момент времето и шумът може заедно да го убедят да се откаже (обратно към отблъскването). Но ако упорства, шумът вече ви е предупредил и вие сте спечелили време, за да прибегнете до вътрешните пластове сигурност: вземате огнестрелно оръжие, викате полиция, затваряте се в по–обезопасена стая и най–важното, психически и емоционално се подготвяте за опасността и евентуалното насилие.

Ето и един друг пример, свързан с личната защита от отвличане в чужбина. Подобно на всичко друго, тази форма на защита започва с разсъждаването като престъпника. Вашата цел е да отвлечете чужденец. Не конкретна личност (високопоставените обекти са отделен проблем, макар че пак подлежат на същите принципи), просто някакъв възрастен чужденец. От какво се нуждаете, за да изпълните плана си?

Първо, трябва да изберете обекта. Тази част е лесна — всеки чужденец ще ви свърши работа. После трябва да си осигурите достъп до него, когато е най–уязвим. Къде и кога ще можете да го хванете? За да отговорите на тези въпроси, трябва да го проследите. Ако е пунктуален, човек на навика, ако обича да пътува по едни и същи маршрути и по едно и също време до и от работа, ще почнете да се окуражавате.

Ами ако вместо това по време на тази предварителна фаза видите, че обектът излиза и внимателно проверява колата си за самоделни взривни устройства? Веднага ще си помислите: „Труден обект. Грижи се за сигурността си. Прекалено е сложно — дай да отвлека някой друг“.

Ако потенциалният обект сте вие, виждате ли как демонстративната проява на грижи за сигурността ви се превръща в най–външния пласт от вашата сигурност?

Но да речем, че похитителят продължи да ви преценява. Сега той научава, че никога не пътувате по един и същи маршрут до и от работа. И никога по едно и също време. Така той не е в състояние да установи местонахождението ви в даден момент. Тогава как ще планира отвличането?

Обърнете внимание, че като се поставяте на мястото на противника, вие разпознавате поведенчески модел, който той трябва да възприеме, преди да извърши престъплението: предварителното наблюдение. Преди да ви отвлекат, ще ви преценяват. Това включва наблюдение. Вече знаете за какво поведение преди самото събитие да внимавате. Ако искахте да се проследите, как щяхте да подходите? Ето за какво трябва да внимавате.

Похитителят сигурно ще открие стратегически точки — някой мост например, — през които минавате всеки ден на път за работа. Това е подходящо място, на което да ви устрои засада. Но тъй като и вие го знаете, ще се приближавате към потенциалните стратегически точки с особено внимание. Когато наблюдава поведението ви в тези точки, той за пореден път осъзнава, че мислите за сигурността си и следователно не сте подходящ обект. Отново отблъскване. Ако действа безразсъдно и въпреки всичко в този момент ви атакува, вие ще имате време да прибегнете до вътрешните пластове на защитата си — заключена бронирана кола, защитна тактика на шофиране, присъствие на бодигард, достъп до огнестрелно оръжие и отново, най–важното, психическа и емоционална подготовка за опасността и евентуалното насилие.

Други примери. Ако спешно ви трябват пари, къде ще потърсите кого да ограбите? Може би по пътя на потенциалната жертва до банкомата? В такъв случай какъв банкомат ще изберете? Къде ще чакате? А ако искате да откраднете кола? Ако не сте спец по отключването и запалването с жици, къде ще търсите? Може би пред някоя видеотека или химическо чистене, където хората си оставят ключа на таблото, защото „ще отсъстват само минутка“? След като вече сте въоръжен с по–сериозно разбиране за целите и тактиката на престъпника, как трябва да се държите, за да се защитите по–добре?

Един общ елемент, който можете да откриете във всичко това, е изключителната необходимост от внимание, от осъзнаване на ситуацията. Ако знаете откъде има вероятност да се появи опасност и как ще се прояви тя, ще можете да насочите вниманието си в правилната посока. Ако не внимавате за опасността, почти със сигурност няма да сте в състояние да се защитите от нея.

Обърнете внимание, че дотук никъде не споменавам бойни изкуства. Това е така, защото бойните изкуства, самоотбраната и боят са различни теми, макар да са свързани помежду си. Връзките и разликите между тези области са извън фокуса на тази статия. Повече информация можете да откриете в предложените допълнителни четива на адрес:

http:// www.nononsenseselfdefense.com/.

Засега е достатъчно да кажем, че бойните изкуства могат да се смятат за вътрешен пласт от самозащитата. Ако се наложи да прибегнете до тях, почти със сигурност някой външен пласт от сигурността ви е бил преодолян и сте в по–лошо положение, отколкото ако той беше издържал.

Или с други думи:

За ефикасната самоотбрана е много по–важно да разсъждавате като противника, да приемате сериозно опасностите, а не да отричате тяхното съществуване, и да осъзнавате ситуацията, отколкото да тренирате бойни изкуства.

Имайте предвид, че аз от тийнейджър се занимавам с едни или други бойни изкуства. Обичам ги по много причини. Не оспорвам и не обсъждам тяхното значение, но подчертавам разходната им ефективност за постигане на дадена цел — в случая, ефикасна лична защита. До каквато и степен да владее бойни изкуства, човекът, който предварително разпознае и съответно е в състояние да избегне засадата, има много по–голям шанс да се спаси от нея, отколкото онзи, който се натъкне на засадата и трябва да се бие, за да се измъкне.

Затова се упражнявайте да разсъждавате като противника и ще имате по–голям шанс да оцелеете толкова дълго, колкото Джон Рейн.

1

Томас Улф. — Б. пр.

2

Оризови сладки със сладоледов пълнеж. — Б. пр.

3

Жанр в японското изобразително изкуство. — Б. пр.

4

Божичко (ит.). — Б. пр.

5

Да, хайде, така, да! (ит.) — Б. пр.

6

Съответно „независим“ и „работник“. — Б. пр.

7

Копеле (ит.). — Б. пр

Content

Бари Айслър
Сеч
(Джон Рейн -9)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Бележки

Благодарности

Джон Рейн срещу Джак Ричър

Съвети по практически бойни изкуства от наемния убиец Джон Рейн

Съвети за лична безопасност от наемния убиец Джон Рейн

1